Справа № 132/2726/20
Провадження №1-кп/132/164/22
Вирок
Іменем України
13.12.2022р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000185 від 05 травня 2020 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Калинівка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, не судимого в силу ст.89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Калинівка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої особи ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 разом із їх спільною знайомою ОСОБА_13 04 травня 2020 року перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 , спільно вживали спиртні напої. Вподальшому, близько 03год.00хв. 05 травня 2020 року у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виник умисел направлений на незаконне заволодіння мопедом марки «Kanuni-50», належним ОСОБА_14 . Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне заволодіння вищезазначеним мопедом, ОСОБА_11 за попередньою змовою із ОСОБА_12 , підійшли до домоволодіння, належного ОСОБА_14 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Не зупиняючись на вчиненому, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, керуючись корисливим мотивом спрямованим на незаконне заволодіння транспортним засобом, переконавшись у відсутності власника домоволодіння та сторонніх осіб, таємно, шляхом буксирування, незаконно заволоділи мопедом марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску, вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 125 від 18.05.2020 року становить 7550грн.00коп. Вподальшому, ОСОБА_11 спільно із ОСОБА_12 не приводячи двигун мопеда в дію, з метою невикриття своїх злочинних дій, забезпечили його транспортування, шляхом котіння в бік вулиці Островського в місті Калинівка Вінницької області, де заховали на присадибній ділянці в посівах очерету. Таким чином, своїми протиправними діями ОСОБА_11 спільно із ОСОБА_12 заподіяли потерпілому ОСОБА_14 майнової шкоди на загальну суму 7550грн.00коп.

Обвинувачений ОСОБА_12 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині) визнав повністю та пояснив, що 04.05.2020 року у вечірню пору доби, приблизно о 22.00год.-23.00год., він разом із ОСОБА_13 , прийшли в гості до свого спільного знайомого ОСОБА_11 , принісши із собою пиво та пачку чіпсів. Під час спілкування та вживання спиртного, близько 03.00год. 05.05.2020 року вони вийшли на подвір`я покурити, під час чого, ОСОБА_11 запропонував йому вийти з подвір`я на вулицю, щоб з ним поговорити. Вийшовши на дорогу, ОСОБА_11 запропонував йому викрасти мопед, належний його сусіду ОСОБА_14 , та його продати, отримавши за це гроші в сумі 1000,00грн., на що він погодився. Підійшовши до домоволодіння ОСОБА_14 , він залишився на дорозі біля хвіртки, натомість ОСОБА_11 відкривши хвіртку, зайшов у подвір`я, звідки вивів мопед марки «Kanuni-50», який спочатку запропонував тимчасово залишити на своєму подвір`ї, однак зваживши, що останній будуть шукати працівники поліції, вирішив його сховати подалі від місця вчинення злочину. З цією метою, вони разом відбуксирували його до вулиці Островського в місті Калинівка Вінницької області, де сховали в очереті, неподалік кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », після чого повернулися до домоволодіння ОСОБА_11 , де продовжили спілкування, яке завершилося близько 05.00год., та він з ОСОБА_13 пішли додому.

Обвинувачений ОСОБА_11 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, зазначивши, що до його вчинення не має жодного відношення. Даючи покази, пояснив, що 04.05.2020 року у вечірню пору доби на подвір`ї свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , разом із товаришем ОСОБА_15 , ремонтував свій автомобіль марки «Жигуль 2106», під час якого, до нього приблизно о 22.00год.-23.00год. прийшли в гості його знайомі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які принесли із собою пиво та чіпси. Після вечері, ОСОБА_15 пішов до себе додому, а він разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продовжував спілкування, вживаючи при цьому спиртне. Близько 01год.00хв. 05.05.2020 року провівши ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до хвіртки та попрощавшись із ними, він зайшов до будинку та ліг спати. На ранок, до його подвір`я під`їхали працівники поліції, які повідомили, що у його сусіда ОСОБА_14 був викрадений транспортний засіб (мопед). В цей же день, після обіду, йому зателефонував ОСОБА_12 , який запропонував зустрітися біля кафе «Кредо», що розташоване в місті Калинівка Вінницької області, та повідомив, що викрив мопед, який хоче продати, та з цією метою просив допомогти йому у транспортуванні мопеду до його знайомого, який його купить, а за цей обіцяв заплатити йому кошти в розмірі 300-400грн. Зустрівшись в другій половині дня (05.05.2020 року), вони пішли до кафе «Ной», біля якого ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 сховали викрадений мопед, який ОСОБА_12 в його присутності переховав в очереті. Він відмовився допомагати ОСОБА_12 в транспортуванні мопеду, зазначивши, що останній вже шукають працівники поліції, після чого вони розійшлися. Прийшовши до себе додому, він розповів про все, що йому стало відомо від ОСОБА_12 , своїй матері ОСОБА_16 , яка в свою чергу повідомила про це працівників поліції, яким він показав місце, де ОСОБА_12 та ОСОБА_13 сховали викрадений у ОСОБА_14 мопед.

Суд критично оцінює покази обвинуваченого ОСОБА_11 , оскільки вони не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у даній справі доказів. При цьому, не визнання винуватості ОСОБА_11 , суд розцінює, як спосіб його захисту, та намагання уникнення кримінальної відповідальності за скоєне.

За роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19.12.2008 року, з метою забезпечення однакового і правильного застосування судами законодавства у справах проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту при розгляді кримінальних справ зазначених категорій суди мають ураховувати положення правових норм, у яких визначено поняття «транспортні засоби», зокрема примітки до статті 286 КК України та пункту 1.10 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.

Згідно з визначенням, закріпленим у примітці до статті 286 КК України, під транспортними засобами в цій статті та статтях 287, 289 і 290 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, передбачено, що транспортний засіб це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Механічний транспортний засіб це транспортний засіб, що приводить в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини й механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

З огляду на неведене транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна перевищує встановлену вказаним визначенням межу. Водночас для транспортних засобів з двигуном внутрішнього згоряння жодних обмежень щодо механічних характеристик останнього відповідною правовою нормою не передбачено.

Отже, будь-який транспортний засіб, що приводиться у рух за допомогою двигуна, незалежно від його робочого об`єму належить до механічних транспортних засобів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме висновку експерта №125 від 18.05.2020 року, мопед марки «Kanuni-50», синього кольору, із номером рами НОМЕР_1 та двигуна № НОМЕР_2 , 2008 року випуску, має об`єм двигуна 49,9см3.

За вищевказаних обставин, мопед марки «Kanuni-50», синього кольору, із номером рами НОМЕР_1 та двигуна № НОМЕР_2 , 2008 року випуску, у розумінні примітки статті 286 КК України, є транспортним засобом, а отже є предметом кримінального правопорушення, передбаченого статтею 289 КК України.

Виходячи з правової позиції, викладенної в постанові Верховного Суду від 20.06.2019 року у справі №751/11193/16, тимчасова несправність або відсутність певних деталей на транспортному засобі, свідчить лише про його певний технічний стан, а отже не може впливати на кваліфікацію злочину за статтею 289 КК України, а сам факт можливості або неможливості експлуатації транспортного засобу не є кваліфікуючою ознакою цього злочину.

Кримінальним правопорушенням, згідно положень статті 11 КК України, є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно до приписів статті 23 КК України, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

В примітці під першим номером до статті 289 КК України визначено, що під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19.12.2008 року, незаконне заволодіння транспортним засобом (стаття 289 КК України) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Таким чином, законодавець чітко визначає, що склад кримінального правопорушення, передбачений статтею 289 КК України, утворюється при наявності прямого умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом.

Згідно частини другої статті 24 КК України, прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Частина друга статті 289 КК України передбачає відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом , вчинене повторно або за попередньою змовою групою осіб, або поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинене з проникненням у приміщення чи інше сховище, або з використанням електронних пристроїв для втручання в роботу технічних засобів охорони, або якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини другої статті 28 КК України, кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

За пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19.12.2008 року, заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві особи і більше заздалегідь, тобто до початку виконання дій, які становлять об`єктивну сторону злочину, домовилися про спільне його вчинення, незалежно від того, хто з них керував цим засобом. Проте не підлягають кримінальній відповідальності за статтею 289 КК України особи, які не брали участі у вилученні транспортного засобу, але після заволодіння ним винною особою здійснили поїздку на ньому.

В своїй постанові від 14.05.2020 року у справі № 405/2648/18 (провадження № 51-4763км19) Верховний Суд зазначив, що домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначив, що є власником транспортного засобу, а саме мопеду марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску, який в ніч з 04.05.2020 року по 05.05.2020 року був викрадений з території його домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де останній був залишений ним напередодні, з приводу чого він звернувся із заявою до органу поліції. В ходів досудового розслідування, йому стало відомо, що до вчинення даного кримінального правопорушення причетні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 в судовому засіданні підтвердили, що у володінні та користуванні їх сусіда ОСОБА_14 перебуває мопед марки «Kanuni-50», який знаходився на території домоволодіння останнього за адресою: АДРЕСА_3 . Зі слів ОСОБА_14 та працівників поліції їм стало відомо, що до незаконного заволодіння даного транспортного засобу причетні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що 04.05.2020 року близько 23.00год. вона разом із ОСОБА_12 прийшли в гості до ОСОБА_11 , принісши із собою пиво та чіпси. В ході спілкування та вживання спиртного, ОСОБА_11 запропонував ОСОБА_12 вийти на вулицю, щоб поговорити. Вийшовши за ними на двір, вона почула, як ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_12 про те, що в його сусіда є мопед, та запропонував його викрасти. Далі вона побачила, як ОСОБА_11 відкрив хвіртку у сусідньому домоволодінні, зайшов на його подвір`я, з якого попросив ОСОБА_12 , який стояв на дорозі перед хвірткою, допомогти йому викотити мопед. Вивівши останній на дорогу, ОСОБА_11 спочатку запропонував його сховати у себе на подвір`ї, однак передумавши, вирішив його сховати в очереті, зазначивши, що на ранок приїде машина та забере мопед, за що ОСОБА_12 отримає гроші.

Крім показань потерпілого ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_13 , вина обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 також підтверджується наступними доказами:

протоколом огляду від 05.05.2020 року з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого було оглянуте місце вчинення кримінального правопорушення, а саме подвір`я домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що належить потерпілому ОСОБА_14 , з території якого 05.05.2020 року відбулося незаконне заволодіння транспортного засобу, а саме мопеду марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску;

протоколом огляду місця події від 06.05.2020 року з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого оглянута земельна ділянка, що розташована на відстані 300м. від приміщення пилорами, яка знаходиться по АДРЕСА_4 , в бік залізничних колій, де в трав`янистих насадженнях був виявлений та вилучений транспортний засіб, а саме мопед марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску, належний потерпілому ОСОБА_14 , який відповідно до постанови слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_20 від 06.05.2020 року визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні та поміщений до арешт-майданчику Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, та на який згідно ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_21 від 08.05.2020 року у справі № 132/1332/20, був накладений арешт, який поміщений на зберігання на арешт-майданчик Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області;

висновком експерта № 125 від 18.05.2020 року, згідно якого встановлена ринкова вартість технічно справного з аналогічними характеристиками мопеда марки «Kanuni-50», синього кольору, з об`ємом двигуна 49,9см3, із номером рами НОМЕР_1 та двигуна № НОМЕР_2 , 2008 року випуску, яка станом на 05.05.2020 року, могла становити 7550,00грн.;

протоколом слідчого експерименту від 23.07.2020 року з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого підозрюваний ОСОБА_12 показав місце, де відбулась попередня змова із ОСОБА_11 щодо заволодіння транспортним засобом ОСОБА_14 ; показав домоволодіння, з подвір`я якого він та ОСОБА_11 незаконно заволоділи мопедом марки «Kanuni-50»; розказав про конкретні дії, які вчиняв особисто він, та дії ОСОБА_11 , які були спрямовані на заволодіння ними транспортним засобом; напрямок руху буксирування транспортного засобу та його подальшого схову;

протоколом слідчого експерименту від 23.07.2020 року з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого свідок ОСОБА_13 показала на домоволодіння, з подвір`я якого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 незаконно заволоділи транспортним засобом, напрямок руху його буксирування та схову.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Так, вина обвинувачених підтверджується показами потерпілого, свідків; дослідженими судом протоколами огляду місця події з ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до них; протоколами слідчого експерименту, висновком судової експертизи, та іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Слід зауважити, що покази обвинуваченого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , дані під час судового розгляду, повністю узгоджуються з усіма іншими наявними у матеріалах провадження доказами, дослідженими судом, та є аналогічними їх показам, які вони давали під час проведення за їх участі слідчого експерименту, де вони чітко, детально та послідовно розповіли про всі обставини вчиненого злочину.

Із матеріалів кримінального провадження видно, що дії ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з самого початку були узгодженими та послідовними, а спільність умислу, спрямованого на здійснення ними дій з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, підтверджено їх конклюдентними діями, адже вони діяли, як співвиконавці. Так, ОСОБА_11 заволодів мопедом, викотив його з подвір`я потерпілого ОСОБА_14 , та разом із ОСОБА_12 , не приводячи двигун у дію, відбуксирували його подалі від місця вчинення кримінального правопорушення, та сховали в трав`янистих насадженнях (очереті).

Проте показання обвинуваченого ОСОБА_11 про його непричетність до вчинення даного кримінального правопорушення, суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказом.

Так, на підтвердження своєї непричетності до незаконного заволодіння транспортного засобу ОСОБА_14 , обвинувачений ОСОБА_11 заявив клопотання про виклик та допит свідків: ОСОБА_16 (матері), ОСОБА_22 (рідного дядька), ОСОБА_23 (колишньої співмешканки (цивільної дружини), ОСОБА_15 (товариша) та ОСОБА_24 (знайомого), а також долучення до матеріалів кримінального провадження в якості письмових доказів: довідки-характеристики, виданої за підписом старости Порицького старостинського округу Хмільницької міської ради Вінницької області ОСОБА_25 від 22.02.2022 року № 21-02/23-14, відносно ОСОБА_13 ; характеристики, виданої за підписом директора Журавненського ліцею Хмільницької міської ради Вінницької області ОСОБА_26 від 23.02.2022 року № 463, відносно ОСОБА_13 ; рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19.12.2019 року у справі № 137/1133/19, роздруковане з Єдиного державного реєстру судових рішень; листа за підписом начальника Літинського відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) ОСОБА_27 від 15.04.2022 року № 18.9-30/3494; деталізовані відомості щодо вхідних та вихідних дзвінків з мобільного телефону ОСОБА_11 ; аудіозапис розмов ОСОБА_11 ; клопотання слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_20 про тимчасовий доступ до речей та документів від 01.06.2020 року, поданого до слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000185 від 05.05.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Так, свідок ОСОБА_16 , яка є рідною матір`ю обвинуваченого ОСОБА_11 суду пояснила, що вона постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема разом із своїм сином ОСОБА_11 . Так, 04.05.2020 року останній разом із своїм товаришем ОСОБА_15 на подвір`ї їх домоволодіння ремонтували автомобіль, під час ремонту якого, до них у вечірню пору доби, без запрошення прийшли ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які принесли із собою пиво. Повечерявши, ОСОБА_15 пішов додому, натомість її син ОСОБА_11 разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_13 залишились сидіти за столом, продовжуючи своє спілкування. Приблизно о 02год.30хв., ОСОБА_12 та ОСОБА_13 залишили їх домоволодіння, а її син ОСОБА_28 провівши останніх до хвіртки, через декілька хвилин повернувся додому та ліг спати. На ранок, близько 09.00год. до них приїхали працівники поліції, від яких вона дізналася про викрадення у ОСОБА_14 мопеда, яким вона повідомила про непричетність її сина ОСОБА_11 до вказаного злочину, оскільки останній перебував вдома. Приблизно о 12.00год. до її сина ОСОБА_11 зателефонував ОСОБА_12 та запропонував зустрітися, на що останній погодився. Повернувшись приблизно через годину, ОСОБА_28 їй повідомив, що ОСОБА_12 водив його до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де той разом із ОСОБА_13 сховали мопед, який викрали у ОСОБА_14 . Також розказав, що ОСОБА_12 просив його допомоги у транспортуванні мопеду, однак він відмовився. Про дані обставини вона повідомила працівників поліції, які за допомогою отриманої від неї інформації, виявили та вилучили викрадений у ОСОБА_14 транспортний засіб.

Свідок ОСОБА_22 , який є рідним дядьком обвинуваченого ОСОБА_11 суду пояснив, що він постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , разом із своєю сестрою ОСОБА_16 та її двома дітьми відповідно його племінниками ОСОБА_11 та ОСОБА_29 . Так, 04.05.2020 року близько о 21.45год.-22.00год. він вийшов з будинку на подвір`я, де його племінник ОСОБА_11 разом із своїм товаришем ОСОБА_15 ремонтували автомобіль. В цей момент, біля воріт він помітив ОСОБА_12 , який перебував із ОСОБА_13 , які зайшли до подвір`я та розпочали спілкування. Пробувши приблизно 20-25 хвилин на вулиці, він зайшов до будинку, а близько 23год.30хв. ліг спати, а тому йому не відомо, коли ОСОБА_12 і ОСОБА_13 пішли від них та що робили надалі.

Свідок ОСОБА_23 , за поясненням якої, вона станом на 04.05.2020 року спільно проживала з ОСОБА_11 , однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, суду пояснила, що 04.05.2020 року близько 22.00год. перебуваючи в частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де проживала із ОСОБА_11 , через вікно, побачила ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Оскільки вона недолюблювала ОСОБА_13 , а тому на вулицю не виходила, та постійно перебувала у будинку. Через стіну вона чула, як в іншій частині будинку, в якій проживає мати ОСОБА_11 ОСОБА_16 разом із своїм меншим сином ОСОБА_30 та рідним братом ОСОБА_22 , відбувалося спілкування між ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Спочатку залишив будинок ОСОБА_15 , а після 01.00год ночі пішли і ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Натомість ОСОБА_11 зібравши інструмент, зайшов до будинку, помився та ліг спати. На ранок 05.05.2020 року до ОСОБА_11 зателефонував ОСОБА_12 , під час розмови яких, вона чула, як ОСОБА_12 просив ОСОБА_11 перевести мопед, після чого вона пішла на роботу.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснив, що в травні місяці, точної дати, року він не пам`ятає, у вечірню пору доби коли вже смеркало, приблизно після 22.00год., він зайшов на подвір`я ОСОБА_11 , на якому останній разом із своїм товаришем ОСОБА_15 ремонтував свій автомобіль. В цей же момент, до подвір`я ОСОБА_11 зайшла невідома йому парочка, а саме хлопець з дівчиною, яка була одягнута в червону куртку. Пробувши приблизно 5-10 хвилин, він поїхав до своєї сестри, повертаючись від якої після 00.00год., він побачив, як за 20м. до перехрестя вулиці Некрасова провулку Островського, в напрямку кладовища, йому назустріч йшли хлопець та дівчина, яка перебувала в червоній куртці, які пхали мопед. Оскільки було темно, то обличчя хлопця та дівчини він не бачив. На наступний день, йому стало відомо, що у ОСОБА_14 був вкрадений мопед.

У виклику та допиті свідка ОСОБА_15 , Калинівським районним судом Вінницької області на підставі постановлених ухвали від 10.11.2022 року та ухвали від 02.12.2022 року було відмовлено, зокрема з тієї підстави, що останній відповідно до показів самого ж обвинуваченого ОСОБА_11 , не є особою, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час даного кримінального провадження, оскільки він залишив його домоволодіння до того, як ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пішли з його ж помешкання. Окрім цього, ОСОБА_15 на даний час, за поясненнями ОСОБА_11 , перебуває за межами території України, а тому здійснити його допит у судовому засіданні суд позбавлений можливості.

З наданих обвинуваченим ОСОБА_11 : довідки-характеристики, виданої за підписом старости Порицького старостинського округу Хмільницької міської ради Вінницької області ОСОБА_25 від 22.02.2022 року № 21-02/23-14, відносно ОСОБА_13 , та характеристики, виданої за підписом директора Журавненського ліцею Хмільницької міської ради Вінницької області ОСОБА_26 від 23.02.2022 року № 463, відносно ОСОБА_13 , вбачається, що ОСОБА_13 за місцем навчання та свого проживання, характеризується посередньо, компрометуючі матеріали відсутні.

З наданих обвинуваченим ОСОБА_11 : рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19.12.2019 року у справі № 137/1133/19, роздрукованого з Єдиного державного реєстру судових рішень, та листа за підписом начальника Літинського відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) ОСОБА_27 від 15.04.2022 року № 18.9-30/3494, вбачається, що рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19.12.2019 року у цивільній справі № 137/1133/19, задоволений позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_13 заборгованості за Кредитним договором б/н від 02.02.2016 року в загальному розмірі 20276,39грн., на підставі якого виданий виконавчий лист, який був звернутий стягувачем до примусового виконання, однак виконавче провадження № 61577599 було завершене шляхом повернення виконавчого документа стягувачу згідно вимог п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

З наданих обвинуваченим ОСОБА_11 : відомостей щодо вхідних та вихідних дзвінків з мобільного телефону ОСОБА_11 , та аудіозапису розмов ОСОБА_11 , вбачається, що вони містять певні номери засобів зв`язку із зазначенням деталей активності (дата, час, тип зв`язку та їх вартість), а також голосові звуки невстановлених осіб на диску CD-R.

З наданої обвинуваченим ОСОБА_11 : копії клопотання слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_20 від 01.06.2020 року, вбачається, що останній звертався до слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області із клопотанням про надання тимчасового доступу до речей та документів, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000185 від 05.05.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, в якому просив надати тимчасовий доступ до інформації, яка знаходиться в оператора телекомунікацій: ПрАТ «Київстар» про з`єднання абонентських номерів, належних ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Критерії визначення належності, допустимості та достовірності доказів встановлені у статтях 85-89 КПК України. У судовому рішенні має бути чітко зазначено, який саме доказ визнано судом неналежним, недопустимим чи недостовірним, а також наведено відповідні мотиви на підтвердження цього.

Процес оцінки доказів передбачає: необхідність формування внутрішнього переконання; всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності; необхідність керуватися законом при прийняті рішення. Ніякі докази не мають для суб`єкта оцінки наперед встановленої сили.

При цьому, внутрішнє переконання - це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку.

Однак, це не означає, що суб`єкт оцінки вправі приймати процесуальні рішення лише за наявності у нього внутрішнього переконання, саме по собі внутрішнє переконання не має правового значення. Стаття 94 КПК України вимагає, щоб ця впевненість ґрунтувалась на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності у відповідності з вимогами закону, тобто закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

Вимоги закону щодо розгляду обставин справи слід розглядати і як вимоги щодо оцінки відповідних доказів. Це пов`язано з тим, що процесуальне рішення приймається на підставі всебічної, повної і об`єктивної оцінки зібраних і перевірених на поточний момент доказів, а не обставин справи. Тому внутрішнє переконання, до якого приходять суб`єкти оцінки, перш за все ґрунтується саме на такому всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх доказів у їх сукупності. Шлях внутрішнього переконання повинен відображуватись через мотивування висновків. Це дозволяє його перевірити і дійти висновку про правильність або помилковість.

З урахуванням вищевикладеного, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні наданих обвинуваченим ОСОБА_11 доказів на підтвердження його непричетності до незаконного заволодіння транспортного засобу ОСОБА_14 , оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, приходить до наступних висновків.

Покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_23 , відносно того, що обвинувачений ОСОБА_11 після того, як провів до хвіртки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , повернувся до будинку, помився та ліг спати, а тому не міг вчинити вказане кримінальне правопорушення, спростовуються дослідженими судом доказами.

Також, покази свідка ОСОБА_23 в частині того, що вранці 05.05.2020 року до її цивільного чоловіка ОСОБА_11 зателефонував ОСОБА_12 , під час розмови яких, вона чула, як ОСОБА_12 просив ОСОБА_11 перевести мопед, не узгоджуються із показами обвинуваченого ОСОБА_11 та його матері ОСОБА_16 , які зазначали, що ОСОБА_12 зателефонував ОСОБА_11 лише в обідню пору доби, коли фактично ОСОБА_23 згідно її ж показів, даних в судовому засіданні, перебувала вже на роботі, та спростовуються показами обвинуваченого ОСОБА_12 , який зазначив, що ОСОБА_11 не телефонував та не просив транспортувати мопед.

Окрім цього, факт перебування ОСОБА_23 04.05.2020 року, 05.05.2020 року в приміщенні будинку, частина якого знаходилася на той час в користуванні ОСОБА_11 , з якого за її показами, вона бачила прихід та відхід ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , залишення ОСОБА_11 вдома, а також чула телефонну розмову, в якій за її показами ОСОБА_12 просив ОСОБА_11 допомогти йому в транспортуванні мопеду, не підтверджений належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_11 в своїх поясненнях, даних під час його допиту в суді, чітко та декілька разів повторив, що зафіксовано судом в журналі судового засідання, що 04.05.2020 року в будинку домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та на її території, де він ремонтував свій автомобіль разом з товаришем ОСОБА_15 , та куди прийшов ОСОБА_12 разом із ОСОБА_13 , окрім вказаних осіб, були присутні лише: його мати ОСОБА_16 , брат ОСОБА_29 та дядько ОСОБА_31 .

Дані покази узгоджуються із діями обвинуваченого ОСОБА_11 , який під час проведення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, надаючи покази не вказував про наявність свідка ОСОБА_23 та не просив слідчого її допитати на підтвердження його позиції щодо непричетності до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Крім того, мати обвинуваченого ОСОБА_11 ОСОБА_16 , яка також допитувалася під час проведення досудового розслідування, в своїх поясненнях не зазначала про існування свідка ОСОБА_23 .

Враховуючи вищевикладене, суд ставиться критично до показів ОСОБА_16 , ОСОБА_23 , та не приймає їх до врахування, оскільки наведеними ними обставини спростовуються наданими стороною обвинувачення доказами, які безпосередньо досліджені судом в судовому засіданні. Окрім цього, ОСОБА_16 є матір`ю обвинуваченого, а ОСОБА_23 є його колишньою співмешканкою (цивільною дружиною), а отже перебувають (перебували) у близьких відносинах із обвинуваченим ОСОБА_11 та надаючи покази, які не відповідають дійсності, намагаються його виправдати, створивши відповідне алібі з метою уникнення ним кримінальної відповідальності.

З цих же самих підстав, суд відноситься критично і до показів рідного дядька обвинуваченого ОСОБА_11 свідка ОСОБА_22 в частині того, що ОСОБА_23 станом на 04.05.2020 року, 05.05.2020 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_11 та перебувала в той день в частині будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, та спростовані судом.

Щодо показів свідка ОСОБА_24 , то вони також спростовуються показами обвинуваченого ОСОБА_11 , даними ним як в ході проведення досудового розслідування, та і в ході судового розгляду, під час надання яких останній не вказував про наявність даної особи в приміщення його домоволодіння та на його території 04.05.2020 року та 05.05.2020 року.

Покази ОСОБА_24 в частині того, що він заходив на територію домоволодіння ОСОБА_11 - 04.05.2020 року в момент, коли туди прийшли ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , спростовується також показами свідка ОСОБА_22 , який вказав, що ОСОБА_24 в цей день не заходив та не заїжджав. Аналогічні покази дала і свідок ОСОБА_23 .

Покази свідка ОСОБА_24 в частині того, що останній повертаючись від своєї сестри вночі 05.05.2020 року, де за 20м. до перехрестя вулиці Некрасова- провулку Островського, в напрямку кладовища, побачив, як йому назустріч йшли хлопець та дівчина, яка перебувала в червоній куртці, які пхали мопед, не підтверджені та спростовуються наданими стороною обвинувачення доказами.

Інші докази, надані обвинуваченим ОСОБА_11 на підтвердження своєї непричетності до незаконного заволодіння транспортного засобу ОСОБА_14 , не містять відомостей щодо фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, а тому судом не приймаються до відома.

Розглянувши доводи обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_32 щодо невідповідності та недопустимості зібраних у справі доказів, відсутності будь-яких доказів на підтвердження вини ОСОБА_11 , а також допущені порушення процесуального закону, як під час досудового розслідування так і судового розгляду, суд вважає наголосити на наступному:

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження судом безпосередньо було досліджено надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази свідка ОСОБА_13 , яка була єдиним безпосереднім очевидцем кримінального правопорушення, а саме вчинення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 дій, направлених на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченим ОСОБА_11 та його захисником адвокатом ОСОБА_32 для доведення недостовірності її показань, як-то показання, документи, які підтверджують її репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Свідок ОСОБА_13 була поінформована про її права та обов`язки перед допитом, зокрема вона була попереджена в передбаченому законом порядку про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склала присягу говорити суду правду і лише правду з огляд на що, при відсутності обставин регламентованих статтею 87 КПК України та даних передбачених частиною 2 статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання її показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вона повідомила у суді так, як сприймала і розуміла їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Свідок, експерт зобов`язані давати показання суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Свідок ОСОБА_13 надавала пояснення щодо фактів, які вона сприймала особисто.

З огляду на це, суд сприймає показання цього свідка, як належні та допустимі.

Згідно статті 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.

Стороною обвинувачення у якості доказу наданий протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_13 від 23.07.2020 року та ілюстровану фототаблицю, яка є додатком до нього.

Відповідно до вимог частин першої-третьої, шостої статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Згідно пункту 3 частини другої статті 99 КПК України, протокол слідчого експерименту належить до документу. Тобто, відомості, зафіксовані під час проведення такої процесуальної дії, є складовими компонентами змісту документа як окремого процесуального джерела доказів в розумінні статті 84 КПК України, де фіксуються його хід та результати.

Відповідно до частини першої статті 105 КПК України, особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Частиною другою та третьою вказаної статті передбачено, що додатками до протоколу можуть бути: 1) спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів; 2) письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної процесуальної дії; 3) стенограма, аудіо-, відеозапис процесуальної дії; 4) фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Згідно частини першої статті 107 КПК України, рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим. Виконання ухвали слідчого судді, суду про проведення обшуку в обов`язковому порядку фіксується за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.

Із системного аналізу норм кримінального процесуального закону вбачається, що застосування технічних засобів фіксації при проведенні такої слідчої дії, як слідчий експеримент, не є обов`язковим.

Згідно протоколу слідчого експерименту від 23.07.2020 року, проведеного у присутності понятих, свідок ОСОБА_13 показала на домоволодіння, з подвір`я якого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 незаконно заволоділи транспортним засобом, напрямок руху його буксирування та схову.

Спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК України, суд зазначає, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, який суд оцінює за правилами ст.94 КПК України.

Така позиція Суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у провадженні № 51-6070кмо19 (справа № 740/3597/17).

За кримінальним процесуальним законом процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на учасника кримінального провадження, за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої (розшукової) дії, як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Судом встановлено, що органом досудового слідства був дотриманий процесуальний порядок проведення слідчого експерименту та складено відповідний протокол, який у повному обсязі відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства та відображає з приводу чого здійснено таку слідчу дію, його підписано всіма особами, які були присутні під час її проведення, зауважень та порушень з боку учасників процесуальної дії не встановлено.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_32 щодо надання свідком ОСОБА_13 неправдивих показів та недостовірних відомостей під час проведення з нею слідчого експерименту, судом не приймаються оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а ґрунтуються виключно на припущеннях.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а їх дії за ч.2 ст.289 КК України, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, особи винних, обставини, що пом`якшують і обтяжують їх покарання.

Обвинувачений ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до тяжкого злочину, раніше не судимий, характеризується посередньо, неодружений, непрацевлаштований, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Обставиною, що пом`якшує його покарання, суд вважає, є щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» 24.10.2003 року № 7, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно статті 50 КК України, рішення суду про призначення покарання з-поміж інших завдань повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень статті 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд зазначив, що згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Верховний Суд вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Прокурор у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив визнати ОСОБА_12 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна. Відповідно до ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строки на 2 (два) роки, та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Суд враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_12 злочину, дані про його особу та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання, дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі, проте без його реального відбуття, із застосуванням вимог ст.ст.75, 76 КК України.

Проте, суд не погоджується із позицією прокурора щодо призначення ОСОБА_12 додаткового покарання у виді конфіскації належного йому майна, виходячи з наступних підстав.

Санкцією частини 2 статті 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Згідно положень статті 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

Листом Верховного Суду України від 30.01.2007 року № 9-12 «Щодо додержання закону при прийнятті рішень стосовно конфіскації майна та передачі речових доказів у дохід держави» додатково роз`яснено, що конфіскація майна як додаткове покарання не може бути призначена судом у випадку, коли особа звільняється від відбування покарання з випробуванням (стаття 75 КК України).

Оскільки обвинуваченому ОСОБА_12 суд визначив покарання у виді позбавлення волі, проте без його реального відбуття, із застосуванням вимог ст.ст.75, 76 КК України, з огляду на положення ст. 77 КК України, до останнього не застосовується додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.289 КК України.

Відносно призначення покарання ОСОБА_11 , то суд враховує, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_11 в силу статті 89 КК України вважається особою, яка не має судимості, однак згідно довідки про притягнення до кримінальної відповідальності, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а саме 29.11.2018 року був засуджений Калинівським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850,00грн.

На шлях виправлення не став, та через досить незначний проміжок часу, знову вчинив умисне кримінальне правопорушення, що свідчить про відсутність позитивних змін в його особистості, та не створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, що вказує на стійку злочинну спрямованість та його небезпечність для суспільства.

В ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, ОСОБА_11 спочатку визнав свою причетність до вчинення даного кримінального правопорушення, надавши слідству інформацію, за допомогою якої було встановлене зокрема місце схову транспортного засобу, яким він за попередньою змовою із ОСОБА_12 незаконно заволодів, де останній і був виявлений та вилучений працівниками поліції, однак вподальшому без належних обґрунтувань, змінив свої покази на протилежні, переклавши всю відповідальність на ОСОБА_12 , від проведення слідчого експерименту категорично відмовився, чим своїми діями намагався спотворити дійсну картину обставин справи, перешкодити слідству у встановленні істини та таким чином уникнути кримінальної відповідальності.

Будь-яких належних доказів від обвинуваченого ОСОБА_11 про застосування відносно нього методів незаконного досудового слідства, внаслідок чого він надав початкові покази, які різняться з показами, наданими ним в якості підозрюваного, а саме матеріалів службового розслідування, до суду не надійшло.

Під час судового розгляду, ОСОБА_11 своєї вини у вчиненні даного кримінального правопорушення не визнав взагалі, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про свою невинуватість, просячи суд його виправдати. Намагався ввести суд в оману шляхом штучного формування собі алібі за допомогою своїх близьких родичів, товаришів та знайомих, чим намагався перешкодити суду у встановленні істини у справі та спотворенні наданих стороною обвинувачення доказів. Вказане свідчить про відсутність в ОСОБА_11 щирого каяття та засудження своїх дій. Відсутність у ОСОБА_11 бажання усвідомити значущість вчиненого ним злочину, на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні.

Таким чином, поведінка ОСОБА_11 в суді може свідчити про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його виправлення та перевиховання, що на переконання суду, виключає можливість застосування до нього положень статті 75 КК України, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 11.05.2021 року у справі № 623/3374/18 (провадження № 51-5568км20).

Дані обставини з негативної сторони характеризують обвинуваченого ОСОБА_11 , а тому суд критично відноситься до довідки-характеристики, виданої за підписом голови Калинівської міської ради Вінницької області ОСОБА_33 № 963 від 14.05.2020 року, згідно якої міська рада не володіє матеріалами компрометуючого характеру на ОСОБА_11 .

ОСОБА_11 неодружений, міцних соціально-орієнтованих зв`язків не має. Будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисливою працею не займається, постійного законного джерела доходу (прибутку) не має, що на переконання суду і стало підґрунтям вчинення даного кримінального правопорушення.

На обліку у лікарів психіатра та нарколога ОСОБА_11 не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , органом досудового розслідування та судом не встановлено. Натомість обставиною, що обтяжує його покарання, є вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Шкода потерпілому та державі ОСОБА_11 не відшкодована.

Вказані відомості про особу обвинуваченого підвищують суспільну небезпечність вчиненого ним кримінального правопорушення і свідчать про спрямованість ОСОБА_11 на вчинення інших умисних кримінальних правопорушень.

Факт відсутності цивільного позову сам по собі не може свідчити про відсутність матеріальних претензій зі сторони потерпілої особи до обвинуваченого, оскільки потерпілий не позбавлений можливості його заявити в порядку цивільного судочинства. Як випливає з матеріалів кримінального провадження, мопед, яким незаконно заволоділи обвинувачені, був транспортним засобом за допомогою якого потерпілий ОСОБА_14 пересувався, а тому незаконні дії ОСОБА_11 та ОСОБА_12 призвели до порушення його законних прав та інтересів, внаслідок яких він, як власник транспортного засобу, на протязі тривалого часу (понад два роки) був позбавлений можливості ним користуватися та розпоряджатися, а тому наявні правові підстави для відшкодування понесеної йому шкоди.

Потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначив, що зокрема ОСОБА_11 до нього не звертався, пробачення не просив, будь-яким чином відшкодувати шкоду не намагався, а тому просив суд застосувати до обвинуваченого покарання згідно вимог діючого законодавства.

При цьому, думка потерпілого ОСОБА_14 щодо покарання обвинуваченому, враховані в сукупності з обставинами, передбаченими статтею 65 КК України, однак не є вирішальними при прийняття судом відповідного рішення.

Виходячи з аналізу сукупності наведених обставин, які свідчать про стійке небажання ОСОБА_11 ставати на шлях виправлення та перевиховання, а також про його підвищену суспільну небезпеку, суд дійшов висновку, щодо неможливим досягнення мети попередження вчинення ОСОБА_11 нових злочинів і виправлення без ізоляції його від суспільства.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що справедливим для обвинуваченого ОСОБА_11 є покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Та обставина, що транспортний засіб, яким незаконно заволоділи обвинувачені за попередньою змовою між собою, був оперативно виявлений та вилучений працівниками поліції, та після набрання даним вироком законної сили буде невідкладно повернутий його законному власнику (володільцеві), не дає підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, оскільки останній не встиг ним розпорядитися лише завдяки своєчасному зверненню потерпілого до органу поліції та кваліфікованим діям працівників правоохоронного органу спрямованого на пошук транспортного засобу. При цьому, суд враховує, що покарання обвинуваченому ОСОБА_11 призначається в межах мінімальної санкції ч.2 ст.289 КК України.

Звільнення ОСОБА_11 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного судом покарання не сприятиме виправленню засудженого і попередженню вчиненню нових злочинів, і на переконання суду, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого ним злочину.

Санкцією ч.2 ст.289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи так і за результатами її судового розгляду.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Згідно положень пункту 7 частини 1 статті 51 КК України, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом може бути застосований такий вид покарання, як конфіскація майна.

Відповідно до приписів частини 2 статті 52 КК України, додатковим покарання зокрема є конфіскація майна.

Статтею 59 КК України визначено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

У чинному законодавстві про кримінальну відповідальність під користю, тобто корисливими спонуканнями, корисливим мотивом розуміється бажання винної особи одержати внаслідок вчинення кримінального правопорушення матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи досягти іншої матеріальної вигоди.

У разі, якщо санкцією відповідної статті КК України передбачено обов`язкове або додаткове покарання у виді конфіскації майна, але злочин вчинено не з корисливих мотивів, то таке додаткове покарання не може бути застосовано.

Верховний Суд у справі № 195/122/16-к (провадження № 51-2101км20) зробив правовий висновок, відповідно до якого вирішуючи питання про призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового. При цьому треба мати на увазі, що додаткові покарання можуть приєднуватися до будь-яких видів основного покарання, передбачених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені заволоділи транспортним засовом з метою його подальшого продажу, тобто з корисливих мотивів.

З урахуванням цього, до обвинуваченого ОСОБА_11 слід застосувати поряд із основним покаранням відповідно і додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме мопед марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску, який згідно постанови слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_20 від 06.05.2020 року, визначено помістити до арешт майданчику Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, після набуття вироком законної сили, необхідно повернути законному власнику (володільцеві).

Відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_21 від 08.05.2020 року у справі № 132/1332/20, накладено арешт на мопед марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_21 від 08.05.2020 року у справі № 132/1332/20.

Відповідно до частини 4 статті 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. У справі, в якій засуджено декілька осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з урахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування призначалося та проводилося автотоварознавче дослідження, вартість якого згідно довідки про витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні відповідно до висновку експерта від 18.05.2020 року № 125, склала 653грн.80коп.

Виходячи із зазначених вимог закону, встановлених судом обставин, судові витрати у розмірі 653грн.80коп. підлягають стягненню в рівних частках із засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , тобто по 326грн.90коп. з кожного.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинувачених в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.

Підстав для вирішення питання щодо застосування запобіжного заходу відносно засуджених до набрання цим вироком законної сили не має, оскільки відсутні клопотання з цього приводу.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Згідно пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання ОСОБА_11 необхідно рахувати з моменту його затримання на виконання вироку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 13.12.2022р., то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_11 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_11 не обирати.

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_12 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 13.12.2022 року.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме мопед марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску, який згідно постанови слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_20 від 06.05.2020 року, визначено помістити до арешт майданчику Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, після набуття вироком законної сили, повернути законному власнику (володільцеві).

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_21 від 08.05.2020 року у справі № 132/1332/20, на мопед марки «Kanuni-50», синього кольору, 2008 року випуску, - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь держави у рівних частках документально підтверджені витрати на залучення експерта відповідно до висновку експерта від 18.05.2020 року № 125 у розмірі 653грн.80коп., тобто по 326грн.90коп. з кожного.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженим, що вони мають право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженим та прокурору.

Суддя