Справа № 452/230/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/913/22 Доповідач: ОСОБА_1 .
23 грудня 2022 року м. Львів
Судді Львівського апеляційного суду ОСОБА_1 , у провадженні за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
23 грудня 2022 року колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за наслідками розгляду вказаних апеляційних скарг, вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2022 року щодо ОСОБА_3 залишено без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4 без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням колегії суддів, висловлюю окрему думку з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Оцінка доказів полягає у тому, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.
Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення.
Необхідність чіткого мотивування судового рішення незалежно від виду судочинства є необхідним компонентом забезпечення права особи на справедливий суд в контексті положень ст. 6 ЄКПЛ, про що ЄСПЛ неодноразово вказував у своїх рішеннях, зокрема «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, «Кузнєцов проти Російської Федерації» від 23 жовтня 2008 року та інші.
Відсутність належного мотивування судового рішення не лише позбавляє сторони справи достатньої можливості аргументовано оскаржити судове рішення, але й позбавляє суд апеляційної інстанції можливості належно й аргументовано розглянути скаргу на таке рішення, не маючи даних про те, яким чином суд першої інстанції оцінив окремі докази як такі, що підтверджують чи спростовують певні обставини, що мають значення для справи.
До того ж, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_3 суд першої інстанції вказаних вимог не дотримався та порушив п. 2 ч. 3 ст. 374, ст. 370 КПК України, оскільки вирок суду є необґрунтованим і невмотивованим.
Так, із мотивувальної частини оскаржуваного вироку вбачається, що в ньому зазначені лише показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також перелічені письмові докази, наявні у кримінальному провадженні, однак судом не надано оцінки жодному дослідженому доказу згідно зі ст. 94 КПК України.
Судом першої інстанції, всупереч вимог ст. 357 КПК України, не здійснено огляду речового доказу - ножа-кастета, на чому наполягала сторона захисту.
Водночас, за наявності суперечностей у висновку експертизи №1861/2021-ім від 15 грудня 2021 року, місцевим судом не виконано вимоги ст. 356 КПК України та відмовлено у клопотанні захисника про допит експерта для роз`яснення висновку.
Крім цього, судом першої інстанції не перевірено показань обвинуваченого на предмет їх достовірності, не взято до уваги наявність у ОСОБА_3 тілесних ушкоджень; при цьому версію, що останній заподіяв собі тілесні ушкодження під час боротьби в автомобілі не вважаю достовірною через відсутність, згідно з даними експертизи №1858/2021-ім від 21 грудня 2021 року, слідів крові обвинуваченого на знарядді вчинення злочину, а саме ножі-кастеті.
Таким чином судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 94 КПК України, не було надано оцінки кожному доказу у справі як окремо, так і в їх сукупності, а також не наведено мотиви та підстави прийняття одних доказів та неприйняття інших. Суд першої інстанції не аргументував свою позицію та не довів винуватості ОСОБА_3 з дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом».
Зазначені порушення є істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які неможливо усунути в суді апеляційної інстанції, що, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є підставою для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки вони перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення у справі.
Суддя ОСОБА_1