Справа № 168/243/16-к Провадження №11-кп/802/115/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000234 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні начальника відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, має на утриманні троє малолітніх дітей, не працюючого, з професійною-технічною освітою, не судимого

Визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано за недоведеністю стороною обвинувачення вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Процесуальні витрати на проведення інженерно-транспортної експертизи обставин і механізму ДТП в сумі 613,80 (шістсот тринадцять гривень 80 копійок) гривень віднесено на рахунок держави.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 10 серпня 2015 року близько 20.20 год., керуючи автомобілем «Опель-Вектра», сріблястого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись дорогою на вул. Радянська в с.Текля в напрямку с.Глухи Ковельського (раніше Старовижівського району) Волинської області, керуючи технічно справним легковим автомобілем, діючи з необережності у формі злочинної недбалості, порушив вимоги пунктів 1.10,2.3 б), 2.3 д), 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР). Чим проявив безпечність, був неуважним, а саме: не стежив за дорожньою обстановкою; не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху; побачивши мотоцикл марки «Минск», що виїхав з другорядної дороги, з метою уникнення зіткнення, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з мотоциклом марки «Минск» під керуванням ОСОБА_10 . Внаслідок чого пасажиру ОСОБА_9 мотоцикла марки «Минск» були спричинені тілесні ушкодження у виді: відкритих переломів великогомілкової та малогомілкової кісток в середній третині зі зміщенням відломків, розрив лівої стегнової артерії, забійні рани лівої гомілки та стегна. Вказані тілесні ушкодження відповідно до висновку №7 від 12 січня 2016 року судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки в момент заподіяння.

Таким чином, ОСОБА_7 органом досудового слідства обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

Суд першої інстанції в ході судового розгляду, за наслідками дослідження обставин кримінального провадження, дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України ухвалив виправдальний вирок.

У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2022 року про виправдання ОСОБА_7 незаконним та таким, що підлягає скасуванню у звязку з істотним порушенням вимог кримінального процессуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, непонотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд не повною мірою дослідив та у зв?язку з цим не врахував та не надав належну оцінку наявним доказам у справі, а лише формально навів у оскаржуваному вироку перелік доказів сторонни обвинувачення, яким не надав жодної оцінки на предмет їх належності і допустимості. Судом не зазначено жодних мотивів з яких він відкидає докази обвинувачення, що свідчить про винуватість особи. Крім того, не наведено жодних доказів на підставі яких зроблено висновок про необхідність виправдувати ОСОБА_7 .

Так, на переконання прокурора, судом допущено неповноту судового розгляду через відхилення клопотання прокурора про допит слідчого ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також проведення слідчого експерименту за участі всіх учасників ДТП й призначення комісійно-транспортної експертизи у кримінальному провадженні, що фактично позбавило сторону обвинувачення можливості дослідити усі обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінльного правопорушення.

Прокурор зазначає про не надання належної оцінки показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , вказані свідки надали чітки відповіді про обставини ДТП. Проте суд зробив протилежний висновок вказавши про суперечності наявні у показаннях даних свідків, не навівши при цьому в чому сааме полягає вказані суперечності. Апелянт зауважує, що надані пояснення даних свідків повністю узгоджуються з поясненнями наданими ними під час слідчого експерименту. Крім того, без належної оцінки залишилися пояснення надані самим обвинуваченим та свідком ОСОБА_9 .

На думку прокурора, суд першої інстанції в порушення вимог ст.85, 86 КПК України визнав ряд доказів сторонни обвинувачення неналежними та недопустимими. Зокрема, протокол огляду місця події від 10.08.2015, протокол слідчого експерименту від 10.09.2015 за участю свідка ОСОБА_13 , протокол слідчого експерименту від 23.11.2015 за участю свідка ОСОБА_10 , протокол слідчого експерименту від 11.03.2016 за участю обвинуваченого ОСОБА_7 . Так прокурор вказує, що судом в оскаржуваному вироку не наведено передбачених ст. 86-89 КПК України підстав для визнання вказаних вище доказів недопустимими, а тому їх помилково не взято до уваги при прийнятті рішення.

Також судом допущено невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження при оцінці висновків інженерно-транспортних експертиз № 28 від 04.01.2016 та № СЕ-19/03-21/8275-Т від 06.12.2021.

З урахуванням вказаного, прокурор просить повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , повторно дослідити протоколи слідчих експериментів, висновки інженерно-транспортних експертиз, протокол огляду місця події.

Крім того, у зв?язку з непоповнотою судового розгляду доручти органу досудового розслідування провести слідчий експеримент одночасно з усіма учасниками ДТП та із залученням спеціаліста, призначивши судову інженерно-транспортну експертизу, допитати як свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

З урахуванням викладеного вище, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати, постановити новий, яким ОСОБА_7 визнати виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого та його захисника, які просили апеляцію залишити без задоволення, а вирок суду, - без змін, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження Старовижівський районний суд Волинської області 29.07.2016 року постановив вирок, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю один рік, з покладенням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Апеляційний суд Волинської області своєю ухвалою від 09.02.2017 залишив апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора без задоволення, а вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Верховний Суд своєю постановою від 14.02.2019 вищевказану ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09.02.2017 скасовано та призначено в новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Мотивуючи своє рішення щодо обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України, Верховний Суд констатував, що суд апеляційної інстанції безпідставно не перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_7 щодо висновку судової інженерно-технічної експертизи від 1 квітня 2016 року № 28, якою встановлено порушення Правил дорожнього руху також і водієм мотоцикла ОСОБА_10 , та необґрунтованого відхилення судом клопотання сторони захисту про призначення повторної експертизи. Крім того, апеляційний суд не надав оцінки і доводам апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, щ осаме порушення Правил дорожнього руху водієм мотоцикла призвело до виникнення ДТП з відповідними наслідками.

Волинський апеляційний суд своєю ухвалою від 24.10.2019 апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції начальника Старовижівського відділу Ковельської місцевої прокуратути ОСОБА_17 задовольнив частково. Вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року, щодо ОСОБА_7 скасував і призначив новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

При новому розгляді суді першої інстанції Старовижівський районний суд Волинської області 02.09.2022 постановив виправдальний вирок щодо ОСОБА_7 .

Відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За положеннями ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора і, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2011 року в справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що надані стороною обвинувачення докази, які безпосередньо досліджені в судовому засіданні, не доводять поза розумним сумнівом того, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, в якому він обвинувачується.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 .

Так ОСОБА_7 не заперечував саму подію ДТП за його участю, однак категорично ствердив про відсутність в його діях порушень правил дорожнього руху, які стали причиною даної дорожньо-транспортної пригоди. Пояснив, що рухався головною дорогою в напрямку с. Дубечне з допустимою швидкістю 60 км/год. Ствердив, що приблизно за 30 метрів до повороту побачив як раптово на автомобіль під його керуванням виїхав мотоцикл. Зазначив про порушення саме водієм мотоцикла ОСОБА_10 правил дорожнього руху, які в подальшому і стали причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, оскільки перший при повороті з другорядної на головну дорогу не зупинився, тим самим не надавши йому переваги у русі. Також ОСОБА_7 вказав, що зі сторони другорядної дороги проглядається відстань від 60 до 100 метрів.

Надані ОСОБА_7 пояснення суду першої інстанції узгоджуються з поясненнями, які перший надав при проведенні слідчого експерименту за його участю. Так згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 11.03.2016, ОСОБА_7 пояснив, що мотоцикл вперше побачив на відстані близько 30 метрів від себе і відразу скинув швидкість та почав пригальмовувати і скеровувати свій транспортний засіб ближче до крайньої лівої від нього, в напрямку руху сторони дороги. Вказаний маневр зробив щоб уникнути зіткнення з мотоциклом, оскільки пересікши головну дорогу водій мотоцикла їхав в напрямку крайньої правої від нього сторони дороги, тобто в тому ж напрямку, що і він. ОСОБА_7 зазначив, що побачивши приблизно за 10 метрів, що водій мотоцикла їде в його сторону, різко натиснув на гальма і загальмував. При цьому зауважив, що водій мотоцикла взагалі не натискав на гальма для того, щоб зупинити свій транспортний засіб і уникнути зіткнення. Також при проведенні слідчого експерименту ОСОБА_7 було запропоновано розмістити автомобіль марки «Opel Vektra» на дорозі на момент виявлення ним мотоцикла марки «Мінск». В подальшому, з використанням рулетки у присутності учасників слідчого експерименту були зроблені відповідні заміри та встановлено, що відстань від переднього бампера автомобіля до початку вул. Лугова становить 40 метрів 52 сантиметра.

Таким чином, ОСОБА_7 у своїх поясненнях як у судовому засіданні суду першої інстанції так і при проведенні слідчого експерименту надав чіткі та послідовні пояснення щодо причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 10 серпня 2015 року за його участю та участю водія мотоцикла ОСОБА_10 .

У свою чергу, свідок ОСОБА_14 щодо обставин ДТП суду першої інстанції пояснив, що перебував в автомобілі марки «Opel Vektra» разом з ОСОБА_18 як пасажир. ОСОБА_7 в с. Текля рухався на правій стороні дороги зі швидкістю у межах норми. Ствердив, що мотоцикл виїхав раптово та рухався назустріч автомобілю у їхній смузі руху. Лише коли водій мотоцикла побачив автомобіль повернув на свою смугу руху дороги. Вважає, що аварійну ситуацію створив водій мотоцикла, оскільки не бачив ввімкненим покажчик повороту на мотоциклі, а зіткнення відбулося на вигині дороги.

Надані пояснення свідка узгоджуються з поясненнями вказаними в протоколі проведення слідчого експерименту від 10.09.2015, зокрема, щодо раптового виїзду мотоцикла з другорядної дороги саме на смугу руху на якій рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_7 та виконання останнім маневру, скерував транспортний засіб ближче для лівої крайньої правої сторони, саме для уникнення зіткнення. Також підтвердив, що ОСОБА_7 коли побачив, що водій мотоцикла їде в сторону автомобіля, різко натиснув на гальма та загальмував.

Пояснення як обвинуваченого ОСОБА_7 так і свідка ОСОБА_14 узгоджуються з поясненнями які суду першої інстанції надав свідок ОСОБА_19 . Так останній пояснив, що автомобіль рухався із с.Глухи з невеликою швидкістю приблизно 30-40 км/год. Мотоцикл виїхав із другорядної дороги на зустріч напрямку руху автомобіля. Вважає, що водій мотоцикла при виїзді на головну дорогу не зупинявся. Бо у випадку його зупинки аварія не відбулася б. Хоча самого моменту виїзду на головну дорогу мотоцикла не бачив. Адже саме зіткнення транспортних засобів відбулося майже на перехресті. При цьому водій автомобіля хотів змінити напрямок руху, але не зміг. Не бачив, що на мотоциклі були увімкнені покажчики повороту.

Потерпілий ОСОБА_9 суду першої інстанції повідомив, що не пам`ятає чи водій мотоцикла ОСОБА_10 під час виїзду з другорядної дороги на головну дорогу на перехресті здійснював зупинку чи гальмував.

Відповідно до дослідженого висновку експерта № 28 від 04.01.2016 та висновку № СЕ-19/103-21/8275-ІТ від 06.12.2021 водій мотоцикла ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 10.1 та 16.11 ПДР України, згідно з якими перед початком повороту ліворуч переконатись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху та дати дорогу автомобілю «Opel Vektra», який наближаються до перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку його подальшого руху.

Крім того висновок експерта № СЕ-19/103-21/8275-ІТ від 06.12.2021 крім вказаного зазначає і про можливість водія мотоцикла ОСОБА_10 з технічної точки зору при виконанні пункту 16.11 ПДР України уникнення зіткнення з автомобілем «Opel Vektra».

Враховуючи викладене, судова колегія, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності в діях водія мотоцикла ОСОБА_10 порушень ПДР України, зокрема, останній рухаючись на другорядній дорозі, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, здійснив маневр повороту ліворуч на перехресті нерівнозначних доріг, тим самим не надав переваги у русі автомобілю «Opel Vektra».

У свою чергу, на думку апеляційного суду, місцевим судом правильно надано оцінку і показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_10 . Кожен окремо суду пояснили, що водій мотоцикла ОСОБА_10 здійснив зупинку перед виїздом на головну дорогу. Також вказали, що транспортного засобу «Opel Vektra» не бачили. Проте вказані пояснення у сукупності з іншими дослідженими доказами не узгоджуються та свідчать про намагання останніх приховати допущенні порушення ПДР водієм мотоцикла ОСОБА_10 .

Так вказані свідки вказували, що рухалися у межах своєї смуги руху. ОСОБА_13 ствердив, що автомобіль рухався у своїй смузі руху, свідок ОСОБА_10 вказав, що транспортний засіб рухався по середині дороги на зустріч. Однак надані пояснення суперечать один одному та поясненням наданим свідком ОСОБА_19 , який чітко ствердив, що мотоцикл виїхав з другорядної дороги на зустріч напрямку руху автомобіля, що у свою чергу пояснює скерування обвинуваченим ОСОБА_7 автомобіля в ліву сторону проїзної частини для об`їзду перешкоди, а саме мотоцикла. Також ОСОБА_13 в суді першої інстанції зазначив, що водій автомобіля намагався об`їхати перешкоду, а саме мотоцикл під керуванням ОСОБА_10 , який раптово виїхав з другорядної дороги на смугу руху транспортного засобу марки «Опель Вектра».

У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ДТП сталася за участю двох водіїв транспортних засобів. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.

На таку особливість у правозастосуванні орієнтує Пленум Верховного Суду України у постанові від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті». У пункті 7 цієї постанови роз`яснено, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Крім того, така правова позиція викладена і в постановах Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (справа № 5-18кс) та 5 листопада 2015 року (справа №5-218кс15).

Таким чином для встановлення винуватості ОСОБА_7 у інкримінованому йому злочинні необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) ОСОБА_7 й ОСОБА_10 та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку.

З пояснень самого обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_7 під час керування технічно справним автомобілем, рухаючись на невеликій швидкості, побачивши на дорозі мотоцикла, який рухався по його смузі, зберігав об`єктивну можливість для обміркування ситуації (знизив швидкість) і намагаючись прийняти безпечне для мотоцикла рішення (об`їхати перешкоду.

Однак як встановлено місцевим судом дане порушення ПДР допущене ОСОБА_7 було спричинене саме діями іншого учасника ДТП водія мотоцикла ОСОБА_20 , які виразилися у недотриманні ним таких ПДР України: пункт 1.3; підпункти г) д) пункту 2.3; пунктів 9.4; 10.1; 10.4; 16.11. Відповідно до яких зобов`язаний знати ПДР України та їх дотримуватися; бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; керувати транспортними засобами при досягненні 16-річного віку;завчасно подати сигнал покажчиками повороту про намір здійснити поворот ліворуч; переконатися, що маневр повороту буде безпечним та не створить перешкод або безпеки іншим учасникам руху; повинен був надати дорогу автомобілю обвинуваченого ОСОБА_7 «Опель-Вектра», сріблястого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який наближався до перехрещення проїздних частин по головній дорозі і лише після цього здійснювати поворот ліворуч із крайнього лівого положення.

Крім того, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/103-21/8275-ІТ від 06.12.2021 з технічної точки зору водій мотоцикла ОСОБА_10 при виконанні вимог пункту 16.11 ПДР України мав можливість уникнути зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_7 . Також даною експертизою встановлено, що питання «Чи мав водій автомобіля «Опель-Вектра» - ОСОБА_7 технічну можливість запобігти зіткненню з мотоциклом «Мінськ» не має технічного змісту, оскільки з наданих на дослідження матеріалів вбачається, що мотоцикл під керуванням водія ОСОБА_10 виконував поворот ліворуч без гальмування, тому в такій дорожній ситуації ні зниження швидкості руху автомобіля «Опель-Вектра», ні його зупинка не виключала факту виникнення даної ДТП. Також даною експертизою встановлено, що водій ОСОБА_10 своїми діями міг створити аварійну дорожню ситуацію, при умові, що виїзд мотоцикла на головну дорогу відбувся на відстані меншій ніж 42,2…45,2 м, на якій знаходився автомобіль «Опель-Вектра» від місця наїзду.

На підставі викладених доказів місцевим судом зроблено висновок про відсутність у ОСОБА_7 технічної можливості запобігти зіткненню з мотоциклом марки «Мінск», оскільки як пояснив свідок ОСОБА_10 , зіткнення від перехрестя відбулося на відстані 20 метрів, а з пояснень свідка ОСОБА_13 слідує , що місцевість від перехрестя проглядається на відстані 50 метрів та, що до моменту зіткнення мотоцикл проїхав ще 15 метрів. Також щодо створення аварійної ситуації свідчить і те що ОСОБА_10 з моменту виявлення автомобіля не гальмував, а продовжив свій рух, про що перший і свідок ОСОБА_13 вказали у своїх поясненнях місцевому суді. Щодо наявності незначної відстані між автомобілем і мотоциклом з моменту виявлення водієм ОСОБА_7 транспортного засобу під керуванням ОСОБА_10 також свідчать і пояснення як самого обвинуваченого так і свідка ОСОБА_19 , оскільки обидва ствердили, що зіткнення транспортних засобів відбулося майже на перехресті доріг.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України вчинене обвинуваченим, а тому правильно визнав його невинуватим та виправдав на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

При апеляційному перегляді судом частково задоволено клопотання прокурора щодо повторного дослідження доказів, зокрема, було досліджено протоколи слідчих експериментів проведених за участю свідка ОСОБА_14 в присутності обвинуваченого ОСОБА_7 10.09.2015, свідка ОСОБА_13 10.09.2015, свідка ОСОБА_10 23.11.2015 та ОСОБА_7 11.03.2016, висновки інженерно транспортних експертиз від 04.01.2016 №28 та від 06.12.2021 № СЕ-19/103-21/8275-ІТ, протокол огляду місця події від 10.08.2015.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 10 серпня 2015 року місцем ДТП є ділянка автомобільної дороги в с. Текля Старовижівського району. Також при проведенні огляду місця події схематично було зображено розташування автомобіля «Опель Вектра» та мотоцикла «Мінск», співвідношення вказаних транспортних засобів до проїзної частини із зазначенням відстані, також зроблені заміри проїзної частини дороги. Вказаний протокол підписаний слідчим ОСОБА_12 , двома понятими та обвинуваченим ОСОБА_7 , зауважень до вказаного протоколу не надходило. Свідок ОСОБА_14 також в судовому засіданні ствердив про проведення вказаної слідчої дії саме 10 вересня 2015 року. Ставити під сумнів допустимість вказаного доказу з підстав вказаних у вироку місцевого суду у зв`язку з не зображенням та не зафіксуванням певних об`єктів як ділянки дороги, де сталася ДТП (на схемі зазначено лише номери: будинку та транспортних засобі (автомобіль, мотоцикл), місця зіткнення, осипу скла чи інше, відомостей немає); сталих орієнтирів, до яких на схемі здійснено прив`язку об`єктів та слідів (вказано лише будинок); інші сліди та предмети, що стосуються пригоди: розміщення частин та об`єктів (уламки фари, частинки фарби, уламки скла, осипання ґрунту, сліди рідини тощо), що відокремилися від транспортного засобу, стосовно елементів проїзної частини, транспортних засобів; площу розсіювання уламків скла, осипання ґрунту тощо; координати місця зіткнення, наїзду тощо відносно сталих орієнтирів; розташування дорожніх знаків та інших засобів технічного регулювання дорожнього руху, апеляційного суду немає.

Частиною 1 ст.86 КПК передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч.2 ст.84 КПК України містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК України мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК України порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

При цьому, за положеннями ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод такі діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Таким чином, враховуючи положення вказаних статей, відсутність чи не зазначення в протоколі огляду місця події певних відомостей не може слугувати підставою для визнання такого доказу недопустимим.

Відповідно до положень ст.214 КПК України у невідкладних випадках до внесення відомостей до ЄРДР може бути проведений огляд місця події, що і було у даних обставинах справи. Слідчим ОСОБА_12 негайно внесено відомості до ЄРДР про вчинений злочин, що вбачається з витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0000234 з датою реєстрації 11 серпня 2015 року, таким чином апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що огляд місця події було проведено неуповноваженою особою.

Крім цього, в ході судового розгляду судом першої інстанції досліджено доручення т.в.о. начальника СВ Старовижівського РВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_21 , яким останній доручив проведення досудового розслідування саме слідчому ОСОБА_12 .

Також при дослідженні протоколів слідчих експериментів проведених за участю свідка ОСОБА_14 в присутності обвинуваченого ОСОБА_7 10.09.2015, свідка ОСОБА_13 10.09.2015, свідка ОСОБА_10 23.11.2015 та ОСОБА_7 11.03.2016 апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо їх недопустимості лише з підстав суперечності один одному щодо події ДТП 10.08.2015, адже вказане не узгоджується з ст.86, 87 КПК України. Щодо проведення вказаних слідчих дій неуповноваженою особою, а саме слідчим ОСОБА_11 , як про це вказує місцевий суд, на переконання судової колегії не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах кримінального провадження міститься постанова про зміну слідчого від 19 серпня 2015 року, відповідно до якої проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000234 від 11.08.2015 доручено слідчому СВ Старовижівського РВ УМВС України у Волинській області лейтенанту міліції ОСОБА_11 .

Проте, не зважаючи на допустимість зазначених вище доказів, на переконання апеляційного суду, вони у сукупності з іншими дослідженими судом першої інстанції доказами не підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого злочину поза розумним сумнівом, а враховуючи ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Щодо вирішення клопотання прокурора в частині проведення слідчого експерименту одночасно за участю водія автомобіля ОСОБА_7 , водія мотоцикла ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_9 із застосуванням відео фіксації та із залученням спеціаліста, призначення комісійної судової інженерно-транспортної експертизи, апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Однак, заявляючи клопотання про проведення слідчого експерименту, призначення комісійної судової інженерно-транспортної експертизи та проведення допиту свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , прокурором не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки судом першої інстанції своїми ухвалами обґрунтовано і вмотивовано наведенні причини відмови у задоволенні заявлених клопотань, з чим погоджується і апеляційний суд.

Також слід зауважити, що в силу вимог ч.1 ст.318 КПК України, судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку, а призначення слідчого експерименту та експертиз, враховуючи тривалість судового розгляду даного кримінального провадження, без достатніх на те підстав призведе до невиправданої тяганини та порушення прав і законних інтересів учасників кримінального провадження.

Також прокурором не зазначено які об`єктивні причини під час досудового розслідування перешкодили органу досудового розслідування провести слідчий експеримент одночасно за участю ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 .

Враховуючи зазначене та те, що всі доводи апеляційної скарги прокурора фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання прокурора у вказаній частині до задоволення не підлягає.

Колегія суддів оцінює покликання прокурора щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, як безпідставні та необґрунтовані, оскільки під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції встановлено, що судом при ухваленні оскаржуваного вироку належним чином дотримано вимог кримінального процесуального законодавства.

Вищенаведена позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.07.19 у справі № 676/603/17, від 10.02.21 у справі №127/14811/17.

Зважаючи на невстановлення у ході апеляційного розгляду підстав для скасування оскаржуваного вироку у зв`язку із прийняттям судом першої інстанції законного, вмотивованого та обґрунтованого рішення, колегія судів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вироку Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2022 року, - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні начальника відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді