КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/465/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001712, по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без визначеного місця проживання, раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

По справі вирішено питання про речові докази та судові витрати.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він повторно вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України підтверджується наявними в матеріалах провадження доказами, наданими стороною обвинувачення.

Зокрема, за доводами прокурора, з матеріалів кримінального провадження та показань потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , вбачається, що дії ОСОБА_7 були розпочаті як таємне викрадення чужого майна, проте в подальшому були виявлені потерпілою та свідками. При цьому обвинувачений намагався втекти з викраденим, проте був затриманий потерпілою та іншими особами.

Вважає, що судом при розгляді справи не враховані роз`яснення, викладені в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» про те, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Крім цього зазначає, що судом при призначені покарання належним чином не враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів.

За результатами розгляду апеляційної скарги просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Вирішити питання про речові докази та процесуальні витрати.

В поданих апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, просять вирок суду змінити, на підставі ст.75 КК Українизвільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

В обґрунтування підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням просять врахувати, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу вимого, а саме те, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, визнав повністю.

Заслухавши пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, повторно дослідивши за клопотанням учасників судового провадження матеріали кримінального провадження, проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Згідно статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ч.2 ст.94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Вироком суду встановлено, що 02 травня 2021 року приблизно о 10 годині 10 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись на території автостанції «Київ», що за адресою: м. Київ, вул. Симона Петлюри, 32, з метою вчинення таємного, повторного викрадення чужого майна, через відкриті двері пройшов у салон рейсового мікроавтобусу за напрямом «Київ-Хмельницький» марки «Mercedes-Benz Sprinter», що знаходився на платформі № 6. Далі, знаходячись у салоні мікроавтобусу ОСОБА_7 , звернув свою увагу на жіночу сумку чорного кольору, що знаходилась на третьому сидінні одиночного ряду. З метою таємного, повторного викрадення чужого майна, що знаходилось у сумці, ОСОБА_7 підійшов до сидіння та розстібнувши застібку-блискавку сумки оглянувши її вміст почав таємно викрадати з неї речі. У цей час до салону увійшла потерпіла та зажадала припинити злочинні дії. ОСОБА_7 усвідомлюючи, що вчинювані ним дії мають відкритий характер та ігноруючи це, маючи умисел на відкрите, повторне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів відкрито, повторно заволодів грошовими коштами в сумі 2930 грн., паспортом громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_10 в якому знаходилось 250 грн. та фрагменти паперу з особистими записами, а також один ключ, що належать ОСОБА_10 . Далі, ОСОБА_7 завершуючи свої кримінально-протиправні дії, тримаючи в руках вищевказане майно, відштовхнув зі шляху ОСОБА_10 та вибіг з мікроавтобусу у бік супермаркету «ЕкоМаркет», що за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 107, ховаючи викрадене майно по кишеням свого одягу, але втекти не зміг, оскільки був затриманий пересічними громадянами та потерпілою ОСОБА_10 , яка його переслідувала.

Таким чином ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, при цьому він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин які не залежали від його волі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України.

Суд першої інстанції безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши представлені стороною обвинувачення докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

Свій висновок суд обґрунтував наведеними у вироку доказами, а саме показаннями допитаної в суді першої інстанції потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , а також даними, які містяться в протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 02.05.2021 року, заяві ОСОБА_10 від 02.05.2021 року, протоколі огляду місця події від 02.05.2021 року, протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 02.05.2021 року, протоколі огляду предметів від 05.05.2021 року.

Як стороною обвинувачення, так і стороною захисту наведені у вироку докази на предмет їх належності та допустимості не оспорюються.

За приписами часини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, крім іншого, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За висновками суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, достатніх та переконливих доказів того, що ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, стороною обвинувачення не надано.

При цьому, колегія суддів визнає необґрунтованими апеляційні доводи прокурора про те, що з показань потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , вбачається, що дії ОСОБА_7 були розпочаті як таємне викрадення чужого майна, проте в подальшому були виявлені потерпілою та свідками; обвинувачений намагався втекти з викраденим, проте був затриманий потерпілою та іншими особами.

За результатами апеляційного розгляду судом встановлено, що ОСОБА_7 02 травня 2021 року приблизно о 10 год. 10 хв., знаходячись на території автостанції «Київ», розташованої за адресою: м. Київ, вул. Симона Петлюри, 32, зайшов до салону рейсового мікроавтобусу марки «Mercedes-Benz Sprinter», який знаходився на платформі №6 та прямував за маршрутом «Київ-Хмельницький», де виявив жіночу сумку чорного кольору. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 викрав з сумочки грошові кошти в сумі 2930 грн., паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_10 , в якому знаходилось 250 грн. та фрагменти паперу з особистими записами, а також один ключ, що належать ОСОБА_10 . В подальшому ОСОБА_7 з викраденими речами вийшов з мікроавтобусу по попрямував в бік супермаркету «ЕкоМаркет», розташованого за адресою: м.Київ, вул. Жилянська, 107, проте був затриманий потерпілою ОСОБА_10 , яка його наздогнала.

Допитаний в суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що зайшов до маршрутки, де побачив на одному з сидінь жіночу сумку. Скориставшись тим, що в маршрутці нікого не було, викрав з сумки гроші та документи. З викраденими речами він попрямував в напрямку супермаркету, де його наздогнала потерпіла, схопила за руку та стала кричати. Потім викликали працівників поліції. Опору в момент затримання він не чинив. Також він не намагався втекти з викраденим в той момент, як його дії були викриті потерпілою.

Колегія суддів вважає, що такі показання обвинуваченого не спростовуються як показаннями потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , так і іншими доказами, наданими стороною обвинувачення.

Зокрема, допитана в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 , показання якої були досліджені судом апеляційної інстанції, вказала, що вона перебувала на автобусній станції, залишила свою сумку із грошима, паспортом і документами в маршрутці, в якій планувала їхати. Коли перебували біля маршрутки, сторонні люди вказали їй на невідомого чоловіка, який вийшов з маршрутки, та повідомили, що він взяв з її сумки речі. Вона наздогнала цього чоловіка біля магазину «Екомаркет», зловила за руку та почала кричати, після цього стала забирати у обвинуваченого свої речі. До них підійшов дільничний та викликав поліцію.

За клопотанням прокурора, після дослідження показань потерпілої, які вона надавала в суді першої інстанції, суд вживав заходів для виклику і додаткового допиту потерпілої ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції, проте потерпіла до суду не з`явилась та засобами телефонного зв`язку повідомила про неможливість її явки в судове засідання, оскільки вона проживає в Хмельницькій області, надавати показання як безпосередньо в суді апеляційної інстанції, так і в режимі відеоконференції з іншого приміщення суду, або за допомогою будь-яких технічних засобів, в тому числі і власних, відмовляється. Претензій до обвинуваченого не має.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 , показання якої були досліджені судом апеляційної інстанції, засвідчила, що стояла на платформі та очікувала маршрутку до міста Хмельницького. Побачила, як від маршрутки бігла жінка та піднімала крик, а попереду неї біг чоловік. Потерпіла з допомогою сторонніх осіб затримала цього чоловіка, в якому впізнає обвинуваченого. Бачила, як обвинувачений діставав із карману речі, серед яких потерпіла виявила свої речі.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» Верховний Суд роз`яснив, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Колегія суддів вважає, що наданими стороною обвинувачення доказами, в тому числі показаннями потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , не підтверджують поза розумним сумнівом те, що до затримання обвинуваченого потерпілою та іншими особами ОСОБА_7 усвідомлював, що його дії по вчиненні крадіжки були викриті потерпілою або іншими сторонніми особами, та він намагався втекти з місця події, утримуючи при цьому викрадені речі.

Оцінивши всі наведені вище докази, показання потерпілої та свідка, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано, вмотивовано та на законних підставах визнав їх належними, допустимими та достовірними доказами, які у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 саме у вчиненні замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненому повторно, у зв`язку з чим правомірно перекваліфікував його дії на ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

Цим самим спростовуються апеляційні доводи прокурора про неправильність кваліфікації дій обвинуваченого та невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, дані про особу винного, а саме те, що він раніше судимий, офіційно не працює, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжуютьйого покарання.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах призначеноОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням характеру та тяжкості вчиненого злочину та даних про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, законних підстав для застосування положень статті 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів не вбачає.

З наведених вище підстав колегія суддів залишає вирок суду без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого та його захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , залишити без змін, а подані апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ _________________ ________________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4