Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3713/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №274/3713/21 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08.12.2021 відносно

ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_10 визнано винним за ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 658 грн. 70 коп., на відшкодування моральної шкоди 30000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 4805 грн. 36 коп.
Скасовано арешт, накладений за ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 жовтня 2021 року на автомобіль марки «Skoda Octavia A5 Combi», д.н.з. НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії та номеру НОМЕР_2 , належить ОСОБА_10 . Скасовано заборону на право користування, розпорядження та відчуження даного автомобіля власнику автомобіля та іншим особам, які мають право на користування автомобілем марки «Skoda Octavia A5 Combi», д.н.з. НОМЕР_1 .
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 17.05.2021 близько 17 год. 50 хв., ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Octavia А5 Combi» д.н.з. НОМЕР_3 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить останньому, рухався по вулиці Житниченка в м. Бердичеві в смузі для руху в напрямку вул. Житомирська в м. Бердичеві.
На перехресті вулиць Житомирська - Житниченка - провулка Макаренка, неподалік будинку №104/2, що по вул. Житомирська в м. Бердичеві, водій ОСОБА_10 , проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною і в порушенні вимог пунктів 10.1, 16.3, 16.11 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, знаходячись на перехресті та виконуючи маневр лівого повороту на вул. Житомирська в напрямку площі Сідлецької в м. Бердичеві, не надавши перевагу в русі мотоциклу марки «Мusstang МТ110-2», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_8 , який рухався по вулиці Житомирська в м. Бердичеві в напрямку смт. Гришківці, Бердичівського району і здійснював проїзд вищевказаного перехрестя, ОСОБА_10 допустив зіткнення передньою лівою частиною, керованого ним автомобіля, із передньою частиною вказаного мотоциклу.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу марки «Мusstang МТ110-2», д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми грудної клітки, перелому тіла лівої ключиці, перелому 2-го ребра зліва, саден на правій нижній кінцівці та синця на лівій нижній кінцівці, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я.
Порушення водієм ОСОБА_10 вимог пунктів 10.1, 16.3, 16.11 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та розміру задоволеного позову про відшкодування моральної шкоди, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 більш суворе основне та додаткове покарання та збільшивши суму моральної шкоди, задовольнивши пред`явлений позов у повному обсязі. При цьому, наголошує, що суд в порушення норм процесуального права безпідставно ухвалив не досліджувати докази по справі відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, призначив ОСОБА_10 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а розмір стягнутої на його користь моральної шкоди не відповідає тим душевним стражданням, наслідкам та змінам мого усталеного способу життя, які він зазнав і зазнає внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 . Зазначає, що судом не було враховано відсутність беззаперечного факту вчинення ОСОБА_10 ДТП у тверезому стані. В зв`язку з халатним відношенням до своїх обов`язків працівників поліції, ними не було забезпечено належне освідування ОСОБА_10 на стан алкогольного сп`яніння. Хоча він про це не казав в суді, оскільки його ніхто й не питав з приводу зауважень як потерпілого по пред`явленому ОСОБА_10 обвинуваченню. Вважає, що суд першої інстанції не аргументував підстави призначення ОСОБА_10 найлегшого основного та додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України. Так, судом зазначено, що ОСОБА_10 намагався відшкодувати заподіяну шкоду, але в дійсності це не так, оскільки обвинувачений обіцяючи відшкодування відтягував час та відволікав його потерпілого від здійснюваного досудового розслідування, чим усував можливі клопотання та претензії з його боку як потерпілого. Вважає, що він не збирався жодним чином відшкодовувати шкоду, адже вони з обвинуваченим неодноразово зустрічалися з приводу цього і жодної допомоги на лікування він так і не отримав.
Посилаючись на зазначене, вважає, що ОСОБА_10 має бути призначено більш суворе покарання з визначенням більш тривалого часу позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім того, просить переглянути ще раз обставини, які є складовими його моральних страждань та зміни звичного способу життя, крім вказаного в позовній заяві. Так, після того, як він потрапив у ДТП, ним втрачено фізичну та психологічну здатність керувати транспортними засобами. Він отримав такі ушкодження, які в силу віку та інвалідності (інвалід 2 ї групи, діабетик, гіпертонік, переніс інсульт) не вилікуються і не відновляться в повній мірі навіть після оперативного втручання, яке йому рекомендовано лікарями. Йому необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя, протягом 2021 року він декілька разів перебував на денному стаціонарному лікуванні на яке мусить шукати матеріальну можливість лікуватися. Суд не врахував при визначенні розміру моральної шкоди його матеріальний стан як особи вже передпенсійного віку, і саме внаслідок отриманих травм він не може працювати.
В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого обвинувачений ОСОБА_10 просить залишити цю скаргу без задоволення, як безпідставну, а вирок суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_7 в часткову підтримку апеляційної скарги, позицію прокурора, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
В ході апеляційного розгляду судового провадження №274/2713/21, потерпілий ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_7 , заявили про відмову від частини вимог апеляційної скарги (що стосувалися дотримання судом вимог ст.349 КПК, та можливого вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані сп`яніння), підтримавши її виключно в частині доводів щодо м`якості призначеного покарання (основного та додаткового) обвинуваченому ОСОБА_10 та розв`язання цивільного позову.
За таких обставин, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й даними про особу обвинуваченого, обставинами, що пом`якшують покарання, відсутністю обставин, що обтяжують покарання, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.
Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є нетяжким, фактичні обставини його вчинення, наслідки та суспільну небезпечність правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_10 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності (а.п.84), є особою похилого віку 70 років (а.п.83), пенсіонером (а.п.43), за місцем проживання має позитивні характеристики (а.п.89), не перебуває на спеціалізованих обліках, має подяки як активіст волонтер, щиро розкаявся, намагався частково відшкодувати шкоду потерпілому (проте останній не погоджуючись із сумою відшкодування від отримання коштів відмовився), з відповідним врахуванням думки потерпілого в суді першої інстанції щодо міри покарання (не наполягав на його суворості).
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , згідно ст.66 КК України, є щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
На переконання апеляційного суду, апеляційні доводи потерпілого про неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючих даних особу останнього, не врахування судом його потерпілого позиції та не відшкодування обвинуваченим завданої шкоди, а тому й неправильне призначення надмірно м`якого покарання, мають необ`єктивний характер та повністю спростовуються обґрунтованими висновками суду, наведеними у мотивувальній частині вироку щодо тяжкості вчиненого правопорушення та його негативних наслідків.
Вирішуючи питання призначення покарання, як і основного, так і додаткового, за ч.1 ст.286 КК України, судом першої інстанції було достатньо враховано вимоги ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_10 та належно враховано всі обставини кримінального провадження.
В свою чергу, як встановлено за результатами судового розгляду провадження в апеляційному суді, обвинувачений дійсно щиро розкаявся, що безумовно є обставинами, які пом`якшують його покарання. Крім того, вже під час апеляційного провадження, обвинувачений ОСОБА_10 підтвердив свої неодноразові намагання частково відшкодувати завдані збитки потерпілому, що на думку апеляційного суду, є переконливими обставинами на підтвердження негативної оцінки ним вчиненого та відповідного осуду, та об`єктивне намагання останнього відшкодувати завдані його діями збитки.
Наведені обставини, на переконання апеляційного суду, обґрунтовано спростовують апеляційні посилання представника потерпілого на вчинення обвинуваченим дій спрямованих на уникнення відповідальності за вчинене, зокрема, в частині відшкодування потерпілому завданих збитків.
При цьому, на думку апеляційного суду, в апеляційній скарзі не наведено негативних або компрометуючих даних стосовно обвинуваченого, які об`єктивно спростовували б правильність висновків суду щодо доцільності призначення покарання у виді штрафу (основне) та позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1-го року (додаткове) за вчинене кримінальне правопорушення, як і не наведено їх апелянтом під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про невиправдану м`якість призначеного покарання обвинуваченому є необґрунтованим. Ухвалений судом першої інстанції вирок в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Підстави для його скасування чи зміни відсутні.
В свою чергу, що стосується доводів потерпілого ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно до положень ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частина 1 ст.1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.
Приписами ч.ч.1-2, 5 ст.1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є, крім іншого, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілим ОСОБА_8 заявлено відповідний цивільний позов (а.п.29-34), в якому останній, окрім матеріальної шкоди, просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок вчиненого щодо нього злочину в сумі 340 000 грн. Потерпілий ОСОБА_8 , звертаючись до суду першої інстанції із цивільним позовом про відшкодування завданої моральної шкоди, вказав, що наявність моральної шкоди, завданої ОСОБА_10 , обґрунтовується фізичними стражданнями, емоційним стресом, в подальшому, стаціонарним лікуванням, тілесними ушкодженнями, котрі виключають на даний час можливість реалізації його фізичних здібностей в повній мірі, тощо.
З оскаржуваного вироку вбачається, що задовольняючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди частково, судом першої інстанції враховано, що позивач поніс душевні страждання, був порушений звичайний спосіб його життя, для відновлення якого потрібні матеріальні і душевні зусилля, що призвело до вимушених змін у його житті, перебування на лікуванні, відчуття болю і дискомфорту й досі.
На переконання апеляційного суду, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції належно враховував глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_8 , тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тимчасового погіршення стану його здоров`я, перенесені у зв`язку із цим біль, переживання та незручності, характер вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, матеріальне становище самого відповідача (пенсіонер, особа похилого віку) та ґрунтуючись на принципах розумності та справедливості прийшов до висновку, що сума компенсації моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. буде відповідати глибині його душевних страждань, що узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, на чому наполягає потерпілий в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08.12.2021 відносно ОСОБА_10 , - без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді :