УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 587/495/21

провадження № 51-3213ск22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року,

встановив:

За вироком Сумського районного суду Сумської області від 13 вересня 2021 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), з повною загальною середньою освітою, одруженого, пенсіонера, такого, що судимості не має,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк

2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вирішено питання про речові докази та цивільні позови у кримінальному провадженні.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року вказаний вирок місцевого суду змінено в частині призначеного ОСОБА_1 покарання у зв`язку

з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Призначено йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі

3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (далі - н.м.д.г.), що становить 51 000 грн. В решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 23 січня 2021 року, в ранковий час, в туманну погоду, керуючи технічно справним автомобілем марки «RENAULT Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Т-1909

«Суми-Лебедин» у напрямку м. Лебедин Сумської області із перевищенням допустимої швидкості руху в умовах фактичної видимості дороги. В керованому ним транспортному засобі перебували на той час пасажири ОСОБА_2

та ОСОБА_3 . Того ж дня, близько 07 год. 50 хв. під час руху на ділянці

11 км. + 700 м. вищевказаної автодороги, неподалік від с. Ополонське Сумського району Сумської області, ОСОБА_1 , знехтувавши безпекою дорожнього руху,

не врахував дорожню обстановку та не вибрав швидкісний режим, який дозволив

би йому забезпечувати контроль за рухом автомобіля, у результаті чого допустив виїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїзної частини та його послідуюче перекидання, чим порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля «RENAULT Trafic» ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про перегляд ухвали Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року в касаційному порядку. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що призначене судом апеляційної інстанції покарання, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження та особу винного, з урахуванням положень ст. 414 КПК України, за своїм розміром

є явно несправедливим через суворість. Крім цього, захисник звертає увагу на те,

що призначення штрафу у розмірі 3000 н. м. д. г., що становить 51 000 грн., фактично є погіршенням становища ОСОБА_1 , що суперечить вимогам закону України

про кримінальну відповідальність. З огляду на наведене, захисник формулює свої вимоги до суду касаційної інстанції про зміну оскарженого судового рішення шляхом призначення ОСОБА_1 покарання у виді штрафу із застосуванням ст. 69 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Доводи захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_1 через суворість, є безпідставними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення

та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності

і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів

усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання

не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися

з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З копій судових рішень вбачається, що призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд апеляційної інстанції взяв до уваги враховані місцевим судом ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який

є пенсіонером, раніше не судимий, характеризується позитивно, а також те,

що потерпіла не має до обвинуваченого претензій морального та матеріального характеру.

Повною мірою оцінивши вказані обставини в їх сукупності, а також зваживши на щире каяття засудженого, визнання ним своєї вини, а також сприяння розкриттю злочину та встановленню істини у справі, що суд першої інстанції визнав пом`якшуючими покарання обставинами, та за відсутності обтяжуючих покарання обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі

3000 н.м.д.г., що є мінімальним у межах, визначених санкцією вказаної норми.

Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не вбачається. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника.

Слід зазначити, що доводи захисника щодо необхідності застосування до засудженого положення ст. 69 КК України є неспроможними.

Оскільки, виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

З урахуванням особи винного, встановлені судами обставини хоча і пом`якшують покарання, проте не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не можуть бути підставою для застосування положень ст. 69 КК України.

Окрім вказаного, позиція захисника щодо того, що призначення засудженому покарання у виді штрафу є погіршенням його правового становища

є невмотивованою.

Зважаючи на правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду

у постанові від 07 грудня 2021 року (справа № 617/775/20, провадження

№ 13-110кс21), критерієм порівняння різних кримінально-правових заходів та/або способів їх реалізації з точки зору покращення/погіршення юридичного становища людини є ступінь втручання у її права і свободи залежно від характеру і тривалості зумовлених відповідними заходами обмежень, заборон та/або додаткових обов`язків і співвідношення їх з інтересами особи.

Основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом

до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини, втручання в які передбачає кожний із заходів примусу, у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами.

Саме тому, зміна за результатами розгляду апеляційної, касаційної скарги покарання у виді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено

з випробуванням на підставі ст. 75 КК, на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого, засудженого.

Отже, апеляційний суд, переглянувши в апеляційному порядку вирок місцевого суду дотримався вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів,

які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження,

а із касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_7 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6