Справа № 459/3442/20
Провадження № 1-кп/459/211/2021
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2022 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червоноград кримінальне провадження, внесене 06.10.2020 року до ЄРДР за № 0000104 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Правда Сокальського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, пенсіонера, інваліда 3 групи, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого АДРЕСА_1 про обвинувачення за ч.1 ст.122 КК України,

в с т а н о в и в:

6 жовтня 2020 року близько 13 години перебуваючи біля контейнеру № 250 торгового рядку № 5 КП «Червоноградський ринок», що по вул. Сокальська,5 в м. Червонограді Львівської області на грунті особистих приязних відносин між ним та ОСОБА_6 , неусвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та небажаючи їх настання, наніс декілька ударів руками та ногами по тілу, зокрема по руках ОСОБА_6 , спричинивши ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді перелому основної фаланги четвертого пальця лівої кисті, що носиться до тілесного ушкодження середнього ступеня важкості по ознаці

тривалого розладу здоров`я, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину в умисному спричиненні тілесних ушкоджень середньої тяжкості заперечив категорично, наполягає на відсутності умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та, як наслідок невірну кваліфікацію його діяння, яке слід кваліфікувати як неумисне спричинення тілесних ушкоджень середньої важкості та пояснив, що потерпілий у справі являється його колишнім сватом, відносини з яким є напруженими внаслідок розбіжностей в подружньому житті їх дітей. 06.10.2020 року близько 13 год він з колишньою дружиною прийшли на ринок, що по АДРЕСА_2 , де працює їх на той час невістка ОСОБА_7 . ОСОБА_8 була на ринку разом з онукою, що обурило бабусю, оскільки був час карантинних обмежень. Невістка розпочала скандал, під час якого ОСОБА_4 скинув товар з прилавку і відразу після цього підбіг потерпілий ОСОБА_6 з яким розпочалась сутичка. Стверджує, що потерпілий перший наніс удар обвинуваченому, однак не може вказати куди саме. Наполягає, що бійки між ними не було, а була сутичка (шарпанина), під час якої вони намагались нанести один одному удари, однак в цю сутичку відразу втрутилась дружина обвинуваченого ОСОБА_4 та розборонила їх. В який момент потерпілий міг вдаритись так, щоб від удару виник перелом пальця-пояснити не може, однак не виключає, що таке могло відбутись внаслідок удару об землю чи контейнер під час падіння протягом сутички. Просить перекваліфікувати його дії як неумисне середньої тяжкості тілесне ушкодження та звільнити його від покарання за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Окрім показів обвинуваченого, його вина у вчиненні правопорушення, передбаченого 128 КК України стверджується наступними доказами.

-показами потерпілого ОСОБА_6 , який в судовому засіданні пояснив, що він працює на території КП «Червоноградський ринок», що по вул. Сокальська,5 в м. Червонограді Львівської області, де здійснює торгівлю у 3 ряді. Його донька свідок ОСОБА_9 працює на тому ж ринку у 6 ряді. 06.10.2020 року о 12-12.30 год сусідка по робочому місці повідомила, що б`ють його доньку і він відразу побіг туди. Коли ОСОБА_6 прибіг в на місце, то ОСОБА_4 , який там знаходився, відразу кинувся йому на зустріч і між ними зав`язалась обопільна бійка, в ході якої вони завдавали один одному ударів, обвинувачений наносив удари по тулубу, ногам, рукам потерпілого. В ході цієї сутички потерпілий падав на контейнер, проте лише після закінчення сутички і повернення до свого робочого місця він побачив,що палець не функціонує. На запитання адвоката потерпілий уточнив, що з обвинуваченим вони знайомі більше 10 років, оскільки являються сватами, та раніше відносини були нормальними, а зіпсувались з часом на фоні непорозуміння дітей. Конфлікт припинив сам обвинувачений, а удари наносились обопільно, при цьому точно не може вказати в який момент утворився перелом пальця, та чи від удару по пальцю чи від удару об якийсь предмет, оскільки в ході сутички він падав на торговий контейнер. Щодо міри покарання обвинуваченому, то потерпілий висловився про призначення такого на розсуд суду;

-показами свідка ОСОБА_9 , яка являється донькою потерпілого ОСОБА_6 та колишньою невісткою обвинуваченого ОСОБА_4 , даними в судовому засіданні про те, що 06.10.2020 року близько 13 год вона перебувала на своєму робочому місці в 6 ряді на ринку по АДРЕСА_2 коли до неї прийшли свекруха зі свекром з метою з`ясування обставин розлучення з їх сином. Обвинувачений ОСОБА_4 був розлючений, порозкидав товар з прилавку, а тому її дитина, котра була разом з нею злякалась, а сусіди викликали її батька. Стверджує, що обопільна штовханина між батьком та обвинуваченим була на відстані 2 метрів від неї, а потім вони посунулись в сторону контейнера (металевого торгового кіоску), в середині якого впали обоє, моменту падіння та удару пальця вона не бачила, про перелом у батька довідалась пізніше.

Показами свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні пояснила, що вона була частково очевидцем конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , який мав місце близько 12 год в жовтні 2020 року на території ринку по АДРЕСА_2 . Конфлікт першочергово розпочався між ОСОБА_4 та невісткою ОСОБА_9 , а коли прибіг ОСОБА_6 - то ОСОБА_4 розпочав бійку з ним. Стверджує, що бійка розпочалась на початку 7 ряду, однак подальших подій вона не бачила, зокрема тих, що стосується обставин спричинення тілесних ушкоджень;

-показами свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що він працює на ринку в м. Червоноград та був очевидцем як ОСОБА_4 та його дружина сварились з ОСОБА_9 , а коли прийшов ОСОБА_6 , то ОСОБА_4 відразу спровокував бійку, під час якої обоє завалились на стійку сусіднього металевого контейнера. Відразу після бійки ОСОБА_6 жалівся на біль в пальці,а наступного дня вже був в гіпсі;

- показами свідка ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні вказала, що бачила, бійку ОСОБА_4 з потерпілим та від несподіваного поштовху ОСОБА_4 потерпілий впав, незважаючи на те, що потерпілий значно крупніший ОСОБА_4 . Обвинувачений намагався продовжити бійку, проте люди його відтіснили і передали дружині;

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 06.10.2020 року, з якої вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 вказав на особу, котра спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_4 (а.с.60);

- заявою про вчинене не кримінальне правопорушення, з якої вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 , будучи повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про злочин, вказав на ОСОБА_4 як особу, котра 06.10.2020 року близько 13 год перебуваючи в ряді № 6 на території Червоноградського міського ринку спричинила потерпілому тілесні ушкодження, що попередньо було кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України;

- висновком експерта № 114/2020 від 07.10.2020 року, яким встановлено, що у ОСОБА_6 , згідно даних огляду та наданих медичних документів, були виявлені тілесні ушкодження у вигляді перелому основної фаланги четвертого пальця лівої кисті, який міг утворитись 06.10.2020 року від дії тупих твердих предметів і відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня важкості по ознаці тривалості розладу здоров`я;

- поясненнями в судовому засіданні експерта ОСОБА_13 , котрий пояснив, що вказані тілесні ушкодження могли виникнути як від удару пальця об тупий предмет, так і від удару тупим предметом по пальцю, та розрізнити механізм спричинення вказаного тілесного ушкодження в даному випадку не можливо;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 30.10.2020 року з потерпілим ОСОБА_6 , та відеозаписом такого, який був оглянутий в судовому засіданні, в ході якого потерпілий ОСОБА_6 загальними фразами описував дії ОСОБА_4 щодо події конфлікту, не конкретизуючи кількість нанесених ударів, їх локалізацію. Крім того вказав, що в ході штовханини він впав на металевий контейнер та бійка була припинена відразу після цього;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 30.10.2020 року з свідком ОСОБА_11 ;

Вирішуючи питання правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд виходить з того, що відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Ст. 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Разом з тим, у відповідності до вимог ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Ст. 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо (опосередковано) підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачені ст.91 КПК України, і такими є, зокрема, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Ст. 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права, а ч. 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Так, у справі "Бербера, Мессере и Хабардо проти Іспанії" (Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain) від 06 грудня 1998 p. (п.146) Європейский Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, а обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Зокрема, суд, оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 р. у справі "Федорченко та Лозенко проти України"). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення ЄС від 11.07.2013 р. у справі "Вєренцов проти України"). Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Подані стороною обвинувачення докази на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, на думку суду, не відповідають вказаним критеріям, оскільки обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 122 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками. Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 122 КК України, за умови, якщо були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Розмежування умисного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (частина перша статті 122 КК України) і необережного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути віднесені до середньої тяжкості, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків (постанова ВС від 13.06.2019 року в справі № 259/15220/15-к). Як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_6 є колишніми сватами, конфлікт між якими носить затяжний характер на фоні сімейних відносин їх дітей та онуків. В ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження наявність саме прямого умислу в діях ОСОБА_4 на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки інших тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_6 виявлено не було, механізм виникнення перелому не виключає його утворення як від удару об предмет, так і удару предметом по пальцю, однак враховуючи нетривалий час конфлікту, тілобудову потерпілого, який є значно крупніший від обвинуваченого в сукупності з оцінкою фактичних дій обвинуваченого, суд приходить до висновку, що за формою вини дії обвинуваченого є кримінально протиправною недбалістю, оскільки він не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння. За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1)факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2)точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність. Додержуючись вимог КПК України, суд повинен навести у вироку мотиви зміни в суді пред`явленого обвинувачення. При наявності підстав для застосування закону про менш тяжкий злочин ніж той, за яким було пред`явлено обвинувачення, суду належить обґрунтувати у вироку висновок про перекваліфікацію дій обвинуваченого на закон, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, не виправдовуючи обвинуваченого за тим обвинуваченням, яке йому було пред`явлено.

Відтак дії обвинуваченого ОСОБА_4 слід перекваліфікувати за ст.128 КК України.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

Обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено, оскільки ОСОБА_4 в судовому засіданні фактично визнав лише обставини події, однак свої вини протягом судового розгляду не визнав, шкоди не відшкодував.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КПК України судом не встановлено.

Разом з тим, суд враховує і особу обвинуваченого, який є особою пенсійного віку, інвалід 3 групи, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий.

Згідно із ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке характеризується підвищеною суспільною небезпекою, оскільки посягає на найціннішу соціальну цінність здоров`я людини, то суд вважає, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, слід призначити йому покарання у межах санкції ст. 128 КК України, що відповідатиме засадам, визначеним ст.50 КК України, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним інших злочинів. Крім цього, суд враховує, те, що обвинувачений не проявив жодного розкаяння та за санкцією статті до нього не можуть бути застосовані громадські роботи та обмеження волі як до особи пенсійного віку, та виправні роботи, оскільки не працевлаштований.

Вирішуючи питання цивільного позову, суд виходить з наступного:

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 п. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

П. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

За змістом ч. 1 ст. 1167, ч.1 ст.1177 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають:

1) наявність моральної шкоди;

2) протиправність діяння її заподіювача;

3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;

4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що глибина, тривалість та істотність фізичних та душевних страждань, описані позивачем, є суб`єктивним, в той час як ступінь тяжкості завданих тілесних ушкоджень, які віднесені до категорії середньої тяжкості є об`єктивним критерієм, а тому заявлений позивачем розмір відшкодування в розмірі 15 000 грн. не доведений позивачем належними та допустимими доказами. В позовній заяві наведені лише загальні фрази та формулювання, в той час як інші належні та допустимі докази спричинення моральної шкоди саме в заявленому розмірі позивачем не надані.

Суд вважає за необхідне зазначити, що сам факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у вказаний вище спосіб з усією очевидністю свідчить про заподіяння йому внаслідок цих дій моральної шкоди. При цьому, доводи сторони, при цьому у матеріалах справи відсутні докази щодо підтвердження розміру, виду, характеру та тривалості моральних страждань позивача саме в описаному в позові діапазоні, суд приймає до уваги та визначає розмір відшкодування в сумі 10000 гривень. На відшкодування матеріальної шкоди слід стягнути 139,59 грн витрат на медичне обстеження, та 2512,56 грн витрат на правову допомогу.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався, витрати понесені державою у кримінальному провадженні відсутні, речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 349,368, 370, 373, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 , обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації

Іспитовий строк рахувати з дня проголошення вироку 28 грудня 2022 року

Цивільний позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 10000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди та 139,59 (сто тридцять дев`ять тисяч) гривень 59 копійок витрат на медичне обстеження, 2512,56 грн (дві тисяч п`ятсот дванадцять гривень 56 копійок) витрат на правову допомогу. В задоволенні решти вимог відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий: ОСОБА_1