УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2088/20

31 березня 2023 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів - фактичних даних, отриманих у наслідок затримання особи, очевидно недопустимими в межах кримінального провадження щодо ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України

ВСТАНОВИВ:

В ході судового розгляду кримінального провадження №0000251 від 23.04.2020 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 подав до суду клопотання № 299 від 23.11.2022 про визнання доказів - фактичних даних, отриманих у наслідок затримання особи, очевидно недопустимими.

Дане клопотання обґрунтоване тим, що на думку сторони захисту фактичні дані, отримані стороною обвинувачення у наслідок затримання ОСОБА_4 отримані нею внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме 1. внаслідок такого поводження, що принижує гідність особи та 2. внаслідок порушення права особи на захист.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання свого захисника та просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 , заперечував проти задоволення даного клопотання, зазначивши що клопотання є необґрунтованим і безпідставним.

Заслухавши думку учасників процесу з приводу клопотання захисника суд приходить до наступного висновку.

Згідно запропонованого прокурором та встановленого судом порядку 08 листопада 2022 року продовжено дослідження таких доказів сторони обвинувачення, як протокол обшуку від 29 червня 2020 року та додатків до нього у тому числі відеозапису 00000 об`ємом 1.51 Gb тривалістю 00:18:01 год. затримання 29 червня 2020 року ОСОБА_4 .

Зміст даного відеозапису вказує на те, що поліцейськими Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області о 16:20 год. 29 червня 2020 року по місцю проживання затримано за підозрою у вчиненні злочину ОСОБА_4 .

Діями поліцейських щодо затримання ОСОБА_4 керував начальник сектору кримінальної поліції Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 (дана обставина стороною обвинувачення не заперечується).

Окрім поліцейського ОСОБА_6 у затриманні ОСОБА_4 29 червня 2020 року приймали участь й інші поліцейські Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області.

Однак, подальші висловлювання поліцейського ОСОБА_6 в сторону затриманого ОСОБА_4 та бездіяльність присутніх при цьому поліцейських, що зафіксовано на відеозаписі 00000 об`ємом 1.51 Gb тривалістю 00:18:01 год. на переконання суду дійсно свідчить про таке поводження зі сторони поліцейських, що принижує гідність затриманої особи.

Зокрема, такі висловлювання поліцейського в адресу затриманого ОСОБА_4 , як "не в тій ситуації, щоб зараз щось крякать" (00:12:01 год. відеозапису 00000), "то знімемо шорти зараз" (00:16:56 год. відеозапису 00000), "що з вами нарколигами цацкаться б......?", "уроди б…" (00:17:50 год. відеозапису 00000) є неприпустимими та очевидно принижують гідність затриманої особи.

Суд враховує також і те, що відповідно до пунктів 7, 11 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського:

7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини;

11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень.

Натомість, сторона обвинувачення заперечуючи проти клопотання захисника не надала суду доказів того, що решта присутніх під час затримання ОСОБА_4 поліцейських Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області стримували поліцейського ОСОБА_6 від вказаних висловлювань в сторону затриманої особи, або хоча б намагались це зробити.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі N 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі N 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі N 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі N 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Положення п. 2, 3 ч. 2 ст. 87 КПК України передбачають, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, якщо отримання доказів відбулось внаслідок такого поводження, що принижує гідність особи та внаслідок порушення права на захист.

За таких обставин, суд погоджується з доводами захисника про те, що у даному випадку результати затримання ОСОБА_4 є недопустимими доказами, оскільки здобуті внаслідок такого поводження, що принижує гідність особи, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке не може бути усунуте під час судового розгляду.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що на даному етапі судового розгляду оцінка судом доводів захисника в частині порушення права затриманої особи на захист є передчасною.

Від так, дані доводи захисника безумовно підлягатимуть оцінці під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості доказів сторони обвинувачення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Керуючись ст. ст. 87, 89, ч. 2 ст. 349 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів - фактичних даних, отриманих у наслідок затримання особи, очевидно недопустимими - задовольнити.

Визнати фактичні дані, отримані у наслідок затримання 29 червня 2020 року ОСОБА_4 , відображені у відеозаписі 00000 об`ємом 1,51 G тривалістю 00:18:01 год очевидно недопустимими доказами у кримінальному провадження №0000251 від 23 квітня 2020 року та припинити їх подальше дослідження в судовому засіданні у справі №564/2088/20.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 03 квітня 2023 року .

СуддяОСОБА_1