КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/8030/19 Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/938/2022
Категорія ч. 2 ст. 187 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року у кримінальному провадженні №0009262 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Малин Житомирської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та виправдано за цим обвинуваченням з підстав недоведення, що злочин вчинено обвинуваченим ОСОБА_9 .

Цим же вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Судом також вирішені питання про залік попереднього ув`язнення та щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 15 листопада 2018 року, близько 20 год 00 хв, ОСОБА_9 , маючи судимість за крадіжки, перебуваючи біля кафе «Мальва», що по вул. Академіка Єфремова, 3 в м. Києві, звернув увагу на раніше незнайомого ОСОБА_12 , майном якого вирішив відкрито заволодіти. З цією метою він підійшов до ОСОБА_12 і звернувся до нього з проханням надати для дзвінка свій мобільний телефон. ОСОБА_12 , не підозрюючи злочинні наміри ОСОБА_9 , надав останньому на його прохання свій телефон марки «Nokia 5». Далі, біля 21 год того ж вечора ОСОБА_9 , перебуваючи поруч з потерпілим ОСОБА_12 і побачивши в його руках гаманець, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, вирвав його з рук потерпілого, після чого втік з місця злочину, розпорядившись відкрито викраденим майном на власний розсуд. У такий спосіб ОСОБА_9 повторно відкрито викрав належне потерпілому ОСОБА_12 майно, а саме мобільний телефон «Nokia 5», вартістю 5860 грн 72 коп з картою мобільного оператора та гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 700 грн та 20 доларів США (що еквівалентно 556 грн 79 коп), а всього чужого майна на загальну суму 7117 грн 51 коп.

Обвинувальним актом ОСОБА_9 також було висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за таких обставин.

08 березня 2019 року ОСОБА_9 та інша особа (матеріали судового провадження щодо якої ухвалою суду від 25 червня 2020 року виділені в окреме провадження), знаходячись біля розважального закладу «Космолот», що по вул. Тулузи, 1 в м. Києві, вирішили з корисливих мотивів вчинити напад на ОСОБА_13 , поєднаний із насильством, небезпечним для його життя та здоров`я, та з погрозою застосування такого насильства з метою заволодіння його майном, будучи при цьому обізнаними у наявності грошових коштів у потерпілого, вступивши тим самим у попередню змову на вчинення розбою.
Реалізуючи свій спільний злочинний намір, ОСОБА_9 та інша особа, яка взяла із собою ніж з метою його використання під час нападу, приблизно о 18 год 25 хв того ж дня зайшли до вказаного закладу, в приміщенні якого, застосовуючи фізичне насильство, заштовхали потерпілого ОСОБА_13 до туалету та близько 18 год 30 хв здійснили напад на нього з метою заволодіння його майном, а саме стали вимагати віддати їм наявні при ньому грошові кошти, висловлюючи погрозу застосувати ніж. У свою чергу ОСОБА_13 почав кликати на допомогу та чинити опір, долаючи який, ОСОБА_9 тримав потерпілого за руку, а інша особа нанесла йому удар кулаком в обличчя. Оскільки ОСОБА_13 не припиняв кричати та чинити опір, ОСОБА_9 та інша особа, розуміючи, що невдовзі прибіжать працівники закладу, з метою уникнення затримання втекли з місця злочину. За вказаних обставин, ОСОБА_9 та інша особа спільними діями завдали потерпілому ОСОБА_13 легке тілесне ушкодження, яке не спричинило короткочасного розладу здоров`я, у виді садна на верхній губі зліва з переломом коронки 3-го зуба верхньої щелепи зліва.

Проте, за результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що не було доведено поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами, що за вказаних в обвинувальному акті обставин 08 березня 2019 року, приблизно о 18 год 30 хв, ОСОБА_9 з іншою особою за попередньою змовою групою скоїв розбійний напад на потерпілого ОСОБА_13 , поєднаний із насильством, небезпечним для його життя та здоров`я, та з погрозою застосування такого насильства з метою заволодіння його майном, а тому за цим обвинуваченням ОСОБА_9 підлягає виправданню з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК України на строк 5 років; за ч. 2 ст. 187 КК України на строк 7 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження в частині правової кваліфікації діяння ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України та виправдання у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, прокурор зазначає, що в основу своїх висновків суд фактично поклав показання самого обвинуваченого, який заперечував причетність до вчинення грабежу відносно потерпілого ОСОБА_12 та розбою відносно потерпілого ОСОБА_13 , намагаючись у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності. Проте показання ОСОБА_9 спростовуються дослідженими в суді доказами. Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який повідомив у суді про дії безпосередньо ОСОБА_9 та іншої особи, які були злагоджені та кожний із учасників грабежу виконував свою роль, отже, за позицією прокурора, суд передчасно виключив із обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України таку кваліфікуючу ознаку як застосування насильства.

Як вважає прокурор, винність ОСОБА_9 за епізодом розбою доводиться дослідженими в суді доказами, а саме протоколами: прийняття заяви від ОСОБА_13 від 08 березня 2019 року, огляду місця події від 08 березня 2019 року, слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_13 від 09 березня 2019 року; показаннями свідка ОСОБА_14 - адміністратора закладу «Космолот»; висновками експертів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №041-552-2019 та №042-620-2019 щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого. Таким доказам, на думку прокурора, суд не надав належної оцінки, тому його висновки не відповідають фактичним обставинам провадження. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що в обох епізодах вчинених ОСОБА_9 злочинів, він представлявся іншими іменами та прізвищами, що вказує на заздалегідь сплановані ним протиправні дії та прямий умисел.

Зазначає в апеляційній скарзі прокурор і про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, посилаючись при цьому на загальні засади призначення покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення обвинуваченого та захисника на апеляційне прохання, за клопотанням прокурора частково дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Водночас за положеннями ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на користь такої особи.

При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 цього Кодексу, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальним актом ОСОБА_9 висунуто обвинувачення у вчиненні двох окремих кримінальних правопорушень з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України.

В суді ОСОБА_9 заперечував свою причетність до цих злочинів, проте за результатами судового розгляду суд дійшов висновку про доведеність його винуватості у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, виключивши при цьому із правової кваліфікації діяння таку кваліфікуючу ознаку як застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

За змістом апеляційної скарги прокурор вважає, що суд безпідставно виключив з обсягу обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України указану кваліфікуючу ознаку, обґрунтовуючи свою позицію показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який повідомив у суді про протиправні дії двох осіб під час викрадення у нього особистих речей та щодо застосування до нього насильства іншою особою.

Такі показання прокурором оцінені в апеляційній скарзі як відомості про злагоджені дії співучасників злочину та виконання кожним із них певної ролі у його вчиненні.

Між тим, зазначені апеляційні доводи прокурора є неспроможними, оскільки суперечать як матеріальному, так і процесуальному, законам.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

У цьому кримінальному провадження ОСОБА_9 не висувалося обвинувачення у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_12 за попередньою змовою групою осіб. У сформульованому обвинуваченні не зазначалося про дії інших учасників (співучасників) злочину, пов`язані спільним умислом, як не висувалося й іншим особам такого обвинувачення. А відтак суд першої інстанції, проаналізувавши показання потерпілого, який не повідомив про застосування до нього під час вчинення злочину насильства саме ОСОБА_9 , правильно кваліфікував дії останнього за ч. 2 ст. 186 КК України лише за кваліфікуючою ознакою повторності.

Визнавши ОСОБА_9 винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд на виконання вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким; за відсутності обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, та обрав захід примусу у виді позбавлення волі, яке належить відбувати в умовах ізоляції від суспільства.
В апеляційній скарзі прокурора відсутні доводи на обґрунтування твердження про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В той же час, на думку колегії суддів, таке покарання з огляду на вимоги статтей 50, 65 КК України узгоджується з принципами співмірності й індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_9 у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 187 КК України, то колегія суддів також визнає їх непереконливими.

Висновок суду першої інстанції в цій частині, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження суду відповідно до вимог ст. 94 КПК України, а саме: показання обвинуваченого та свідків, дані протоколів слідчих дій, висновку судової експертизи та інших письмових документів, які у своїй сукупності отримали належну правову оцінку.

Так, під час здійснення кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 , не визнавши винуватість у вчиненні розбою, показав, що з ОСОБА_15 та потерпілим ОСОБА_13 раніше знайомим не був. 08 березня 2019 року ввечері проводив дозвілля спільно зі своїм товаришем на ім`я ОСОБА_16 , вони перебували поруч з розважальним закладом «Космолот», що по вул. Тулузи у м. Києві. Його товариш познайомився із ОСОБА_13 , якому пообіцяв допомогти придбати різні речі з побуту, за що останній обіцяв пригостити пивом. Коли вони перебували біля розважального закладу «Космолот», до них підійшов раніше незнайомий ОСОБА_15 з дружиною, який у свою чергу також знав ОСОБА_17 . Згодом між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 виникло якесь непорозуміння, вони пішли поговорити до туалету закладу, а він (обвинувачений) пішов за ними. Коли у туалеті між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 сталася бійка, він втрутився і розняв їх, на цьому інцидент було вичерпано, але біля закладу «Космолот» його затримали поліцейські за орієнтуванням потерпілого ОСОБА_13 лише на тій підставі, що він був присутнім під час бійки.

Версія розвитку подій допитаного в суді за правилами допиту свідка ОСОБА_15 , матеріали судового провадження щодо якого ухвалою суду від 25 червня 2020 року виділені в окреме провадження, узгоджується з показаннями ОСОБА_9 .

У показаннях свідка ОСОБА_14 охоронця закладу «Космолот», всупереч твердженням прокурора, відсутні фактичні дані, які би прямо вказували на вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину, оскільки очевидцем подій, які відбувалися в туалеті закладу «Космолот», він не був, а тому і не зміг повідомити суду що саме там відбувалося. Як показав свідок, потерпілого він побачив в туалеті після того, як звідти вийшли дві особи, у ОСОБА_13 була розбита губа.

Згідно з протоколом огляду місця події від 08 березня 2019 року (т. 1 а.с. 223-232) під час огляду за участі потерпілого ОСОБА_13 приміщення туалету у закладі «Космолот», що за адресою: м. Київ, вул. Тулузи, 1, виявлені та вилучені частина зубу людини у ганчірці з плямами бурого кольору та змиви таких же плям з рамки дверей.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №042-620-2019 від 22 квітня 2019 року (т. 2 а.с. 7-10) у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: садна на верхній губі зліва з переломом коронки 3-го зуба верхньої щелепи зліва на ѕ довжини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я та свідчать про те, що спричинені вони однократною травмуючою дією тупого предмета.

Вказані дані, хоча і узгоджуються із повідомленням потерпілого про вчинений щодо нього злочин, принаймні в частині завдання йому тілесних ушкоджень, проте не вказують на причетність до цього саме ОСОБА_9 .

Згідно з даними дослідженого в суді протоколу проведення слідчого експерименту від 09 березня 2019 року з додатками (т. 1 а.с. 241-245), потерпілий ОСОБА_13 повідомив та продемонстрував на місці злочину біля та в приміщенні розважального закладу «Космолот», що по вул. Тулузи, 1 в м. Києві, про те, що спочатку познайомився з особою на ім`я ОСОБА_16 , який допоміг йому придбати посуд, а потім із знайомим останнього на ім`я ОСОБА_18 (за протоколом пред`явлення особи для впізнання від 08 березня 2019 року з урахуванням постанови про уточнення анкетних даних від 22 березня 2019 року - ОСОБА_9 ), з якими разом проводив дозвілля. Близько 18 год до них несподівано приєднався «азербайджанець» ( ОСОБА_15 ) із жінкою та запропоновував пройти до туалету закладу «Космолот» поговорити. Він разом з «азербайджанцем» та ОСОБА_18 спокійно зайшли до загального приміщення туалету, але «азербайджанець» зачинив за собою двері і штовхнув його до кабіни туалету. ОСОБА_18 був поруч, що робив невідомо, ніяких вимог не висував. Вже в кабіні туалету «азербайджанець» вперше висунув йому вимогу віддати гроші і намагався дістати лівою рукою ніж. Він (потерпілий) правою рукою схопив за ліву руку «азербайджанця» і намагався його вдарити, але ОСОБА_18 перехопив його ліву руку і в цей момент «азербайджанець» наніс йому (потерпілому) удар правою рукою в обличчя. Він почав кричати, ОСОБА_18 виштовхав з кабіни туалету «азербайджанця» і вони втекли.

Відомості, отримані в результаті проведеного з потерпілим слідчого експерименту, також не вказують на вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину.

При цьому судове провадження за погодженням із сторонами здійснювалося за відсутності потерпілого, який протягом тривалого часу уникав явки до суду першої інстанції, як і не прибув він у судові засідання апеляційного суду для участі в апеляційному розгляді.

Судом в межах процесуальних можливостей були здійснені всі можливі заходи для виклику потерпілого до суду, при цьому прокурор не сприяв суду у забезпеченні участі потерпілого під час судового розгляду.

Оцінивши усі досліджені під час судового розгляду докази, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що і за результатами слідчого експерименту за участі потерпілого, і за результатами допиту іншого очевидця події свідка ОСОБА_15 , дії, спрямовані на заволодіння грошима потерпілого (за заявою потерпілого) та застосування до нього фізичного насильства (за заявою потерпілого та показаннями свідка), зафіксовані саме з боку і тільки ОСОБА_15 , а участь у цьому, і тим більше заздалегідь погоджена, з боку ОСОБА_9 поданими стороною обвинувачення доказами не доведена, останній був лише поруч в приміщенні туалету, стримав потерпілого, коли той першим хотів вдарити ОСОБА_15 , і навпаки виштовхав останнього, коли той наніс удар потерпілому в обличчя, поєднуючи свої дії з протиправними вимогами. Отже пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК України не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні.

Враховуючи наведене, перевіривши усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає, що вони фактично ґрунтуються на припущеннях та суб`єктивних оцінках стороною обвинувачення наявних матеріалів справи, а тому є безпідставними. Водночас, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для виправдання ОСОБА_9 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України колегія суддів вважає, що в даному провадженні суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень та вимог ст. 337 КПК України, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України та витлумачивши усі сумніви на користь обвинуваченого, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року стосовно ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той же строк з моменту вручення копії судового рішення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4