ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №638/4632/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1469/22 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
Іменем України

12 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
прокурорі - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Валки Харківської області в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.09.2022 року стосовно ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора. Обрано стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 07.11.2022 року включно.

Вирішуючи питання доцільності обрання запобіжного заходу у вигляді гримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, що згідно матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 липня 2022 року щодо ОСОБА_8 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 07 листопада 2022 року.
Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею враховано, що ОСОБА_8 може переховуватись від органів досудового розслідування суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у ньому кримінальному провадженні вчинити інше кримінальне правопорушення.
Враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а також ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ст. 177 України, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для обрання запобіжного заходу вигляді гримання під вартою.
ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років
Судомпершої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 одружений, офіційно непрацевлаштований обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, інвалідностей не має.
Судпершої інстанції критично ставиться до наданих ОСОБА_8 поясень щодо перебуванні дружини на утриманні, оскільки вона з урахуванням наявної інвалідності погребує допомоги. Під час розгляду клопотання судом встановлено, що дружина на інвалідності у зв`язку з наявним діагнозом «інсульт», має кінцівку (руку), яка рухається повністю, пальці руки не рухаються. Проте, дружина з наявним захворюванні інвалідністю працювала та мала дохід, зважаючи на це судпершої інстанції логічно вважав, що у останньої відсутня потреба допомоги обвинуваченого.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та замінити запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував що обвинувачений має постійне місце проживання, стійкі зв`язки, а саме дружину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є інвалідом та знаходиться на його утриманні.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши думку захисника, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції правомірним, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Як вбачається з рішення суду, під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000455 від 21.05.2022, ОСОБА_8 обвинувачується, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , була заслухана думка прокурора, захисника та надані пояснення обвинуваченого для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, який відноситься до категорії злочинів особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.09.2022 року стосовно ОСОБА_8 -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді