Справа №591/2947/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/318/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2021 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, пенсіонера, із середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 в яких:

- представник потерпілої просила вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2021 року, скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання і вирішення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди. Просила ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. Також, просила стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої 800 000 грн моральної шкоди. В іншій частині вирок суду просила залишити без зміни.

- обвинувачений просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2021 року, змінити, виключити з вироку обтяжуючу покарання обставину «перебування в стані наркотичного сп`яніння» та просив пом`якшити йому покарання застосувавши ст. 75 КК України.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 визначено рахувати з дня фактичного затримання на виконання вироку.

Позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 33 828 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди та 300 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Автомобіль ВАЗ21063, р.н. НОМЕР_1 , на який накладено арешт ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми 11.11.2020, залишено під арештом для забезпечення виплат за цивільним позовом.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 4086,25 грн процесуальних витрат.

Речові докази після набрання вироком законної сили: оптичний диск з відеозаписом ДТП визначено зберігати в матеріалах провадження прокурора.

В обґрунтування своїх вимог представник потерпілої зазначала, що з вироком суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову не згодна, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, судом неправильно застосовано норми матеріального права, призначено невиправдано м`яке покарання про що свідчить наступне.

Представник зазначала, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_9 вину у вчиненому визнав частково, неодноразово в суді заявляв про те, що частково винною у ДТП є сама потерпіла ОСОБА_10 , оскільки вона була в темному одязі (а не яскравому), вийшла на пішохідний перехід не переконавшись, що це буде для неї безпечно, що свідчить про відсутність жалю з боку обвинуваченого з приводу того, що сталось, відсутність елементарного співчуття потерпілій, яка зазнала тяжких тілесних ушкоджень, стала інвалідом III групи з ураженням ОЕС, до сих пір не може повноцінно пересуватись, позбавлена можливості жити звичним для себе життям, працювати, займатись спортом. Потерпілій необхідна дороговартісна операція по заміні тазобедренного суглобу.

Звертала увагу, що обвинувачений жодної копійки ОСОБА_10 не відшкодував, навіть не попросив пробачення.

Представник переконана, що у даному випадку суд не врахував тяжкість злочину, тяжкі наслідки, що настали для потерпілої, не врахував суд і відсутність каяття, повне ігнорування обов`язку відшкодування завданої потерпілій шкоди. Обвинувачений навіть не попросив вибачення, вів себе в судовому засіданні зверхньо, скоїв злочин у стані наркотичного сп`яніння. Представник зазначала, що потерпіла вважає, що суд призначив обвинуваченому невиправдано м`яке покарання майже у мінімальному розмірі.

Також потерпіла не згодна з вироком суду в частині часткового задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди. В позовній заяві потерпіла просила стягнути з обвинуваченого на її користь 800 000 грн, однак суд стягнув лише 300 000 грн, але це занадто мала сума виходячи з наступного.

Так, до ДТП потерпіла була цілком здоровою людиною, працювала за кордоном, добре заробляла, допомагала мамі матеріально (вона є пенсіонеркою та отримує мінімальну пенсію), у мами потерпіла єдина донька. В момент дорожньо - транспортної пригоди потерпіла перенесла страшний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався і супроводжується зараз почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я та життя в момент, коли потерпіла опинилась під колесами транспортного засобу під керуванням відповідача. Потерпіла тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні, про що зазначено вище. Перенесла ряд операцій. На теперішній час потребує дороговартісної операції по заміні тазобедренного суглобу (вартість 6 000 доларів США). На потерпілу чекає тривале дороговартісне лікування та реабілітація, при таких травмах вона не зможе повернутись до повноцінного життя, що її вкрай гнітить і викликає депресивний стан.

Негативні спогади та переживання, тривога за подальший стан здоров`я, важкість виконання повсякденних обов`язків, переживання фізичних незручностей. відірваність від активного соціального життя, порушення сну, неприємні сновидіння, стан постійної емоційної напруги спричинили вкрай негативні зміни у житті потерпілої. Ніякої допомоги навіть від держави потерпіла отримати не може, так як не була офіційно працевлаштована на день ДТП. Потерпіла майже 5 місяців перебувала на безперервному лікуванні в лікарнях, 7 днів перебувала у відділенні реанімації (інтенсивної терапії), де лікарі боролись за її життя та здоров`я.

Таким чином, завдана потерпілій моральна шкода не може бути меншою, ніж 800 000 грн. Ця сума обумовлена вказаними вище фізичними та душевними стражданнями, а тому представник потерпілої вважала, що суд першої інстанції необгрунтовано зменшив суму відшкодування до 300 000 грн.

Обвинувачений стверджував, що з вироком суду не погоджується і вважає його незаконним, необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

По-перше, обвинувачений не згодний з тим, що у вироку зазначено, що він знаходився у стані наркотичного сп`яніння. Такий висновок був зроблений на підставі висновку експерта. В судовому засіданні лікар-експерт пояснив, що наркотики, які виявлені у нього - обвинуваченого при дослідженні ( не вказано де саме в сечі чи в крові) могли бути внаслідок прийому медичних препаратів.

Зазначав, що він людина похилого віку, страждає на тяжкі захворювання з приводу яких знаходиться на «Д» обліку.

Вказував що йому лікарі призначали ліки, які він придбавав у аптеках. Склад цих медикаментів йому не відомий та йому не було відомо чи є в них барбітурати чи опіати.

Стверджував, що приймаючи ліки, не міг допустити, що їх складові частини можуть залишатися в організмі людини тривалий час.

Тому в день ДТП 09.11.2020 року він не міг знати, що в його організмі є наркотичні засоби. Самопочуття у нього було хороше, сам ніяких наркотичних засобів не приймав. -

З огляду на викладене обвинувачений вважав, що обтяжуюча покарання обставина підлягає виключенню з оскаржуваного ним вироку суду.

По-друге, обвинувачений зазначав, що повністю визнає своє вину та те, що скоїв наїзд на пішохідному переході. Але вважав, що і пішохід повинен дотримуватися ПДР, в яких зазначено, що при такій видимості пішохід повинен мати яскраву стрічку або іншим чином визначати себе на дорозі. 09.11.2020 року о 14 год.30 хвилин видимість була погана, крім того йшов дощ, він побачив пішохода тільки тоді коли збив його, але потерпіла повинна була бачити транспортний засіб і також прийняти міри для зупинки, рухалася вона по нерегульованому пішохідному переходу. Обвинувачений вважав, що вина потерпілої в цьому ДТП також є, а саме це її необережність. Що стосується міри покарання, то обвинувачений вважаю її суворою та зазначав, що йому мені 69 років, він страждає на тяжкі хвороби, часто потребую стаціонарного лікування, постійно потребує медичних препаратів. Тому, знаходження його в ізоляції це для нього страждання. Стверджував, що в тих умовах він довго не проживе та не матиме можливості сплачувати потерпілій спричинену шкоду.

Інші учасники кримінального провадження, зокрема прокурор, потерпіла і захисник обвинуваченого апеляційні скаргиу на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, 09.11.2020 року, близько 14 год. 30 хв., ОСОБА_9 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи власним автомобілем «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_1 , рухався в м. Суми по вул. Г.Кондратьєва в напрямку вул. О.Олеся та в районі перехрестя з вул. Б.Хмельницького, знехтував безпекою дорожнього руху, порушуючи пункти 2.3б та 18.1 Правил дорожнього руху України, з яких порушення пункту 18.1 знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля, своєчасно не прийняв міри до зниження швидкості руху автомобіля аж до зупинки, для надання переваги в русі пішоходові, внаслідок чого на нерегульованому пішохідному переході допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 . В результаті наїзду потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому середньої третини кісток лівої гомілки зі зміщенням, закритого перелому вертлюгової западини, лобкової, сідничної кісток зі зміщенням, закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, забійної рани м`яких тканин тім`яної ділянки зліва, гематом кінцівок, тулубу, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, так як супроводжувалися травматичним шоком тяжкого ступеня і були небезпечними для життя потерпілої в момент їх заподіяння.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , яка свою апеляційну скаргу підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати, в частині призначеного обвинуваченому покарання і вирішення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, просила ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 більш суворе покарання та більшу суму відшкодування моральної шкоди, та яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили вирок суду змінити та звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, і які заперечили проти задоволення скарги представника потерпілої, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення обох апеляційних скарг, вважала вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_9 та кваліфікації його дій за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, учасниками судового розгляду не оспорюється.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому більш суворе покарання та збільшити суму моральної шкоди, та доводів апеляційної скарги обвинуваченого, який просив звільнити його від призначеного покарання з випробуванням та виключити з вироку обтяжуючу покарання обставину «перебування в стані наркотичного сп`яніння» то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі із застосування додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, які б пом`якшували покарання, обставину яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, є особою похилого віку, визнав фактичні обставини справи щодо вчинення ДТП крім перебування в стані наркотичного сп`яніння, врахувавши позицію потерпілої, представник якої просив застосувати максимальне покарання, повну відсутність відшкодування завданих збитків, всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_9 слід призначити основне покарання у виді 4 років позбавлення волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, так як саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Так, санкція ч.2 ст. 286 КК України ( в редакції на момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення)передбачала покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

З вироку суду вбачається, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкції вказаної частини статті. При цьому, суд навів мотиви свого рішення, які колегія суддів вважає достатніми для обрання саме такої міри покарання, як основного так і додаткового.

В апеляційній скарзі представник потерпілої наполягала на збільшенні строку основного виду покарання для обвинуваченого з 4 років позбавлення волі до 8 років позбавлення волі, тобто просила максимальне з можливого.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначала, що вину обвинувачений визнав частково, вибачення перед потерпілою не просив,тоді як вона від ДТП отримала групу інвалідності, шкоду обвинувачений не відшкодовував, а злочин вчинив в стані наркотичного сп`яніння.

Вказані обставини колегія суддів вважає обґрунтованими, однак звертає увагу і на те, що всі вони виступали предметом дослідження в суді першої інстанції та були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання у вид позбавлення волі, а тому апеляційний суд вважав їх не достатніми для здоровлення вимог апелянта в цій частині.

Не вбачає колегія суддів і підстав для задоволення вимог скарги обвинуваченого, який просив виключити з вироку обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння, оскільки вказана обставина правильно встановлена судом першої інстанції з досліджених ним висновку щодо результатів медичного огляду (а.с. 96) та акту медичного огляду та результатами дослідження (а.с. 137-138, 145-146), допустимість яких, як доказів, обвинувачений під сумнів не ставив і про повторне їх дослідження клопотання не заявляв.

Щодо звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, про що також просив обвинувачений у вимогах своєї скарги, то колегія суддів, підстав для задоволення таких вимог також не встановила.

Відповідно до ч. 1ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо з врахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Обвинувачений стверджував про повне визнання вини, про свій вік 69 років, про слабкий стан здоров`я та про те, що перебуваючи в умовах ізоляції від суспільства, він буде позбавлений можливості відшкодовувати потерпілій завдану шкоду.

Як вбачається з матеріалів справи, позицію обвинуваченого щодо визнання вини судом першої інстанції враховано, як і вік обвинуваченого.

Щодо стану здоров`я, то обвинуваченим не надано доказів того, що стан здоров`я унеможливлює обрання відносно нього такого виду покарання як позбавлення волі.

Щодо того, що обвинувачений, у разі позбавлення його волі, не зможе відшкодовувати шкоду потерпілій, то з матеріалів справи і скарги представника потерпілої вбачається, що завдану потерпілій шкоду обвинувачений, навіть, перебуваючи не під вартою, не відшкодовував.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог скарги обвинуваченого.

Повертаючись до вимог скарги представника потерпілої, зокрема в частині збільшення до стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої суми моральної шкоди, то тут колегія судів зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що потерпілою ОСОБА_10 був заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_9 про стягнення майнової шкоди в розмірі 33 828 грн. та моральної шкоди в розмірі 800 000 грн., який представник потерпілої в суді першої інстанції підтримала.

Обвинувачений позов в частині стягнення майнової шкоди визнав повністю, в частині моральної шкоди частково. Вважав, що розмір моральної шкоди у позові завищений.

Вислухавши такі позиції учасників справи, суд дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що позов по відшкодуванню майнової шкоди в розмірі 33828 грн, має бути задоволений в повному обсязі, оскільки підтверджується наданими документами і повністю визнається обвинуваченим.

Щодо заявленого позову в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 800 000 грн, то тут суд першої інстанції виходив з того, що потерпілій ОСОБА_10 дійсно була заподіяна моральна шкода оскільки остання зазнала моральних страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я та лікуванням, тривалий час позбавлена звичного укладу життя, позбавлена можливості ходити, погіршився стан її здоров`я, а тому, з врахуванням всіх обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що розмір завданої моральної шкоди становить 300 000 грн., який і необхідно стягнути на користь потерпілої.

В апеляційній скарзі представник потерпілої зазначала, що такий розмір шкоди замалий, вважала, що суд не повно врахував всі обставини і в своєму рішенні дійшов передчасного висновку. Звертала увагу на стан здоров`я потерпілої, на її тривале лікування та на ряд страждань, яких вона зазнала в результаті ДТП.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням моральних страждань потерпілої, конкретних обставин справи, і додаткових підстав збільшувати розмір моральної шкоди, як того просить представник потерпілої, не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог як представника потерпілої так і обвинуваченого відмовити, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2021 року, залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2021 року, відносно ОСОБА_9 , залишити без зміни, а апеляційні скарги представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4