Житомирський апеляційний суд
Справа №1-13/2002 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора: ОСОБА_7 ,

виправданого: ОСОБА_8 ,

захисника: ОСОБА_9 ,

потерпілого: ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальну справу за апеляцією з доповненнями до неї прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2022 року відносно ОСОБА_8 за ч.4 ст.187, п.9 ч.2 ст.115 КК України,

встановила:

Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2022 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Міас, Челябінської області, Російської Федерації, українця, громадянина України, з вищою освітою, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із не доведенням його участі у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України.

Згідно вироку суду, під час судового розгляду до закінчення судового слідства прокурором 16.06.2022 винесено постанову про зміну пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення.

Відповідно до постанови про зміну обвинувачення, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що маючи на початок жовтня 2001 року особисті грошові борги на значну суму та маючи на меті внести кошти на придбання автобусу для збірної команди Житомирської області по тріатлону, в складі якої він теж виїздив на змагання, вирішив добути гроші для вказаних цілей злочинним шляхом.

На виконання своїх злочинних корисливих намірів, ОСОБА_8 на початку жовтня 2001 року в газеті безкоштовних оголошень «Мегаполіс» виписав повідомлення про купівлю квартири громадянкою ОСОБА_11 , яка залишила свій квартирний контактний телефон НОМЕР_1 . За номером вказаного телефону на власному комп`ютері ОСОБА_8 за відповідною програмою встановив адресу ОСОБА_11 - АДРЕСА_2 . Крім того, маючи на меті обманним шляхом проникнути у вказану квартиру, ОСОБА_8 тим же шляхом встановив адресу сусідки ОСОБА_11 - ОСОБА_12 (квартира АДРЕСА_3 того ж будинку). Вважаючи, що ОСОБА_11 має значну суму грошей на придбання квартири, ОСОБА_8 вирішив вчинити розбійний напад на ОСОБА_11 для заволодіння цими грошима та в ході якого вбити потерпілу з користі.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , заздалегідь приготувавши ніж кустарного виробництва, мотузку, пневматичний пістолет, скотч - липку стрічку, 23 жовтня 2001 року, відразу в післяобідній час, з вказаними знаряддями підійшов до квартири АДРЕСА_4 . Коли на дзвінок ОСОБА_11 відкрила вхідні двері, ОСОБА_8 , намагаючись ввести в оману ОСОБА_11 , став задавати їй питання стосовно сусідки ОСОБА_12 . Не підозрюючи злочинних намірів ОСОБА_8 , ОСОБА_11 запросила його в квартиру, щоб відповісти на поставлені ним запитання.

Проникнувши таким чином у житло потерпілої, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів напав на ОСОБА_11 з метою заволодіння її грішми в особливо великих розмірах (вартість квартири в м. Житомирі, яку, як вважав ОСОБА_8 , потерпіла збиралась придбати) направив на неї пневматичний пістолет, який потерпіла сприйняла як бойову зброю, та погрожуючи їй насильством небезпечним для життя і здоров`я став вимагати від ОСОБА_11 гроші, приготовлені для купівлі квартири. Потерпіла пояснила, за її оголошенням квартиру збирається купувати її знайома, а в неї грошей немає. Зрозумівши, що бажаного злочинного результату він не досягне, ОСОБА_8 вирішив довести свій злочинний намір до кінця і вбити ОСОБА_11 з метою приховати скоєний ним злочин.

Реалізуючи злочинний намір, спрямований на умисне вбивство потерпілої з метою приховання скоєного щодо неї розбійного нападу, ОСОБА_8 , застосовуючи фізичне насильство, небезпечне для життя потерпілої, зв`язав їй руки липкою стрічкою, накинув на шию ОСОБА_11 мотузку, яку приніс із собою, та з метою умисного вбивства з користі, з силою став здавлювати мотузкою життєво важливий орган потерпілої - шию. Коли у вказаний спосіб йому не вдалося вбити ОСОБА_11 , ОСОБА_8 вийняв принесений з собою ніж, яким зі значною силою двічі перерізав горло потерпілій і, таким чином, умисно вбив ОСОБА_11 з метою приховати скоєння ним щодо потерпілої розбійного нападу.

Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок різаних ран шиї з пошкодженням стравоходу, гортані, правої загальної сонної артерії, що ускладнилися великою крововтратою.

У ході умисного вбивства ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: на шиї в середній її частині, горизонтально, рівномірно вираженої на всьому протязі странгуляційної борозни, двох горизонтально розташованих, з`єднаних між собою різаних ран передньої поверхні шиї з пошкодженням стравоходу, хрящів гортані, правої загальної сонної артерії, одного перелому правого верхнього рожка щитоподібного хряща, наскрізного горизонтального розрізу обох пластинок щитоподібного хряща, ушкоджень шийного відділу хребта.

Після скоєних злочинів ОСОБА_8 з місця події втік.

Умисними діями, що виразились у розбійному нападі з метою заволодіння чужим майном, в особливо великих розмірах, з проникненням у житло, поєднаному з умисним вбивством потерпілої ОСОБА_11 , ОСОБА_8 скоїв злочин, передбачений ч.4 ст.187 КК України.

Згідно обвинувачення умисними діями, що виразились в умисному вбивстві потерпілої з метою приховати інший злочин, ОСОБА_8 скоїв злочин, передбачений п.9 ч.2 ст.115 КК України.

Своє рішення про виправдання ОСОБА_8 суд обґрунтував тим, що досліджені в судовому засіданні показання потерпілого, свідків, оглянуті та оголошені письмові докази не можуть враховуватись при постановленні обвинувального вироку, оскільки ці докази визнані судом недопустимими, а також такими, що не доводять участь ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, оскільки у ході судового слідства не доведено участі ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів суд постановив виправдувальний вирок.

В апеляції та доповненнях до неї прокурор ОСОБА_7 просить вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 01.07.2022 щодо ОСОБА_8 скасувати. Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.9 ч.2 ст.115 КК України. Призначити йому покарання:

за ч.4 ст.187 КК України - у виді 14 років позбавлення волі.

На підставі п.5 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

за п.9 ч.2 ст.115 КК України - у виді 15 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.49 КК України застосувати давність та звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання.

Зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотним порушенням кримінально-процесуального закону, а також неправильним застосуванням кримінального закону.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи у даному випадку полягає в тому, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону полягає у порушеннях вимог КПК 1960 року, які перешкодили суду всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Неправильне застосування кримінального закону полягає у незастосуванні судом кримінального закону, який підлягав застосуванню (ч.4 ст.187, п.9 ч.2 ст.115 КК України).

Зазначає, що прийняте рішення суд мотивував тим, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.02.2009 у справі «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) встановив, що притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за злочини щодо потерпілої ОСОБА_11 ґрунтуються на його викривальних показаннях, здобутих з порушенням права «на мовчання», права не свідчити проти себе, а також права на захист, та констатував порушення п.1 і п.3 (с) ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак, визнаючи недопустимими вказані докази, суд не дав оцінку тому факту, що ОСОБА_8 15.02.2002 добровільно написав заяву щодо надання показань про події, які мали місце в кінці жовтня за адресою: м. Житомир, майдан Рад, 5. У зв`язку з тим, що слідству не було відомо, про що бажає дати показання ОСОБА_8 , він був допитаний в якості свідка. Крім цього, положення кримінально-процесуального закону не дозволяли допитати ОСОБА_8 в іншому статусі.

Окрім цього, суд визнав недопустимими ряд доказів згідно з доктриною «плодів отруйного дерева», оскільки, на думку суду, вони були отримані за допомогою викривальних показань ОСОБА_8 .

Вважає дане рішення безпідставним, оскільки докази, які суд з цих підстав визнав недопустимими, не є похідними від викривальних показань ОСОБА_8 , а були отримані окремо.

У ході допиту ОСОБА_8 описав розташування обстановки у квартирі ОСОБА_11 , власноручно склав план-схему, а також описав одяг потерпілої та вказав, яким чином він наносив тілесні ушкодження. Аналогічні показання ОСОБА_8 дав 16.02.2002 у ході проведення відтворення обстановки та обставин події.

Вказує, що показання ОСОБА_8 щодо обстановки в квартирі потерпілої повністю співпадають з даними протоколу огляду місця події.

У ході судового розгляду ОСОБА_8 відмовився від своїх показань, заявивши, що вони дані під тиском працівників міліції та прокуратури. Також ОСОБА_8 зазначив, що розповідав про зазначені обставини «під диктовку» слідчого.

Вказує, що окремі обставини, про які розповів ОСОБА_8 у ході допиту та відтворення обстановки і обставин події, слідству не були відомі всі факти, викладені ним.

Разом з тим при апеляційному розгляді даної кримінальної справи просить провести часткове судове слідство, відповідно до ч.5 ст.362 КПК України 1960 року.

На апеляцію прокурора захисником ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 подані письмові заперечення в яких просить апеляцію прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_7 підтримав апеляцію з доповненнями, просив задовольнити її з викладених мотивів.

ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечили щодо апеляції з доповненнями прокурора просили залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін. При цьому ОСОБА_8 пояснив, що він перебував в СІЗО, його перевели в ІВС і утримували там 2 тижні без законних підстав, весь цей час до нього застосовувалися заходи примусу, та надавали пояснення, які я повинен був казати в ході допиту та інших слідчих дій. Від цих пояснень він категорично відмовився вже під час судового розгляду справи.

Потерпілий ОСОБА_10 підтримав апеляцію з доповненнями прокурора ОСОБА_7 та просив задовольнити її з викладених мотивів.

Заслухавши доповідь судді, учасників справи, перевіривши матеріали кримінальної справи в межах апеляційних доводів, обговоривши доводи апеляції з додатковими доводами до неї, судова колегія дійшла висновку, що апеляція прокурора ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно справи органом досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлене обвинувачення за ч.4 ст.187 та п.9 ч.2 ст.115 КК України у розбійному нападі з метою заволодіння чужим майном, в особливо великих розмірах, з проникненням у житло, поєднаному з умисним вбивством та в умисному вбивстві з метою приховати інший злочин.

Виправдавши ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.187 та п.9 ч.2 ст.115 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що у ході судового слідства не доведено участі ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, оскільки досліджені в судовому засіданні показання потерпілого, свідків, оглянуті та оголошені письмові докази не можуть враховуватись при постановленні обвинувального вироку, та ці докази визнані судом недопустимими, а також такими, що не доводять участь ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам кримінальної справи, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах.

Так, вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки ухвалений компетентним судом першої інстанції згідно з нормами матеріального права та з дотриманням положень щодо кримінальної справи/провадження, передбачених процесуальним законом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду та оціненими судом згідно ст.67 КПК (1960 р.). Крім того, у судовому рішенні наведені належні й достатні мотиви й підстави його ухвалення.

Що стосується тверджень прокурора про допущену невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки обставини вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, із врахуванням правових позицій Верховного Суду в даній справі та висновків Європейського Суду з прав людини, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема відповідно ст.67 КПК (1960 р.), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч.1 ст.65 цього Кодексу, доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно ч.3 ст.62 Конституції України та рішення КСУ від 20.10.2011 № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінальної справи, і його умовами є:

- одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку;

- належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів, суд першої інстанції врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду та рішенні ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) в яких зазначено, що притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за злочини щодо потерпілої ОСОБА_11 ґрунтується на його викривальних показаннях, здобутих із порушенням права «на мовчання», права не свідчити проти себе, та права на захист та констатував порушення пункту 1 і пункту 3(с) статті 6 Конвенції та обґрунтовано прийшов до висновків, що докази, здобуті стороною обвинувачення на підставі самовикривальних показань ОСОБА_8 слід визнати недопустимими, такими, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що заява ОСОБА_8 від 15.02.2002, адресована старшому слідчому прокуратури м. Житомира, про бажання добровільно надати показання щодо подій, які мали місце в кінці жовтня за адресою: м. Житомир, Майдан Рад, 5; протокол допиту ОСОБА_8 в якості свідка від 15.02.2002 з долученими до протоколу власноручно складеними план-схемою квартири із розташуванням меблів у кімнаті та кухні, знаряддя злочину (ножа) та пневматичного пістолету; протоколи додаткового допиту ОСОБА_8 в якості свідка від 18.02.2002 та 22.02.2002, згідно яких останній надав показання щодо придбання знаряддя злочину (ножа), а також пневматичного пістолета та мотузки; протокол додаткового допиту ОСОБА_8 в якості свідка від 23.02.2002, згідно якого ОСОБА_8 надав показання щодо обставин готування до вчинення злочину, зокрема, підшукання квартир з метою пограбування; протокол відтворення обстановки та обставин події від 16.02.2002, згідно якого ОСОБА_8 відтворив обставини вбивства ОСОБА_11 ; протокол відтворення обстановки та обставин події від 23.02.2002, згідно якого ОСОБА_8 відтворив обставини готування до вчинення злочину, зокрема, підшукання квартир з метою пограбування; протокол впізнання речей від 22.02.2002, згідно якого ОСОБА_8 в якості свідка, вказав на ніж, яким вчинив вбивство ОСОБА_11 , повідомивши, що цей ніж належить його батькові ОСОБА_13 є недопустимими доказами, оскільки отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Цілком обгрунтовано в даному випадку судом також було застосовано концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008) та «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Визнавши вищенаведені докази недопустимими, суд першої інстанції цілком обгрунтовано визнав недопустимими й інші докази, отримані за допомогою викривальних показань ОСОБА_8 , а саме: показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , протокол огляду предметів від 22.02.2002, показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , протокол обшуку від 19.02.2002, протокол виїмки від 04.03.2002, протокол огляду предметів від 20.02.2002, протокол огляду предметів від 20.02.2002, показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , висновок експерта № 65 від 28.02.2002, показання свідка ОСОБА_12 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , - ОСОБА_13 , протокол виїмки від 22.02.2002, протокол огляду предметів від 25.02.2002, висновок експерта № 52-МК від 25.02.2002, висновок експерта № 72 судово-імунологічної експертизи, висновок експерта № 1194 від 26.02.2002 додаткової судово-медичної експертизи, показання свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , які були присутні в якості понятих при проведенні слідчим 16.02.2002 відтворення обстановки та обставин події.

З вказаним висновком суд першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_32 в частині проведення впізнання ОСОБА_8 за фотокарткою, оскільки слідчим при проведенні із свідком ОСОБА_32 впізнання за фотознімками ОСОБА_8 не були дотримані вимоги ст.ст.174, 176 КПК України в редакції 1960 року КПК, так як впізнаючому фотокартки інших осіб разом із фотокарткою особи, що підлягає впізнанню, слідчим не були пред`явлені, протокол про наслідки впізнання не складався.

Судом першої інстанції, з урахуванням правової позиції ЄСПЛ в п.53 рішення від 01.06.2017 у справі «Шабельник проти України № 2» (заява № 15685/11) обґрунтовано виключив висновок психолого-психіатричної експертизи №71-2002 з переліку доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , однак врахував його, як документ, що підтверджує осудність обвинуваченого, тобто стан його психічного здоров`я щодо можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними під час вчинення злочину.

Судом першої інстанції також обґрунтовано зроблено висновки про те, що висновки експерта № 208-МК від 21.11.2001, №210-МК від 21.11.2001 медико-криміналістичних експертиз не впливають на встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме: предмета злочину, яким було вчинено вбивство ОСОБА_11 .

Разом з тим судом першої інстанції обґрунтовано визнано належними та допустимими доказами інші докази, які підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у зазначеній кримінальній справі, та інших обставин, які мають значення для цієї справи, однак вони не доводять причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Таким чином, матеріали кримінальної справи не містять належних, допустимих і достовірних доказів, достатніх для доведення участь ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, оскільки жоден із наданих стороною обвинувачення доказів не свідчить об`єктивно про причетність виправданого до вчинення цих злочинів.

Відповідно ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своєму рішенні, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Національне законодавство України повністю узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, що сформульована зокрема у п. 43 рішення від 14.02.2008 в справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». При цьому розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом кримінального провадження, крім того, що інкримінований злочин вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом кримінального провадження. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Посилання прокурора на те, що не докази, які визнані судом недопустимими з огляду на доктрину плодів отруйного дерева, не є на його думку похідними від викривальних показів ОСОБА_8 , в ході апеляційного перегляду справи свого підтвердження не знайшли, оскільки всі вони зібрані після викривальних показів ОСОБА_8 , наданих у якості свідка без дотримання його основоположного права на захист. При цьому доводи прокурора про те, що іншого процесуального статусу ОСОБА_8 на час надання таких показів, ніж свідок, не було передбачено положеннями КПК в редакції 1960 року, не спростовує факт наведених вище істотних порушень вимог як кримінального процесуального закону, так і положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що було констатовано у відповідних рішеннях ЄСПЛ, і матеріали справи не містять даних про те, що зазначені порушення було належним чином усунуто при подальшому збиранні доказів, в тому числі і тих, про які йдеться в апеляції.

Крім того апеляційний суд звертає увагу також і на те, що в любому випадку перелічені у вироку як похідні докази про позичання ОСОБА_8 грошей, наявності боргової розписки ОСОБА_8 , надання загиблою оголошень в газети, вилучення таких газет у ОСОБА_8 в ході обшуку, огляду таких газет, наявності у загиблої неприязних стосунків із сусідами, наявності батька ОСОБА_8 ножа та вилучення ножа у ОСОБА_8 , відповідні висновки експертиз, тощо, в любому випадку не є прямими доказами винуватості ОСОБА_8 і навіть в своїй сукупності не доводять таку винуватість поза розумним сумнівом без доказів, які безумовно є недопустимими. Зазначене також стосується і показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_23 , на які посилається автор апеляції із вказівкою на те, що вони отримані після першого допиту ОСОБА_8 та відтворення обстановки та обставин події за його участю.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_8 самостійно надавав таку інформацію, яка не була відома слідству та самостійно викладав схему квартири загиблої, є неспроможними, оскільки спростовуються показами ОСОБА_8 про те, що всю наведену інформацію щодо обставин злочинів йому було повідомлено працівниками правоохоронних органів. Таки покази не спростовані в ході апеляційного розгляду.

Таким чином, стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів щодо ОСОБА_11 , що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку, з чим повністю погоджується колегія суддів, тому всі доводи прокурора про скасування цього судового рішення з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, неправильного застосування кримінального закону та істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст.365, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляцію з доповненнями прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а виправдувальний вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2022 року відносно ОСОБА_8 за ч.4 ст.187, п.9 ч.2 ст.115 КК України(1960р.) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом одного місяця з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення її копії.

Судді: