Вирок

Іменем України

11.04.2023 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі :

головуючого- судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000537 від 17.02.2018 року, про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Львова, громадянки України, працюючої директором в ТзОВ «Бізнес Плюс», проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , заміжньої, раніше не судимої

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.388 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 з корисливих мотивів, маючи прямий умисел на заволодіння грошовими коштами особи, розуміючи, що в законний спосіб не зможе отримати право власності на таке майно, перебуваючи в родинних відносинах з ОСОБА_6 та зловживаючи довірою останнього, в період часу з 01 по 30 червня 2016 року, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, запропонувала ОСОБА_6 придбати майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , запевнивши його в добросовісності своїх намірів, чим створила умови для введення в оману ОСОБА_6 щодо дійсної власної мети у заволодінні грошовими коштами, отриманими від реалізації таких майнових прав. З цією метою в період часу з 01 по 30 червня 2016 року точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 зустрілась з ОСОБА_6 на АДРЕСА_3 , де отримала від останнього грошові кошти в розмірі 392 000 грн., під приводом відчуження йому майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 .

Продовжуючи свій злочинний умисел до кінця та з метою надання своїм діям ознак правомірності, 11 червня 2016 року ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_9 , уклала з ОСОБА_6 договір купівлі продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , при цьому ввівши в оману нотаріуса ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , що на момент підписання договору вказані майнові права не продані, не подаровані, не здані в оренду, не відчужені, під арештом не знаходяться і не є предметом судового спору. При цьому ОСОБА_4 було достовірно відомо, що майнові права на квартиру АДРЕСА_2 згідно укладеного 31.10.2006 року між нею та ЗАТ АКБ «Львів» договору застави майнового права є предметом забезпечення своєчасного повернення одержаного кредиту за договором від 31.10.2006 №2006S0218, а також про існування рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07 вересня 2011 року про стягнення з неї на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованості за вказаним кредитним договором від 31.10.2006, внаслідок чого ОСОБА_6 не міг набути прав власності на майнові права. Своїми умисними діями ОСОБА_4 заподіяла ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 392 000 грн.

Крім цього, ОСОБА_4 діючи умисно, з корисливих мотивів, достовірно знаючи про те, що майнові права на квартиру АДРЕСА_2 перебувають в заставі згідно з договором застави майнового права від 31.10.2006, укладеного між нею та ПАТ АКБ «Львів» як гарантія забезпечення своєчасного повернення кредиту за кредитним договором №№2006S0218 від 31.10.2006 між цими ж особами, та згідно з п.4 договору застави повністю залишаються на її відповідальному зберіганні, будучи ознайомленою з рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07 вересня 2011 року у справі №463/3940/16-ц про стягнення з неї на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованості за кредитним договором від 31.10.2006, перебуваючи в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_9 , 11 червня 2016 року уклала з ОСОБА_6 договір купівлі продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , попередньо отримавши від ОСОБА_6 суму вартості майнових прав на квартиру в розмірі 392 000 грн., таким чином незаконно відчуживши заставлені майнові права на квартиру, які їй були ввірені.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.388 КК України, заперечила. Пояснила, що укладала кредитний договір з АКБ «Львів». Взяті на себе зобов`язання за цим кредитним договором виконала не в повному обсязі. Договір про заставу майнових прав підписувала, з його умовами ознайомлювалась. Стверджує, що в момент підписання цього договору розуміла усі обмеження щодо розпорядження майновими правами на квартиру АДРЕСА_4 , але потім були інші документи та домовленості з банком. При укладанні з потерпілим договору купівлі продажу майнових прав про жодні обмеження не повідомляла нотаріуса, так як таких не було. ОСОБА_6 особисто ознайомлювався з усіма документами, а нотаріус проводив перевірку на наявність будь яких обмежень чи заборон на предмет договору.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту на підтвердження тих чи інших обставин, що підлягають доказуванню у вказаному кримінальному провадженні, приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст.9 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення; 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.

Суд же відповідно до ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, а ч.1 ст.337 КПК України передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Тобто обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Так, на доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.388 КК України судом було враховано доводи та заперечення сторін, здійснено аналіз доказів, що були надані суду та досліджені в ході судового розгляду, а саме:

-покази потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що у 2016 році обвинувачена до нього звернулась з проханням про позику близько 400 000 тис грн., на що він відповів, що йому потрібні гарантії, що ці кошти будуть йому повернуті. Обвинувачена попросила купити в неї квартиру, на що він погодився і запропонувала йому для посвідчення усіх документів нотаріуса ОСОБА_9 в м. Городок. Він зустрівся з обвинуваченою у АДРЕСА_3 , а саме на паркувальному майданчику магазину «Фуршет», де передав останній грошові кошти в сумі 392 000 грн. Різницю між майновими правами та квартирою, як об`єктом нерухомості, він не розумів. Обвинувачена не повідомляла про жодні заборони чи обмеження на майнові права. Через деякий час він вирішив продати квартиру, про що повідомив обвинувачену. Зазначає, що йому в силу своєї необізнаності не було відомо, що в договорі мають зазначатися слова, що предмет договору не перебуває заставі. В кінці грудні 2016 року ОСОБА_4 повідомила йому, що є покупець на квартиру. Приїхавши в офіс до нотаріуса ОСОБА_10 там було оформлено договір купівлі продажу з ОСОБА_11 . Цього покупця йому запропонувала ОСОБА_4 . Від ОСОБА_12 отримав всю обумовлену суму за квартиру. Пізніше йому стало відомо про наявність цивільної справи в Личаківському районному суді м.Львова, де він є співвідповідачем разом з ОСОБА_4 ;

- покази свідка ОСОБА_13 , який у судовому засіданні пояснив, що з вимогою про стягнення штрафу у двадцятикратному розмірі від вартості квартири до потерпілого не звертався. На момент укладання договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , про жодні наявні обтяження на квартиру йому не було відомо. При нотаріальному посвідченні договору ОСОБА_4 була присутня.

- покази свідка ОСОБА_9 , яка повідомила, що при нотаріальному посвідченні договору купівлі продажу майнових прав між обвинуваченою та потерпілою, нею перевірялась інформація щодо наявності чи відсутності будь яких обтяжень або заборон на майнові права. Жодних обмежень не було, про що були сформовані відповідні витяги з реєстрів. Щодо відсутності в договорі пункту про те, що майнові права не перебувають у заставі вказала, що наявність або відсутність такого пункту не впливає на зміст договору та не робить його недійсним.

-витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000537 від 17.02.2018 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України;

-рапорт о/у ВКП Франківського ВП ГУ НП у Львівській області майора поліції ОСОБА_14 щодо доцільності внесення відомостей за зверненням громадянина ОСОБА_6 матеріали ЄО №3066 від 14.02.2018 р., вх. № ОП-25 від 13.02.2018 до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України;

-заява ОСОБА_6 від 13.02.2018 щодо неправомірних дій ОСОБА_4 , яка зареєстрована у Франківському ВП ГУ НП у Львівській області за №3066 від 14.02.2018 року з додатками, а саме: копія договору купівлі продажу майнових прав від 11 червня 2016 року, копія договору застави майнового права від 31 жовтня 2006 року, копія договору купівлі продажу від 29 грудня 2016 року;

-ухвала слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 02.05.2018 року у справі №465/2420/18 про тимчасовий доступ до документів, а саме до оригіналу договору купівлі-продажу квартири серії НВІ 636035 від 29.12.2016, який зареєстрований в реєстрі за № 3-2346 та посвідчений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 який здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_5 , а також до документів, що стали підставою для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2016, який зареєстрований в реєстрі за № 3-2346; книги реєстрації де здійснено запис договору купівлі-продажу квартири;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 11.05.2018 року та копія опису вилучених оригіналів та копій документів;

-вилучені в ході тимчасового доступу документи, а саме: договір купівлі продажу від 29.12.2016 року який зареєстровано в реєстрі за №3-2346 між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 щодо квартири АДРЕСА_2 ; заява ОСОБА_6 від 29.12.2016 року щодо відсутності переобладнань квартири та приналежність йому такого нерухомого майна; заява ОСОБА_13 від 29.12.2016 року про те, що він на момент укладення договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 в шлюбі та позашлюбних відносинах не перебуває; договір купівлі продажу майнових прав від 11.06.2016 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо квартири АДРЕСА_2 , який зареєстровано в реєстрі за №172; Інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 29.12.2016 за № 112925806; Інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 29.12.2016 за № 112925818, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.06.2021 року №61647222; копія технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 ; звіт про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ №1523171_20122016_RT161220-03 від 20.12.2016 року; Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.12.2016 № 77450931; Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.12.2016 №77451140; Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.12.2016 №77451259; Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 10721581; Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 29.12.2016 №51180183; довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописки, яка видана ОСОБА_6 25.12.2016 року; копії паспортів ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та картки фізичної особи платника податків про присвоєння ідентифікаційних номерів;

-ухвала слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 02.05.2018 про надання дозволу на тимчасовий доступ до документів у вигляді договору купівлі-продажу майнових прав від 11.06.2016 №172, що знаходиться в приватного нотаріуса ОСОБА_9 , документів, що стали підставою для посвідчення такого договору, книги реєстрації нотаріальних дій щодо такої угоди;

-протокол тимчасового доступу, копія опису вилучених документів, копії вилучених документів в приватного нотаріуса ОСОБА_9 , а саме: копія договору купівлі продажу майнових прав від 11.06.2016 року, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо квартири АДРЕСА_2 ; копія паспорта та картки фізичної особи платника податків ОСОБА_4 ; копія паспорта та картки фізичної особи платника податків ОСОБА_6 ; копія договору №017/12/13 про пайову участь у будівництві від 20.12.2005 року, який укладеного між СП ТзОВ «Інтерфлекс» та ОСОБА_4 , про те, що остання приймає до реалізації будівництво квартири АДРЕСА_2 з Додатком №1, №2, №3 до договору; акт приймання передачі від 16.11.2012 року; копія технічного паспорта на квартру АДРЕСА_2 ; копія плану квартири; заява згода від 18.05.2016 року про те, що Спільне українсько польське підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерфлекс» не заперечує проти передачі ОСОБА_4 будь які третій особі прав та обов`язків, що виникли на підставі Договору №17/12/13 на пайову участь у будівництві від 20.12.2005 року будь яким способом та на будь яких умовах на її розсуд; заява ОСОБА_6 від 11.06.2016 про те, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах, а також, що грошові кошти в сумі 392 000 грн., які витрачаються ним на купівлю майнових прав об`єкту нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , є його особистою власністю, а ОСОБА_4 з фактами, викладеними в даній заяві, ознайомлена; заява ОСОБА_15 від 13.08.2013 року про те, що він дає згоду на відчуження (уступку вимоги) своєю дружиною ОСОБА_4 придбаних ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 ; Інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 11.06.2016 року №105813964; Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 11.06.2016 року №49758905; Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 11.6.2016 №49758922; Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.06.2016 року №61207311;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 01.06.2018, згідно якого було вилучено: копію договору застави майнового права від 31.10.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_16 , згідно їй на підставі Договору №017/12/13 на пайову участь у будівництві від 20 грудня 2005 року укладеного між заставодавцем та СП ТзОВ «Інтерфлекс» майнове право на квартиру АДРЕСА_2 . Заставлене майно сторони оцінюють в 392 000 гривень. Заставодавець стверджує, що предмет застави на момент посвідчення цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, не заставлений, в спорі і під арештом не перебуває; кредитний договір №№2006S0218 від 31.10.2006, який укладений між ЗАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_4 ; договір №017/12/13 від 20.12.2005 про пайову участь у будівництві, який укладено між СП ТзОВ «Інтерфлекс» та ОСОБА_4 з додатком №1, №2; Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 31.10.2006 року №9787058; заява ОСОБА_15 від 31.10.2006 року;

-витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000537 від 17.02.2018 року про внесення відомостей за ч.1 ст.358 КК України;

-постанова старшого слідчого СВ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_17 про визнання особи потерпілим у кримінальному провадженні від 19.06.2019 року;

-копія платіжного доручення №1 від 09.06.2017 року, згідно якого ОСОБА_6 перерахував на рахунок ЗАТ АКБ «Львів» грошові кошти у розмірі 449 680, 35 грн.;

-ухвала слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 08.07.2019 року про тимчасовий доступ до речей і документів з можливістю подальшого вилучення копій документів, що перебувають у володінні Львівської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи», яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 149-ю, а саме: копій документів, які містяться інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо усіх наявних записів, змін, в тому числі видалення записів, щодо обтяження майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , у період часу з 31.10.2006 по 26.06.2019 ( із зазначенням суб`єкта проведення реєстраційних дій, часу тощо);

-лист Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про відсутність технічної можливості щодо надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна;

-ухвала слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 08.07.2019 року про надання тимчасового доступу до речей і документів з можливістю подальшого вилучення копій документів, які становлять банківську таємницю, що перебувають у володінні ЗАТ АКБ «Львів», що розташований за адресою: м. Львів, Сербська, 1, а саме: оригіналів та копій документів, які містяться в кредитній справі, сформованій за кредитним договором № 2006S0218 від 31.10.2006, що укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ АКБ «Львів»;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 07.08.2019 року та копії вилучених документів, а саме копії документів кредитної справи, позичальником у якій є ОСОБА_4 , кредитний договір №2006S0218 від 31.10.2006 року;

-відповідь Інспекції державного архітектурно будівельної контролю м.Львова від 10.07.2019 №0006-2367 про те, що в Інспекції відсутні будь які документи та інформація щодо здачі в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: м.Львів, вул. Коциловського, 3;

-рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.09.2021 року у цивільній справі №2-510/11 про стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Львів» заборгованість за кредитним договором №2006S0218 від 31.10.2006 року в розмірі 37799 доларів США 43 центи, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 301393 грн. 75 коп., 1700 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення;

-витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні №0002098 від 09.08.2019 року про внесення відомостей за ч.1 ст.388 КК України;

-рапорт старшого слідчого СВ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_17 від 08.08.2019 року про те, що в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 вчинила незаконні дії щодо заставленого майнового права, а саме, 11.06.2016 року уклала договір купівлі продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , достовірно знаючи про те, що вказані майнові права були передані 31.10.2006 в заставу ЗАТ АКБ «Львів» для забезпечення своєчасного повернення одержаного кредиту;

-постанова прокурора Львівської місцевої прокуратури м.Львова №3 В.Садлівського про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 12.08.2019 року;

-постанова старшого слідчого СВ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_17 про перекваліфікацію складу кримінального правопорушення від 27.09.2019 року;

-витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000537 від 16.02.2018 року за ч.3 ст.190 КК України;

-вимога УІАП ГУ НП у Львівській області;

-копія цивільної справи № 463/3910/16-ц за позовом ПАТ АКБ «Львів» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Сукупністю добутих в судовому засіданні доказів, суд знаходить винність обвинуваченої у вчинених кримінальних правопорушеннях повністю доказаною, і її дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 388, ч.3 ст.190 КК України, виходячи з наступного.

Об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, є порядок виконання рішень судів, інших державних органів чи посадових осіб, пов`язаних із: 1) забезпеченням позову у кримінальному, цивільному або господарському судочинстві, виконання вироку суду в частині конфіскації майна, погашення податкового боргу, охорони спадкового майна; 2) вжиттям господарським судом запобіжних заходів (у частині накладення арешту на майно; 3) зверненням державною виконавчою службою стягнення на майно боржника.

Предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України може бути майно, на яке накладено арешт, заставлене майно або майно, яке описано.

Застава майна - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду і нею може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Предметом застави можуть бути майнові права, а також майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Згідно ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», майновими правами, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Верховний Суд України у своїй постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-265цс16 вказав, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Судом встановлено, що безпосереднім об`єктом складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України у цьому кримінальному провадженні, у частині інкримінованих незаконних дій ОСОБА_4 із заставним майном, є встановлений порядок виконання цивільно-правових зобов`язань згідно договору застави майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 .

Предметом кримінального правопорушення є майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , які були заставлені згідно договору застави майнового права від 31.10.2006 року.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, утворює наступні самостійні діяння: 1) розтрата, 2) відчуження, 3) приховування, 4) пошкодження, 5) знищення, 6) інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт, із заставленим майном або майном, яке описане, 7) порушення обмеження права користування таким майном, здійснене особою, котрій це майно було ввірене; 8) здійснення операцій із коштами (вкладами), на які було накладено арешт, представником банківської чи іншої фінансової установи.

Під незаконними діями, передбаченими ст. 388 КК України, необхідно розуміти активні дії по розтраті, відчуженню, приховуванню, підміні, пошкодженню, знищенню майна або інших незаконних дій з майном, на яке накладено арешт, заставленого майна або майна, яке описане, чи порушення обмеження права користуватися таким майном, або здійснення банківських операцій із коштами (вкладами), на які накладено арешт.

Відчуження майна передбачає вчинення будь-яких дій (за винятком розтрати), спрямованих на незаконну оплатну чи безоплатну передачу майна іншим особам (продаж, дарування, рента, позика тощо).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 11.06.2016 року було вчинено договір купівлі продажу майнових прав. Згідно цього Договору ОСОБА_4 (продавець) продала, а ОСОБА_6 (покупець) прийняв у власність майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , та сплатив за неї обговорену грошову суму відповідно до умов цього договору. Загальна вартість майнових прав, що передаються продавцем покупцеві за даним Договором складає 392 000,00 грн.

Продавець гарантує покупцю, що на момент підписання Договору майнові права на об`єкт нерухомості, вказані в п.п. 1.1., 1.3 даного Договору, не продані, не подаровані, не здані в оренду, не відчужені, під арештом не знаходяться і не є предметом судового спору.

Таким чином, суд вважає, що обвинувачена вчинила усі дії, які спрямовані на оплатну передачу майнових прав на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Склади злочинів, передбачених ст. 388 КК України, є формальними, оскільки вважаються закінченими з моменту вчинення одного з альтернативних діянь, передбачених цією статтею. При цьому під час учинення дій з майном, що арештоване, заставлене, описане, злочин слід уважати закінченим з моменту порушення обов`язків про їх збереження, установлених за рішенням суду чи за рішенням іншого уповноваженого державного органу чи посадової особи.

Особа, яка володіє предметом застави, також зобов`язана вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави. Тому обов`язковою умовою відповідальності за ст. 388 КК є наявність оформленого у встановленому законом порядку попередження про відповідальність за ці діяння.

Як вбачається з договору застави майнового права від 31.10.2006 року заставлене майнове право на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, а саме: квартиру АДРЕСА_2 повністю залишається на відповідальному збереженні заставодавця, тобто ОСОБА_4 . Крім цього, заставодавець має право відчужувати заставлене майнове право тільки за письмовою згодою заставодержателя. Згідно договору, заставодацець зобов`язаний без письмової згоди заставодержателя не здійснювати дій, пов`язаних із зміною права власності на предмет застави, його обтяження будь якими зобов`язаннями.

Крім цього, згідно п.4 Договору застави майнового права, саме у заставодавця заставлене майно залишається на відповідальному збереженні.

Саме з моменту укладення ОСОБА_4 . Договору купівлі продажу майнових прав від 11.06.2016 року на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , злочин слід вважати закінченим, так як обвинувачена вчинила усі необхідні дії з метою відчуження майнових прав, а тим самим порушила обов`язки про їх збереження. Суд також звертає увагу, що письмова згода заставодержателя (ЗАТ АКБ «Львів») на відчуження заставленого майнового права відсутня, так само як і відсутні будь які листи звернення ОСОБА_4 про намір відчужити заставлені майнові права, що свідчить про протиправність та неправомірність дій обвинуваченої.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність у діях ОСОБА_4 об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України.

Суб`єкт злочину, відповідальність за який передбачено в ч. 1 ст. 388 КК України, є спеціальним, яким може бути: особа, яка досягла шістнадцятирічного віку, якій арештоване майно, заставлене чи описане майно офіційно (під розписку) було ввірене (передане на зберігання), для чого був складений відповідний документ, та особа була офіційно попереджена про неприпустимість учинення певних дій з таким майном.

Судом встановлено, що саме ОСОБА_4 предмет застави, а саме майнові права було передано на відповідальне зберігання.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, характеризується лише прямим умислом, а мотиви його вчинення можуть бути різними і на кваліфікацію не впливають.

Суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_4 вчиняла незаконні дії щодо заставленого майна умисно, так як особисто у судовому засіданні підтвердила, що знала про існування договору застави майнових прав.

Суд вважає, що спрямованість умислу ОСОБА_4 також підтверджується її обізнаністю про наявність виконавчих проваджень, у яких вона виступає боржником, що було нею ж підтверджено у судовому засіданні.

Крім цього, суд звертає увагу на постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.04.2015 року у виконавчому провадженні №46550668, згідно якої було накладено арешт на все майно ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення, а саме 303213,75 грн., з забороною здійснювати відчуження будь якого майна, яке їй належить.

Так, дії обвинуваченої ОСОБА_4 судом кваліфіковано за ч.1 ст.388 КК України ( в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), як незаконні дії щодо заставленого майна.

Крім цього, суд вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_18 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, виходячи з наступного.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 №10, шахрайство - це

заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або

приховування певних обставин) чи зловживання довірою

(недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві

застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого

впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або

права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна

передача потерпілим майна чи права на нього.

Виходячи з показів обвинуваченої та потерпілого, вони перебувають у родинних відносинах, а саме ОСОБА_4 являється тіткою ОСОБА_6 . Так, саме в спосіб недобросовісного використання довіри потерпілого, шляхом приховування того, що майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , є предметом застави та не можуть бути відчуженими без письмової згоди заставодержателя, ОСОБА_4 відчужила такі ОСОБА_6 .

Внаслідок обману та зловживання довірою, ОСОБА_6 сплатив ОСОБА_4 вартість майнових прав в розмірі 392 000 гривень в повній сумі, до підписання договору купівлі продажу майнових прав від 11.06.2016 року (п.3.2 Договору).

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 підтвердив цей факт, повідомивши, що передав грошові кошти у розмірі 392 000 гривень обвинуваченій у готівковій формі в автомобілі, до підписання договору купівлі- продажу.

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 передав грошові кошти добровільно, будучи введеним в оману щодо відсутності обтяжень майнових прав на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно примітки до ст.185 КК України ( в редакції чинній на час вчинення кримінального правопорушення), у статтях 185-191, 194 цього Кодексу у великих розмірах визнається кримінальне правопорушення, що вчинене однією особою чи групою осіб на суму, яка в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення.

За ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 1 січня звітного податкового року складав 1378 гривень. Тому, податкова соціальна пільга у 2016 році складала (1378 грн. ?0,5) = 689 гривень. З огляду на вищевказане для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 190 КК України потрібно, щоб її діями / бездіяльністю було завдано шкоди на суму, яка перевищує 172 250 гривень. Натомість завдана ОСОБА_4 сума шкоди становить 392 000 гривень.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченої ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч.3 ст.190 КК України, як шахрайство вчинене у великих розмірах.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченої та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленомуст. 93 КПК України, жодних обставин, передбаченихст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

На думку суду, вина обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 388 та ч. 3 ст. 190 КК України доведена «поза розумним сумнівом».

Вказаний висновок суду узгоджується з п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 1637/04), в якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії ). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії ).

Крім цього, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, у питанні вичерпності відповідей на них та висновків суду, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі, суд вважає, що сторонам у вказаному вироку суду було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винної і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Враховується також, що ОСОБА_4 вчинила нетяжкий та тяжкий злочини, позитивно характеризується за місцем свого проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима.

У роз`ясненнях, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7(зі змінами), зокрема в п.1, звертається увага на те, що суди при призначенні покарання мають суворо дотримуватися вимог ст.65КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а в п.3 наголошується на тому, що, встановлюючи ступінь тяжкості злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його скоєння (зокрема форми вини, мотиву й мети, способу, стадії скоєння, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали).

У зв`язку із цим, при призначенні покарання суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема рішення у справі «Скоппола ротии Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Санкція частини 1 статті 388 КК України, в редакції на час вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбачала покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.

Законом України № 2617-VIII від 22.11.2018 (чинним з 01.07.2020) внесено зміни до частин 1 та 2 ст.388 КК України, згідно з якими в абзаці другому частини першої слова "від двохсот до п`ятисот" замінено словами "від однієї тисячі до чотирьох тисяч"; а в абзаці другому частини другої слова "від трьохсот до шестисот" замінено словами "від чотирьох тисяч до шести тисяч"

Згідно з частиною 2 статті 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Оскільки редакція частини 1 статті 388 КК України, чинна з 01.07.2020, передбачає більш суворе покарання, аніж попередня, до вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень підлягає застосуванню частина 1 статті 388 КК України в редакції, чинній на час їх вчинення, у зв`язку з чим суд вважає за можливе призначити обвинуваченій покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому попередньою редакцією частини 1 статті 388 КК України КК України.

Також суд враховує дані досудової доповіді, складеної 03.10.2022 року Личаківським районним відділом Філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області, згідно якої ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення є середнім, а тому, можливе виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання щодо наявності або відсутності правових підстав для призначення обвинуваченій додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до статті 55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю.

Суд також враховує практику Верховного Суду, викладену у постанові від 01.11.2018 (справа № 753/12073/15-к), де зазначено, що покарання, передбачене у статті 55 КК, полягає в позбавленні обвинуваченого його суб`єктивного права на посаду, яку він обіймав, або на службову, професійну чи іншу спеціальну діяльність, якою він займався під час вчинення злочину, а також у тимчасовому обмеженні його правоздатності - можливості обіймати певні посади або займатися певною діяльністю протягом строку, встановленого вироком суду.

Крім цього, вирішуючи зазначене питання слід виходити також з положень, викладених в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003. №17 «Про практику призначення судами кримінального покарання», де зазначено про те, що відповідно до ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю. Рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього. Якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися діяльністю, з якими було пов`язано вчинення злочину. У такому випадку посилатися на статтю 69 КК України не потрібно.

Суд приходить до висновку, що так як ОСОБА_4 не обіймала посади та не займалась діяльністю, з якими було пов`язане вчинення кримінального провапорушенння, а відтак відсутні підстави для призначення їй додаткового покарання, визначеного санкцією частини статті.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Оскільки дії ОСОБА_4 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 388 КК України, та подія мала місце 11.06.2016 року, то в силу статті 12 КК України, діяння вчинене нею є нетяжким злочином, перебіг давності не переривався та не зупинявся. Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від відбування покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України, а тому ОСОБА_4 підлягає звільненню від покарання за ч.1 ст. 388 КК України.

Водночас, ОСОБА_4 , обвинувачується також за ч.3 ст. 190 КК України, що є тяжким злочином, враховуючи конкретні обставини справи, обсяг злочинних дій та розмір незаконно здобутих грошових коштів, те, що обвинувачена на обліку лікаря нарколога та психіатра не знаходиться, суд вбачає, що є достатні та обґрунтовані підстави для призначення їй покарання у виді позбавлення волі.

При цьому правових підстав для застосування ст.69,75 КК України суд не вбачає, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нового злочину.

З приводу заявленого цивільного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне.

ОСОБА_6 як цивільний позивач подав до обвинуваченої ОСОБА_4 цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що заявлений розмір матеріальної шкоди в сумі 392 000 гривень випливає зі змісту пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення та підтверджується зібраними у справі доказами.

Крім цього вказує, що такими діями обвинуваченої йому було завдано і моральну шкоду. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди вказує, що внаслідок злочинної поведінки обвинуваченої було змінено звичний уклад його життя. З вини відповідачки він був змушений звертатися до правоохоронних органів з безпосередньою участю в слідчих діях, до судових органів, отримання консультацій у юристів. Усе це спричинило йому численні клопоти, душевні страждання, неприємні спогади. Його психічний стан був пригніченим, переживання за матеріальне становище, відчуття страху за фінансовий стан, спричинили глибокий стрес. Просить стягнути в його користь з ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень.

Питання заявленого цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 129 КПК України та правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» N 3 від 31.03.1989 року вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами в тому числі цивільного та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду.

Відповідно до ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч. 4 ст. 1193 ЦК суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Судом встановлено в ході судового розгляду, що ОСОБА_4 11.06.2016 року було вчинено договір купівлі продажу майнових прав. Згідно цього Договору ОСОБА_4 (продавець) продала, а ОСОБА_6 (покупець) прийняв у власність майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , та сплатив за неї обговорену грошову суму відповідно до умов цього договору. Загальна вартість майнових прав, що передаються продавцем покупцеві за даним Договором складає 392 000,00 грн.

Даний факт також підтверджується показами потерпілого ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_4 .

Натомість, суд не бери до уваги твердження ОСОБА_4 про те, що вона частково повернула кошти потерпілому, так як такі не підтверджені жодними доказами, квитанціями, чеками або розписками.

Таким чином, суд вважає доведеним факт заподіяння протиправними діями ОСОБА_4 , матеріальної шкоди потерпілому в розмірі 392 000 грн. та погоджується з обґрунтованістю та доведеністю розміру такої шкоди.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат та з урахуванням стану здоров`я потерпілого.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа Науменко проти України).

Частина ч.2 ст.1167 ЦК України регламентує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичній болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», Суд зазначив, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Оцінивши згадані позовні вимоги на предмет їх обґрунтованості та доведеності, суд приходить до висновку про часткове задоволення цих позовних вимог потерпілого, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_6 спричинена моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, його звичний життєвий уклад піддався зміні, усе це спричинило йому численні клопоти, душевні страждання, неприємні спогади.

За вказаних обставин, розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн. для відшкодування потерпілому, як останній заявив у цивільному позові є занадто великим та таким, що не узгоджуються із означеними вище засадами розумності, виваженості та справедливості. Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог цивільного позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, що справедливо відповідає ступеню тяжкості діяння, вчиненого ОСОБА_4 .

Долю речового доказу слід вирішити у відповідності з вимогами ст.100 КПК України.

Запобіжний захід обвинуваченій у цьому кримінальному провадженні не обирався.

Процесуальних витрат у справі немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 500 (п`ятисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот ) гривень 00 копійок, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_4 звільнити від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

Після вступу вироку в законну силу взяти під варту ОСОБА_4 та направити для реального відбування покарання.

Підстав для обрання запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу суд не вбачає.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суму матеріального збитку у розмірі 392 000 (триста дев`яносто дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суму морального збитку у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1