ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3207/22 Справа № 205/9246/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2022 року у кримінальному провадженні № 0002814, щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Борщівка, Гомельської області, Республіка Білорусь, білоруса, громадянина України, який має середню освіту, офіційно непрацевлаштований, неодружений, місця реєстрації не має, до затримання фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимий згідно з положеннями ст. 89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.
Вирішено долю речових доказів.
За цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у тому що він, 25.10.2018 року в період часу з 17:00 годин до 22:00 годин знаходився у квартирі АДРЕСА_2 , тобто за місцем свого фактичного проживання, разом з власником вказаної квартири ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким спільно розпивали спиртні напої. Останній на той момент лежав на ліжку, де між ними на ґрунті особистих неприязних стосунків раптово виник конфлікт. Під час вказаного конфлікту у ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, раптово виник злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .
Надалі ОСОБА_11 , реалізуючи вищевказаний злочинний умисел, знаходячись у вищевказаній кімнаті, тримаючи в правій руці кухонний ніж з дерев`яною рукояткою та сколом на кінцівці леза, визначив його знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Продовжуючи тримати вищевказаний кухонний ніж у руці, ОСОБА_11 повернувся в бік ОСОБА_9 , який, в свою чергу, продовжував лежати на ліжку. ОСОБА_11 , діючи умисно, усвідомлюючи та свідомо бажаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого, скориставшись тим, що ОСОБА_9 лежав на дивані, а тому не міг спричинити дієвий опір, умисно, з силою, наніс ОСОБА_9 два удари колото-ріжучою частиною зазначеного кухонного ножа, який утримував у правій руці, в область лівої бічної поверхні грудної клітини та шиї.
Після того, як ОСОБА_11 переконався в тому, що ОСОБА_9 більш ознак життя не подає, а отже бажані для нього суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті особи настали, не вживши заходів для надання своєчасної медичної допомоги ОСОБА_9 та не повідомивши про інцидент співмешканцю останнього ОСОБА_12 , ОСОБА_11 ліг спати.
У результаті умисних протиправних дій ОСОБА_9 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді двох колото-різаних ран. Рана № 1 непроникаюча, розташована за правим вухом. Рана № 2 є проникаючою, розташована на бічній поверхні тулуба між 5-м та 6-м ребрами зліва з ушкодженням легені та серця, яке ускладнилось значною внутрішньою кровотечею. Вказані тілесні ушкодження кваліфікуються як тяжкі.
Смерть ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала від проникаючого колото-різаного поранення грудини з ушкодженням легені та серця, яке ускладнилось значною внутрішньою кровотечею.
В апеляції:
- захисник просить вирок суду скасувати та змінити правову кваліфікацію вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує на те, що суд не взяв до уваги поведінку потерпілого, який неодноразово застосовував силу відносно ОСОБА_6 внаслідок чого останній фактично став інвалідом.
Також вказує, що суд не взяв до уваги поведінку потерпілого в тій частині, що він своїми діями, викликав протиправні дії ОСОБА_6 . Зазначає, що у ОСОБА_6 була реальна загроза життю, але суд формально послався на експертизу і не взяв до уваги тілесні ушкодження ОСОБА_6 .
Таким чином, захисник вважає, що дії ОСОБА_6 мають бути кваліфіковані саме на ст. 118 КК України.
Окрім цього захисник вказує на наявність пом`якшуючих обставин, серед яких діяльне каяття, активне сприяння слідству. Зазначає, що ОСОБА_6 давав щирі та правдиві покази, які підтверджуються відповідними доказами.

- обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок скасувати та призначити йому більш м`яке покарання.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги зазначає, що суд не взяв до уваги стан його здоров`я, позитивну характеристику з місця проживання, раніше не судимий. В інкримінованому злочині провину визнає частково, оскільки було вчинено не умисно, а в стані афекту.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на таке.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції дотримані.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме умисному протиправному заподіянні смерті іншій особі.
Так, за наданими безпосередньо у суді першої інстанції показами свідка ОСОБА_12 слідує, що він разом з ОСОБА_9 , перебуваючи у кухні квартири, разом вжили алкогольні напої, після чого він пішов спати. В той же час ОСОБА_6 , перебував у іншій кімнаті квартири. Ввечері наступного дня, коли він підійшов до ліжка де лежав ОСОБА_13 , то побачив, що останній помер. Через деякий час до квартири прийшов ОСОБА_6 , і він йому повідомив, що ОСОБА_9 помер і лежить на своєму дивані, на що ОСОБА_14 здивувався, повідомивши, що він лише нещодавно розмовляв з ним. Після цього вони вирішили не викликати в цей день поліції та швидку допомогу.
Підстави для недовіри або сумнівів щодо особи свідка, а також правдивості та об`єктивності його пояснень цих свідків, у суду апеляційної інстанції відсутні, оскільки останній був попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги, даний свідок був ознайомлений з його правами, визначеними ст. 63 Конституції України, його пояснення є послідовними та логічними і узгоджуються з іншими доказами по справі.
Окрім пояснень свідка, вина ОСОБА_6 також підтверджується дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду трупа ОСОБА_9 від 26 жовтня 2018 року, який було виявлено в ході огляду квартири АДРЕСА_2 , з двома колото-різаними пораненнями, а саме: проникаючим пораненням в області грудної клітини та непроникаючим пораненням шиї.
Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 2320 від 27 жовтня 2018 року, смерть потерпілого ОСОБА_9 настала від гострої крововтрати внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини, заподіяного в ході нападу з використанням гострого предмету з метою вбивства. Смертельною виявилась рана, яка проникла у грудну порожнину та пошкоджувала легеню і серце.
Відповідно протоколів огляду місця події від 25 жовтня 2018 року і 27 жовтня 2018 року, що обвинувачений ОСОБА_6 наніс два колото-різаних поранення потерпілому ОСОБА_9 , від яких настала смерть останнього; в ході огляду виявлено: сліди крові ОСОБА_9 на дивані і постільній білизні у вказаній кімнаті, а також в приміщені кухні виявлено ніж, яким ОСОБА_6 наніс колото-різані поранення потерпілому.
Окрім цього, згідно висновку судово-медичної експертизи № 2320/771-Е від 23 листопада 2018 року, потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: двох колото-різаних ран. Рана № 1 непроникаюча, розташована за правим вухом. Рана № 2 є проникаючою, розташована на бічній поверхні тулуба між V-м та VІ-м ребрами зліва з ушкодженням легені та серця, яке ускладнилось значною внутрішньою кровотечею. Вказані тілесні ушкодження кваліфікуються як тяжкі.
Відповідно висновку судово-медичної експертизи ножа № 1119 від 28 листопада 2018 року слідує, що на ножі, вилученому в ході огляду приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , було виявлено сліди крові та визначений білок людини; вказані сліди крові на клинку ножа могли походити від потерпілого ОСОБА_9 .
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 16 листопада 2018 року, обвинувачений ОСОБА_6 розказав і показав механізм нанесення ним двох ударів потерпілому ОСОБА_9 , зазначив, що перший удар ножем він наніс в область шиї потерпілого, а другий в область його грудної клітини зліва.
Надані вище докази узгоджуються між собою та не мають суттєвих суперечностей.
Доводи сторони захисту щодо неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України і необхідності кваліфікації його дій за ст. 118 КК України, з посиланням на поведінку самого потерпілого, який неодноразово застосовував силу відносно ОСОБА_6 внаслідок чого останній фактично став інвалідом та у ОСОБА_6 була реальна загроза життю, є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають встановленим судом першої інстанції обставинам справи.
Однак, досліджені судом першої інстанції доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, не містять суттєвих протиріч. Підстав вважати їх неналежними чи наданими як заінтересованими особами не вбачається, у зв`язку з чим, наявні докази не підтверджують версію сторони захисту що під час обопільної сварки між потерпілим і обвинуваченим, останній знаходився в стані необхідної оборони.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27.11.2014 року у справі № 5-34кс14, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
Отже право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.
Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Відповідно до оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ретельно дослідженні ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони, характерних як для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України), так і для умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, які були співставлені з фактичними обставинами вчиненого злочину, висновками судово-медичних експертиз, показами свідків в їх взаємозв`язку привели місцевий суд до вмотивованого висновку про те, що умисні дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне протиправне заподіяння смерті (вбивство) іншій людині, оскільки досліджені під час судового розгляду справи докази свідчать про направленість умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого, з чим погоджується й колегія суддів.
Так, оскільки стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди, суд першої інстанції при з`ясуванні наявності такої загрози об`єктивно враховував поведінку як потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, так і обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема, перебування їх в обопільному конфлікті, можливість обвинуваченого ОСОБА_6 вийти із конфлікту чи завадити йому.

А тому, враховуючи те, що потерпілий лежав на дивані та реально не міг спричинити дієвий опір, підстави сприймати загрозу як реальну, співставивши їх з фактичними обставинами вчиненого злочину, суд першої інстанції дійшов виваженого висновку про відсутність переконливих доказів неправомірних дій потерпілого, які б могли викликати необхідність захисту з боку ОСОБА_6 , що вказує на однозначний висновок про направленість умислу обвинуваченого саме не умисне вбивство.

Ставлячи в співвідношення з тілесними ушкодженнями виявлених у потерпілого, якому ОСОБА_6 наніс два колото-різаних поранення з ушкодженням легені та серця, від яких настала смерть останнього, яке ускладнилось значною внутрішньою кровотечею, які за своїм характером як кожне окремо так і в сукупності відносяться до категорії тяжкої ступені тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію ударів, який обвинувачений наносив ножем потерпілому ОСОБА_9 , вважати, що обвинувачений при нанесенні ударів ножем в життєво важливі органи потерпілого не мав умислу на вбивство потерпілого, як на це вказує сторона захисту в апеляції, є неспроможним.
Даний висновок також узгоджується із даними, які містяться в протоколі проведення слідчого експерименту, відповідно до яких, обвинувачений ОСОБА_6 показав механізм нанесення ним двох ударів потерпілому ОСОБА_9 , зазначивши при цьому, що перший удар ножем він наніс в область шиї потерпілого, а другий в область його грудної клітини зліва.
Наведене свідчить про спрямованість ударів, не характерних для особи, яка не бажає та не має умислу на спричинення смерті іншій особі.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, який стосується поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, а саме те, що останній безпосередньо після спричинення ножових поранень потерпілому, не намагався вжити заходів для збереження його життя, оскільки не надав будь-якої допомоги, в тому числі шляхом звернення за допомогою, виклику швидкої медичної допомоги, залишивши потерпілого ОСОБА_9 на місці вчинення злочину, де останній і помер.
Також слід врахувати, що обвинувачений ОСОБА_6 в період інкримінованого йому діяння на хронічне психічне захворювання, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, недоумство або інший хворобливий стан психіки не страждав і в теперішній час не страждає. Під час інкримінованого йому діяння міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними.
Досліджені судом першої інстанції висновки судово-медичних експертиз та протоколи слідчих дій, досліджених судом першої інстанції та обґрунтовано покладених в основу вироку, переконливо свідчать про те, що застосований ОСОБА_6 засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя ОСОБА_9 за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання потерпілого та обстановці захисту обвинуваченого, а відтак ОСОБА_6 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажав настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_9 , у зв`язку з чим висунута версія сторони захисту про відвернення нападу та захист від суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого, є неспроможною.
Належність та допустимість покладених в основу вироку доказів сумнівів не викликає, висновки суду та оцінка доказів по справі, викладенні в оскаржуваному вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо правильності таких висновків, їх сукупність у взаємозв`язку є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого за ст. 118 КК України, не вбачається.
Таким чином, при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).
Щодо вимог апеляційної скарги сторони захисту про зміну вироку і призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`якого покарання, оскільки він давав щирі та правдиві покази, має позитивну характеристику з місця проживання, раніше не судимий, в інкримінованому злочині провину визнає частково, то вони не є переконливими, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання.
При призначенні покарання суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання виключно у виді реального відбуття покарання, вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
З таким видом і розміром призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
За загалом вище наведеного, підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, колегія суддів не знаходить.
Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі і поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та призначив покарання яке відповідає особі винного, і яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для пом`якшення покарання, як на це вказують обвинувачений та захисник, колегія суддів не вбачає.
З огляду на разом вищенаведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку з тих мотивів, які наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, оскільки судом ухвалено вирок, який є законним, обґрунтованим, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, в їх сукупності, взаємозв`язку і достатності, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2022 року у кримінальному провадженні № 0002814, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4