Справа № 184/1122/22
Провадження № 1-о/0182/4/2023
У Х В А Л А

Іменем України

08.02.2023 року м. Нікополь

Колегія суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши заяву засудженого ОСОБА_5 с судовому засіданні в м. Нікополі в режимі відеоконференції про перегляд судового рішення за виключними обставинами,-

за участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Засуджений ОСОБА_5 повторно звернувся із заявою про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 22 липня 1999 року відносно нього за виключними обставинами. Крім того, заявив клопотання про поновлення строку для подачі заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та просив ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В своїй заяві засуджений ОСОБА_5 зазначив, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 його засуджено за ст.ст. 140 ч. 4, 141 ч. 4, 17, ч. 2-81 ч. 4, 142 ч. 3, 117 ч. 4, 118 ч. 2, 93 п.п. «г», «ж», «з», ст. 42 Кримінального кодексу України (у редакції 1960 року) (далі по тексту Кодекс 1960 року, КК) та призначено покарання у виді смертної кари розстрілу. Ухвалою Судової палати по кримінальним справам Верховного суду України від 14 вересня 1999 року вирок стосовно нього було залишено без змін. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 23 червня 2000 року вирок від 22.07.1999 стосовно нього було змінено та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Вказує, що 28.06.1996 набула чинності Конституція України (далі по тесту - Конституція), тоді як діяв Кодекс 1960 року, згідно якого за інкримінований йому злочин передбачалося покарання від 8-ми до 15-ти років позбавлення волі або смертна кара. Вважає, що після набрання чинності Конституцією, такий вид покарання як «смертна кара» суперечив нормам Конституції, тобто був неконституційним та втратив свою дію з дня набрання чинності Конституцією. Вважає, що з 28.07.1996 такий вид покарання як «смертна кара», більше не міг бути призначений, так як втратив юридичну силу, максимально ж можливим видом покарання, передбаченим Кримінальним кодексом України (в редакції 1960 року) і таким, який би не суперечив нормам Конституції України повинно було бути 15 років позбавлення волі, або згідно ч. 1 ст. 25 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) позбавлення волі не більше 20-ти років. Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року за №11-рп/99 лише фактично підтвердило юридичний факт неконституційності положення ст. 24 Загальної частини Кримінального кодексу України в редакції 1960 року та положень санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. А тому вважає що до нього не могло бути застосоване інше покарання ніж позбавлення волі на певний строк. Так, у рішенні в справі «Петухов проти України» Європейський суд із прав людини зазначив, що неможливою є зміна покарання у вигляді довічного позбавлення волі і є необхідність впровадження механізму перегляду покарань у вигляді довічного позбавлення волі. Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 16.09.2021 р. № 6-р(ІІ)/2021 констатовано той факт, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає урівняння строку довічного позбавлення волі з позбавленням волі до завершення природнього життя людини, що фактично не відповідає загальним засадам Конституції в частині захисту основних прав і свобод людини і громадянина. Тобто, на думку заявника на момент призначення йому покарання у вигляді смертної кари воно не відповідало Конституції України, про що пізніше було зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року за № 11-рп/9, і подальшому призначене йому покарання було замінено на довічне позбавлення волі на підставі ЗУ від 22.02.2000 р. № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально- процесуального та Виправно-трудового кодексів України», хоча санкція статті на момент ухвалення йому вироку не передбачала такий вид покарання, тобто заміну було слід проводити на строкове покарання, в межах санкцій статті, яка діяла на момент ухвалення вироку стосовно нього. Також, ОСОБА_5 вказує, що про зазначені вище обставини, йому стало відомо після консультації з адвокатом ОСОБА_7 , оскільки він обмежений в доступі до інформації та не має юридичної кваліфікації. Крім того, в зв`язку з початком російської агресіїї тривалий час не здійснювалась відправка кореспонденції, а перше звернення ним було надіслано, ще 08.02.2022 на адресу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області, однак відповіді він так і не отримав . Вказує, що строк звернення до суду був пропущений з поважних причин і просив його поновити.

В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав вимоги заяви, з підстав зазначених в ній, просив ухвалити новий вирок змінивши покарання довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Захисник також підтримав вимоги заяви та пояснив суду, що після набрання чинності Конституцією України, такий вид покарання як «смертна кара» суперечив нормам Конституції, тобто був неконституційним та втратив свою дію з дня набрання чинності Конституцією, що і було підтверджено рішенням Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року. Крім того, зазначив що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає Конституції, про що зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 16.09.2021 р. № 6-р(ІІ)/2021, оскільки даний вид покарання не передбачає перспективи подальшого звільнення. Просив ухвалити новий вирок стосовно його підзахисного, змінивши покарання довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Прокурор заперечував проти задоволення заяви, оскільки вирок Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999, яким було призначено виняткову міру покарання розстріл, замінено ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 23.06.2000 і виняткову міру покарання смертну кару замінено довічним позбавленням волі. Вважає заяву засудженого безпідставною і такою що не ґрунтується на законі, а відтак в її задоволенні просить відмовити.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши матеріали справи, колегія суддів враховує наступне.

Так, враховуючи доводи засудженого ОСОБА_5 про те, що він не мав можливості подати заяву про перегляд вироку за виключними обставинами у передбачений законом строк у зв`язку з обмеженнями у доступі до інформації, вважає необхідним поновити ОСОБА_5 строк подання заяви про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 22 липня 1999 року за виключними обставинами.

Вироком Дніпропетровського обласного суду від 22 липня 1999 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 140 ч. 4, 141 ч. 4, 17 ч. 2 - 81 ч. 4, 142 ч. 3, 117 ч. 4, 118 ч. 2, 93 п.п. «г», «ж», «з» Кримінального кодексу України (у редакції 1960 року) та призначено остаточне покарання у вигляді смертної кари розстріл з конфіскацією всього майна. Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного суду України від 14.09.1999 вказаний вирок стосовно ОСОБА_5 було залишено без змін. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 23.06.2000 вирок Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 стосовно ОСОБА_5 було змінено та останньому було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Кримінальний кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, у тому числі й за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (зокрема, ст. 93 КК).

Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Кодексу в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Відповідно до Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» (далі по тексту - Закон № 1483) смертну кару було замінено на довічне позбавлення волі.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність із вказаним Рішенням Конституційного Суду України. У цьому Законі комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року дійшов до наступних висновків.

З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Конституційний Суд України виходить з того, що в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Такі ж висновки містяться в п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000.

Так, Конституційним Судом України у рішенні № 6-р(ІІ)/2021 від 16.02.2021 р. вказано на те, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Водночас довічне позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає урівняння строку довічного позбавлення волі з позбавленням волі до завершення природнього життя людини, а отже, заперечує не тільки мету покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже, не відповідає ч.1 ст.3, ст.23,ч.2 ст.28, ч.3ст. 63 Конституції України.

Крім того, у вказаному рішенні зазначено про те, що є необхідність приведення Кодексу у відповідність до ст.. ч.1 ст.3, ст.23,ч.2 ст.28, ч.3ст. 63 Конституції України, задля законодавчого забезпечення реалістичної перспективи звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

До того ж, на Верхованою Радою України було розроблено і прийнято два закони ЗУ №2689-ІХ від 18.10.2022 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та №2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» на виконання рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16.02.2021 р., якими внесено зміни до ст.. 81, 82 КК України, якими встановлено порядок звернення до суду щодо заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання або умовно-дострокове звільнення.

У даній кримінальній справі вирок Дніпропетровського обласного суду від 22 липня 1999 року та ухвала Дніпропетровського обласного суду від 23 червня 2000 року набрали законної сили і у законний спосіб звернені до виконання, тому що засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 перебуває в місцях позбавлення волі і відбуває призначене покарання у виді довічного позбавлення волі.

В даному конкретному випадку призначене ОСОБА_5 покарання у виді смертної кари замінене більш м`яким - довічним позбавлення волі і, законні підстави для заміни цього покарання позбавленням волі на певний строк відсутні.

Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Законом № 1483 є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності Законом № 1483, а тому на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року, положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання засудженого ОСОБА_5 на рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16.02.2021 р., є помилковим про те, що положення про призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі визнано "неконституційними". Так, у вказаному рішенні Конституційним Судом України зазначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить загальним засадам Конституції, однак є необхідність створення механізму умовно-дострокового звільнення або заміни покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у вигляді довічного позбавлення волі, оскільки положення ст. 81, 82 КК України не передбачають такого права. Крім того, на момент розгляду вказаної заяви було прийнято ряд нормативно правових актів, якими врегульовано порядок звернення і передбачено можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Тому, доводи засудженого ОСОБА_5 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через заміну призначеного йому покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі є безпідставними.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає законних підстав для задоволення заявлених засудженим ОСОБА_5 вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 459, 461, 462, 464, ч. 3 ст. 429 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Поновити засудженому ОСОБА_5 строк на подачу заяви про перегляд вироку за виключними обставинами.

Заяву засудженого ОСОБА_5 про перегляд судового рішення за виключними обставинами залишити без задоволення.

Роз`яснити засудженому ОСОБА_5 , що він має право повторно звернутися до суду в порядку передбаченому КПК України згідно з встановленою процедурою ЗУ №2689-ІХ від 18.10.22 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини».

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Нікопольський міськрайонний суд протягом 7 днів з дня її винесення, засудженим - в той же порядок і строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Повний текст ухвали проголошено о 08.30 год. 10.02.2023 р.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2