Справа № 202/7257/22
Провадження № 1-кс/202/4743/2022
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

20 жовтня 2022 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Маріуполі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, ОСОБА_6 , яке погоджене з прокурором Маріупольської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Енергодара Запорізької області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, має дитину 2017 року народження, є військовослужбовцем Збройних Сил України за мобілізацією, військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Слідчий Третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Маріуполі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську, ОСОБА_6 звернулася з погодженим із прокурором клопотанням, в якому зазначає, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у місті Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 100000886 від 10.08.2022 року.

В даному кримінальному провадженні 17.10.2022 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Згідно з повідомленою підозрою командиром НОМЕР_2 окремої мотопіхотної бригади ОСОБА_8 було видано бойове розпорядження № 1131 від 08.08.2022 року про те, що сили та засоби військової частини НОМЕР_3 повинні зайняти оборону околиць АДРЕСА_2 .

Приблизно о 17-00 годині 09.08.2022 року, тобто в умовах воєнного стану, у місці тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_3 у АДРЕСА_2 під час шикування особового складу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 командиром НОМЕР_4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 майором ОСОБА_9 , який є начальником за посадою та військовим званням відносно солдата ОСОБА_4 , було доведено для виконання наказ, а саме бойове розпорядження № 1131 від 08.08.2022 року командира НОМЕР_2 окремої мотопіхотної бригади полковника ОСОБА_8 про те, що сили та засоби військової частини НОМЕР_3 повинні зайняти оборону околиць АДРЕСА_2 .

Однак солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним на військову службу під час мобілізації, перебуваючи на посаді стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , будучи обізнаним із порядком проходження, несення внутрішньої служби, порядком віддання, виконання наказів військовослужбовцями, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 11, 29, 35, 37, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. ст. 1, 11, 17 Закону України «Про оборону України», відкрито відмовився виконати наказ начальника командира НОМЕР_2 окремої мотопіхотної бригади полковника ОСОБА_8 , який йому було доведено командиром стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 майором ОСОБА_10 , а саме бойове розпорядження № 1131 від 08.08.2022 року про здійснення висування з району зосередження до н.п. Піски Донецької області, чим вчинив непокору - відкриту відмову виконати наказ начальника в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України.

Слідчий вважає, що причетність ОСОБА_4 до даного кримінального правопорушення підтверджується повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, довідкою військово-лікарської комісії, військовим квитком, актом проведення службового розслідування у військовій частині НОМЕР_3 від 22.08.2022, протоколами допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та іншими матеріалами кримінального провадження.

Також слідчий вважає наявними ризики, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 частини 1 статті 177 КПК України, а саме, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, є мешканцем іншої області, разом зі свідками проходить військову службу, маючи навики користування вогнепальною зброєю, може погрожувати свідкам з метою зміни або відмови від показів, які вони надали або будуть надавати під час досудового розслідування та в суді, може вчинити самовільне залишення військової частини або місця служби, дезертирство та ухилення від військової служби шляхом самокалічення або іншим способом, тобто кримінальні правопорушення, передбачені статтями 407, 408, 409 КК України.

На думку слідчого, тяжкість інкримінованого правопорушення та усвідомлення можливості засудження до тривалого терміну позбавлення волі вже самі по собі можуть бути підставою та мотивом для втечі підозрюваного.

За цих підстав слідчий, посилаючись на положення ч. 7 ст. 176, ч. 4 ст. 183 КПК України, просить застосувати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 без визначення розміру застави.

Розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду м. Дніпропетровська.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав.

Підозрюваний у судовому засіданні пояснив, що дійсно 09.08.2022 року командиром роти ІНФОРМАЦІЯ_3 доводився наказ, датований 10.08.2022 року, про висування до населеного пункту Піски та було наказано чекати подальших вказівок. Згодом командир взводу повідомив, що командир роти наказав змінити місце дислокації, так як буде обстріл їх позицій. Сказав усім сідати в автобуси. Виконував вказівки свого безпосереднього командира по старшині. Виїхавши разом з іншими військовослужбовцями, були зупинені Військовою Службою Правопорядку. Також пояснив, що наразі він несе службу у військовій частині НОМЕР_1 , бажає в подальшому проходити військову службу та бути корисним, намагається сумлінно виконувати свої обов`язки.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення клопотання слідчого заперечував, вважав, що ризики, зазначені в клопотанні слідчого, відсутні. Просив відмовити в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також письмові заперечення проти клопотання слідчого були подані захисником ОСОБА_14 , який просить застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід, непов`язаний з позбавленням волі, та покласти на нього обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України.

Слідчий суддя, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, в тому числі документи, що характеризують особу підозрюваного, приходить до висновку, що клопотання слідчого задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Згідно з частиною другою статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 7 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, - тримання під вартою.

Таким чином, у зв?язку з введеним воєнним станом до підозрюваного як військовослужбовця, що підозрюються у вчиненні злочину, передбаченого статтею 402 КК України, може бути застосований виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до частини першої та другої статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Тобто складовими для застосування слідчим суддею (судом) будь-якого запобіжного заходу є, по-перше, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, по-друге, наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Пунктом 18 частини першої статті 3 КПК України визначено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь в кримінальному процесі, забезпечення законності й обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.

Відповідно до статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Частиною першої статті 183 КПК України, в редакції чинній на час розгляду клопотання, встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
За змістом частини 1 статті 196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості про:
1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа;
2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу;
3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу;
4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини;

5) запобіжний захід, який застосовується.
В силу частини 2 статті 194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Згідно з частиною 3 статті 194 КПК України слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

Вирішуючи питання про застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 100000886 від 10.08.2022 року, в якому 17.10.2022 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні в серпні 2022 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, а саме відкритої відмови виконати наказ начальника в умовах воєнного стану.

Визначаючи обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, слідчий суддя виходить з того, що обґрунтована підозра це такий стандарт доказування, який передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення або навіть винесення вироку.

Так, у рішенні у справі «Нечипорук і И?онкало проти Украі?ни» від 21.04.2011 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що термін «обґрунтована підозра» означає наявність фактів або відомостеи?, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення. Від сукупності обставин справи залежить, що саме можна вважати обґрунтованою підозрою. Підозра буде вважатися обґрунтованою лише у випадку, коли вона ґрунтується на відомостях, що об`єктивно пов`язують підозрюваного із вчиненим кримінальним правопорушенням.

У рішенні у справі «Летельє проти Франціі?» від 26.06.1991 ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

Тож на даному етапі провадження слідчий суддя не вирішує ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не оцінює докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а визначає лише чи є причетність підозрюваного до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Слідчий суддя вважає, що на цьому етапі досудового розслідування обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення підтверджується актом службового розслідування та наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 22.08.2022 року за результатами такого службового розслідування, яке проводилося за фактом залишення бойових позицій військовослужбовцями військової частини НОМЕР_3 , серед яких був солдат ОСОБА_4 , а також протоколом допиту свідка ОСОБА_10 , згідно з показами якого ним як командиром 1-ї стрілецької роти було повідомлено особовому складу, що за вказівкою командування частини наступного дня вони мають вийти для виконання бойового завдання в район населеного пункту Піски, однак військовослужбовці залишили місце дислокації, що в цілому узгоджується з протоколами допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Отже, незалежно від подальшої доведеності підозри чи правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_4 діяння, сукупність досліджених в судовому засіданні доказів свідчить, що він дійсно може бути причетним до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, так як з матеріалів клопотання слідчого вбачається, що, незважаючи на наказ командира, він не висунувся до населеного пункту Піски Донецької області.

Разом із тим, слідчий суддя вважає, що прокурором у судовому засіданні не доведено наявність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України.

Слідчий суддя враховує, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності є конституційним обов`язком кожного громадянина.

Підозрюваному як військовослужбовцю інкримінується вчинення тяжкого кримінального правопорушення - невиконання наказу начальника в умовах воєнного стану.

Такі дії підривають бойову готовність та боєздатність Збройних Сил України.

Водночас згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Суду як джерело права.

Кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частина 5 статті 9 КПК України).

Згідно з позицією ЄСПЛ, викладеної у рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії», будь-яка система обов`язкового тримання під вартою per se є несумісною з пунктом 3 статті 5 Конвенції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Відповідно до правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України» для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою.

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа, не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі «Ніколова проти Болгарії»).

Як відзначено ЄСПЛ у рішенні по справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Белеветський проти росії» обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Звертаючись із клопотанням про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий у своєму клопотанні та прокурор у судовому засіданні послалися на те, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування, незаконно впливати на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Свої доводи слідчий та прокурор обґрунтували тим, що ОСОБА_4 є мешканцем іншої області, підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, усвідомлюючи можливість засудження до тривалого терміну позбавлення волі, може втекти, залишити військову частину або місце несення служби, іншим чином ухилитися від військової служби. Крім того, проходячи разом зі свідками військову службу та маючи навики користування вогнепальною зброєю, він може їм погрожувати.

Разом із тим, слідчий суддя не може погодитися з твердженнями слідчого та прокурора, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Слідчий суддя бере до уваги, що службове розслідування за фактом залишення військовослужбовцями бойових позицій проводилося та кримінальне провадження за фактом вчинення правопорушення ОСОБА_4 було розпочате в серпні 2022 року.

За час проходження військової служби підозрюваний інших правопорушень, окрім того, яке йому інкримінують, не вчиняв.

У період з 18.08.2022 року по 06.09.2022 року знаходився на стаціонарному лікуванні.

Після цього був переведений із військової частини НОМЕР_3 до військової частини НОМЕР_1 .

З матеріалів клопотання слідчого вбачається, що у вересні 2022 року підозрюваний звернувся до командування військової частини НОМЕР_5 з проханням надати йому відношення для проходження військової служби, яке було розглянуто позитивно.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією листа командира військової частини НОМЕР_5 від 30.09.2022 командування не заперечує проти направлення солдата ОСОБА_4 для подальшого проходження військової служби та призначення його на вакантну посаду експедитора відділення фельд`єгерського зв`язку станції фельд`єгерсько-поштового зв`язку військової частини НОМЕР_5 .

Також слідчий суддя враховує, що 14.10.2022 року підозрюваний ОСОБА_4 був нагороджений подякою командира військової частини НОМЕР_1 за сумлінне виконання службових обов`язків, особисту взірцевість, наполегливість та бездоганну службу Українському народові.

В судовому засіданні підозрюваний наполягав на тому, що він бажає нести військову службу і бути корисним, що підтверджується встановленими слідчим суддею фактичними обставинами, а саме його самостійним зверненням до командування військової частини для подальшого проходження військової служби, нагородженням його подякою командира військової частини.

Слідчий суддя бере до уваги, що підозрюваний раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має сім`ю, дитину 2017 року народження, тобто міцні соціальні зв`язки, є мешканцем м. Чигирин Черкаської області, виявляє бажання проходити військову службу, був відзначений командуванням військової частини за сумлінне виконання службових обов`язків, особисту взірцевість, бездоганну службу Українському народові.

Вказані обставини спростовують заявлені слідчим та прокурором ризики незаконного впливу підозрюваним на свідків, вчинення ним нових правопорушень чи іншого перешкоджання досудовому розслідуванню, оскільки він характеризується за місцем несення військової служби виключно позитивно, інших правопорушень не вчиняв, не має доступу до речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, свідки не знаходяться у його підпорядкуванні. Несення підозрюваним військової служби в іншій військовій частині взагалі виключає можливість впливу ним на свідків чи інших підозрюваних у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя вважає, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Слідчий та прокурор не навели доказів реальної можливості незаконного впливу підозрюваного на процес доказування у кримінальному провадженні.

Щодо заявленого стороною обвинувачення ризику переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, то слідчий суддя звертає увагу, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини суворість передбаченого покарання за злочин є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування особи, однак тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою: ризик втечі повинен оцінюватися в сукупності з іншими обставинами, які дозволяють спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Так, у своєму рішенні у справі «Строган проти України» ЄСПЛ зазначив, що небезпека переховування не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинна бути оцінена з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою.

Розглядаючи питання про можливість застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя також керується рішенням ЄСПЛ у справі «Авраімов проти України» від 25.03.2021 року.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що «існування обґрунтованої підозри, що ув`язнений вчинив злочин, є умовою sine qua non (тобто умовою, без якої це не могло б бути) для законності тривалого тримання під вартою. Але коли національні судові органи вперше «негайно» після затримання розглядають питання про необхідність застосування до затриманого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, цієї підозри вже буде недостатньо, й органи державної влади повинні також навести інші відповідні та достатні підстави для обґрунтування тримання під вартою. Цими іншими підставами можуть бути ризик переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку та пов`язана з цим необхідність захисту затриманого. Ці ризики мають бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними».

Крім того, у вказаному рішенні ЄСПЛ звернув увагу на те, що в рішенні у справі «Грубник проти України» (пункти 119 і 120) було пояснено, що положення про неможливість застосування інших запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не позбавляло національні суди права звільнити обвинуваченого, якщо вони вважали, що сторона обвинувачення не змогла довести, що з боку обвинуваченого існував ризик переховування або інші ризики, які могли виправдати тримання під вартою.

Конституційний Суд України встановив, що положення про неможливість застосування інших запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, могло потенційно спотворити процес ухвалення рішень судами та змусити їх ухвалювати недостатньо вмотивовані рішення про тримання під вартою (рішення у справі «Грубник проти України», пункти 117 та 119).
ЄСПЛ також відзначив, що, «обираючи запобіжний захід заявнику, суд першої інстанції встановив існування ризику його переховування. Для такої оцінки було вказано лише одну причину: покарання, яке загрожувало заявнику. У цьому контексті Суд повторює усталений принцип своєї практики, згідно з яким ризик переховування не може оцінюватися виключно на підставі тяжкості можливого покарання. Аби переконати суд, що насправді існував ризик переховування заявника, жодного іншого факту чи причини, які конкретно стосувалися справи заявника, наведено не було. Обрання судом заявнику запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незважаючи на встановлення недоведеності слідчим того, що інші запобіжні заходи були б неналежними, свідчить, що вирішальним для суду стало посилання органу державної влади на положення про неможливість застосування інших запобіжних заходів, окрім тримання під вартою. Так само і з ризиком переховування не було наведено посилання на жоден конкретний факт чи доказ, аби довести фактичне існування такого ризику. Отже, було порушено пункт 3 статті 5 Конвенції».

З урахуванням вищенаведеної практики ЄСПЛ, сама по собі тяжкість злочину, в якому підозрюється ОСОБА_4 , чи тяжкість передбаченого законом за такий злочин покарання, без доведення ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, не можуть бути підставою для застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки це суперечило б презумпціі? невинуватості.

Крім того, навіть за наявності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, у разі можливості їм запобігти шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, слідчий суддя має відмовити в застосування виключного запобіжного заходу тримання під вартою.

В даному випадку слідчий суддя, крім тяжкості злочину, в якому підозрюється ОСОБА_4 , та тяжкості передбаченого законом за такий злочин покарання, також ураховує міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього родини, малолітньої дитини, яку він утримує, його постійне проживання на підконтрольній Україні території, його репутацію у військовій частині, ставлення до військової служби на час розгляду клопотання, зокрема його звернення до військового командування щодо подальшого проходження військової служби, нагородження його командиром військової частини подякою за сумлінне виконання службових обов`язків, особисту взірцевість, наполегливість та бездоганну службу Українському народові.

Оцінюючи всі перелічені фактори в їх сукупності, слідчий суддя вважає, що твердження сторони обвинувачення про те, що підозрюваний може вчинити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, ґрунтується на припущеннях.

На переконання слідчого судді, з урахуванням даних, що характеризують особу підозрюваного, об`єктивні підстави стверджувати, що без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування, незаконно впливати на свідків, вчинити інше правопорушення чи іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, не доведені.

Тож, незважаючи на обґрунтовану підозру у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, слідчий суддя вважає, що тримання ОСОБА_4 під вартою є невиправданим.

Слідчий суддя наголошує, що основною метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Слідчий суддя переконана, що встановлені під час розгляду клопотання обставини, передбачені статтею 178 КПК України, зокрема міцність соціальних зв`язків підозрюваного, його репутація, що визначається подальшим сумлінним та бездоганним ставленням до військової служби, зокрема, на час повідомлення про підозру та розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, свідчить про існування такого ступеня довіри до нього як військовослужбовця, при якому забезпечити його з`явлення до слідчого, прокурора, суду (слідчого судді) та виконання ним інших процесуальних обов`язків можливо досягти без застосування виключного запобіжного заходу - тримання під вартою.

При цьому, незастосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в цьому конкретному випадку жодним чином не створить у суспільства, в тому числі інших військовослужбовців, враження безкарності, оскільки ґрунтується на всіх обставинах кримінального провадження та особливих позитивних даних, що характеризують особу підозрюваного, відзначених самим військовим командуванням, і не звільняє його від подальшої можливої кримінальної відповідальності в майбутньому.

За таких обставин у задоволенні клопотання слідчого про застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя на підставі частини 3 статті 194 КПК України вважає за необхідне зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора, суду (слідчого судді).

Керуючись ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 177-178, 194 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання слідчого про застосування відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

На підставі частини 3 статті 194 КПК України зобов`язати підозрюваного ОСОБА_4 прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора, суду (слідчого судді).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1