Справа № 508/769/22
Провадження №1-кп/508/63/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.11.22 року смт. Миколаївка
Миколаївський районний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
потерпілого ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Миколаївка Одеської області кримінальне провадження зареєстроване в ЄРДР 20.10.2022 року за №0000444 за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Обознівка Кіровоградського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, -

встановив:

ОСОБА_4 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час дії на території України воєнного стану, 19.10.2022 року близько 20.00 год., маючи намір заволодіти чужим майном, прибув до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 .
Скориставшись відсутністю сторонніх осіб, знаючи, що господар домоволодіння відсутній, ОСОБА_4 незаконно проник на огороджену територію домоволодіння через металеву хвіртку. Після чого прослідував до гаражу біля якого знаходилися металеві бочки з бензином марки А-95.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення бензину АВ-95, ОСОБА_4 за допомогою шлангу перелив бензин об`ємом 11,49 літрів вартість якого складає 585,99 грн. з бочки яка слугувала іншим сховищем для зберігання придбаного ОСОБА_5 бензину, в металеву каністру яку мав з собою, однак, вчинивши всі дії які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, розпорядитися викраденим майном не зміг з причин, що не залежали від його волі, так як його злочинні дії було припинено потерпілим.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, підтвердив обставини, зазначені в обвинувальному акті. Не заперечував проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Потерпілий ОСОБА_5 підтвердив обставини, зазначені в обвинувальному акті. Просив суд суворо не карати обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового розгляду судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.
Відповідно до цих вимог закону суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.
За згодою сторін, згідно із ч. 3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів, зібраних в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів в добровільності їх позицій, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються. При цьому судом сторонам було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Тому суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу.
При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, Суд уважає установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.
При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Згідно пунктів 3, 4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Саму вартість майна установлено, як дійсну, у порядку алгоритмів, окреслених ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака… передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має… При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище»… вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».
У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к) визначено, що під поняттям «сховище» розуміється певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охорони, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.
Як наслідок, відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, дії обвинуваченого відповідають зазначеним критеріям, адже він розумів, що доступ до даного об`єкту суттєво ускладнений для потрапляння у нього сторонніх осіб і права перебувати там вони не мають.
Таким чином, суд уважає установленим факт того, що, в цьому випадку, мало місце проникнення.
Судом також враховано, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ. Крім того, Указом Президента України №133/20.22 від 14 березня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, який затверджено Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ. Указом Президента України №259/2022 від 18 квітня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, який затверджено Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-ІХ. Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, який затверджено Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ. Окрім того, Указом Президента України № 573/2022 від 12 серпня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, який затверджено Законом України від 18 серпня 2022 року №2500-ІХ.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало б права обвинуваченого.
Оцінивши показання обвинуваченого, які він надав вільно, без примусу та тиску, будучи ознайомлений із правилами ст.ст. 349, 394 КПК України, і які узгоджуються між собою та не суперечать обвинувальному акту, потерпілого, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше сховище, вчинений в умовах воєнного стану.
В судових дебатах прокурор просив призначити обвинуваченому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі із застосуванням іспитового строку три роки.
При визначенні міри покарання суд враховує приписи ч. 2 ст. 50 КК України, за якими покарання має на меті не тільки кару і виправлення засудженого, а й запобігання вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , на підставі ст.ст. 65-67 суд враховує ступінь тяжкості злочину замах на вчинення якого здійснив обвинувачений ОСОБА_4 , яке згідно із ст. 12 КК України, є тяжким злочином та проти власності, особу обвинуваченого, який раніше згідно ст. 89 КК України не судимий, офіційно не працевлаштований, але працює по найму, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, наявність міцних соціальних зв`язків та неповнолітню дитину на утриманні, а також те, що обвинувачений хронічними захворюваннями не страждає; на обліку в реєстрі психіатричних та наркологічних хворих не перебуває, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; щиро розкаюється у вчиненому, що є обставиною, яка пом`якшує покарання.
Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_4 є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
Згідно досудової доповіді орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб.
Відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії у вигляді позбавлення волі. Саме такий вид покарання та його розмір - на строк п`ять років з урахуванням вчиненого - є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів, інший, більш м`який вид покарання, з урахуванням особи засудженого, не відповідатиме меті покарання.
Проте, за умовами ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Тому з урахуванням особи обвинуваченого, який щиро кається, просить вибачення за вчинений злочин, суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробовуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку (двох років) не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього, відповідно до ст. 76 КК України, обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Вказані обов`язки відповідно до ступеня тяжкості злочину та винної особи будуть необхідними та достатніми для його виправлення.
Ухвалюючи вирок, суд відповідно до ст. 368 КПК України зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Долю речових доказів по справі, вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_4 не застосовувався.
Керуючись ст. ст. 368-371 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України і призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_4 звільнити від відбуття основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки та на підставі ст. 76 КК України зобов`язати періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Березівського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2022 року (справа № 494/1411/22, провадження № 1-кс/494/556/22) на тимчасово вилучене майно скасувати.
Речові докази:
-бензин А-95 ємністю 11,49 літра повернути ОСОБА_5 ;
-металеву каністру зеленого кольору з надписом 20 л. б/в та мобільний телефон марки «SAMSUNG GALAXY J2PRIME» модель «SM-G532F», сірого кольору (ІМЕЙ 1: НОМЕР_1 і ІМЕЙ 2: НОМЕР_2 ), з сім карткою ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_3 , в шкіряному чохлі чорного кольору повернути ОСОБА_4 .
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Миколаївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя ОСОБА_6