Справа № 165/1084/19 Провадження №11-кп/802/174/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст. 119 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
особи, відносно якої застосовано
примусові заходи виховного характеру ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 24 вересня 2021 року,
В С Т А Н О В И В
Вищезгаданою ухвалою суду визнано доведеним, що неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 119 КК України.
Застосовано до нього примусовий захід виховного характеру у виді застереження. Оголошено осуд неповнолітньому за ці дії та роз`яснено неповнолітньому ОСОБА_9 наслідки його протиправних дій, а саме позбавлення життя людини, що спричинило глибокі психологічні страждання його рідним та близьким особам.
Цивільний позов ОСОБА_7 до неповнолітнього ОСОБА_9 , його батька ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної суспільно-небезпечним діянням залишено без розгляду. Роз?яснено ОСОБА_7 її право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.
У поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 оскаржує ухвалу суду з підстав її незаконності через однобічність та неповноту досудового розслідування та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону, невірну кваліфікацію скоєного злочину. Вказує, що вбивство через необережність слід відрізняти від умисного заподіяння тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Тоді як на відео видно відпрацьований удар, який в стрибку з розвороту був нанесений ОСОБА_9 ОСОБА_12 . В ході досудового розслідування та судового розгляду не було залучено експерта та не з`ясовано ставлення першого до заподіяного ушкодження потерпілому. Не враховано судом і особу ОСОБА_9 , який є конфліктним та веде аморальний спосіб життя, путався в показаннях. У зв`язку із цим, просить ухвалу суду скасувати скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у іншому складі суду.

У поданих письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення. а ухвалу суду першої інстанції без зміни.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги потерпілої, яка подану скаргу підтримала, просила її задовольнити, прокурора та інших учасників судового провадження, які відносно її задоволення заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.
Так судом визнано доведеним, що ОСОБА_9 3 березня 2019 року в період часу з 00 год. 20 хв. по 00 год. 30 хв., поблизу будинку № 6 по вул. Святого Володимира в місті Нововолинську, під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_12 , діючи через раптово виниклу неприязнь, не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_12 , хоча повинен був і міг її передбачити, наніс правою рукою один удар останньому в голову, внаслідок чого той втратив рівновагу та впав на спину, вдарившись головою в асфальт.

І такі його протиправні дії органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність.

Незгода із ухвалою суду першої інстанції потерпілою ОСОБА_7 стосується кваліфікації протиправних дій неповнолітнього, в діях яких, як вважає вона, фактично міститься склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.

Ч. 3 ст. 337 КПК України визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так як санкція статті кримінального правопорушення за статтею 121 КК України передбачає більш суворе покарання, ніж стаття 119 КК України, апеляційний суд, позбавлений можливості перевірити доводи потерпілої та вийти за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки це погіршує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Водночас, з урахуванням того, що суспільно-небезпечне діяння, у означеному випадку, вчинене неповнолітньою особою, орган досудового розслідування звернувся до суду із клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру, судовий розгляд якого за правилами ч. 2 ст. 500 КПК України завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги потерпілої у цій частині є неприйнятними та залишаються без задоволення апеляційним судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 484 КПК України, під час кримінального провадження щодо неповнолітнього, в тому числі, під час провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд та всі інші особи, що беруть у ньому участь, зобов`язані здійснювати процесуальні дії в порядку, що найменше порушує звичайний уклад життя неповнолітнього та відповідає його віковим та психологічним особливостям, роз`яснювати суть процесуальних дій, рішень та їх значення, вислуховувати його аргументи при прийнятті процесуальних рішень та вживати всіх інших заходів, спрямованих на уникнення негативного впливу на неповнолітнього.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових виховного характеру, суд з?ясовує, який саме примусовий захід чи заходи необхідно та доцільно застосувати.
У своїх роз`ясненнях, які містяться в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», до спеціальних навчально-виховних установ направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру.
Вирішуючи питання застосування щодо неповнолітнього ОСОБА_9 примусових заходів виховного характеру, визначених ч. 2 ст. 105 КПК України, судом з достатнього повнотою враховано вищенаведені вимоги закону, а також дані про особу неповнолітнього, який з 01 вересня 2019 року навчається у Нововолинському центрі професійної технічної освіти та 14 червня 2022 року закінчив повний курс навчання у цьому закладі освіти. З 27 липня 2018 року знаходився на обліку дітей, які перебувають складних життєвих обставинах. Дані про порушення дисципліни, перебування на внутрішкільному обліку осіб, схильних до вчинення правопорушень, стосовно неповнолітнього, відсутні. У зв`язку із смертю матері та позбавлення його батька за рішенням суду батьківських прав 17 січня 2020 року набув статусу дитини, позбавленої батьківського піклування.

Враховано судом і думку його класного керівника та водночас громадського вихователя і законного представника, яка в суді ствердила про те, що за період навчання ОСОБА_9 у ЦТО, будь-які претензії до нього, відсутні. Старанний у навчанні та практиці, цікавиться професією, на даний час, проживає із жінкою, і у них народилась дитина.

Про відсутність потреб у чомусь обмежувати, у тому числі, направляти ОСОБА_9 у спеціальний заклад, ствердила в суді і практичний психолог ЦПТО.

Також встановлено, що останній на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психолога не перебуває.

Відтак, обраний судом вид примусового заходу виховного характеру є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 , законним та справедливим та не надто м`яким, як вважає потерпіла.
Апеляційна скарга потерпілої підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без зміни.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 24 вересня 2021 року без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: