Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження 1-кп/711/121/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
Головуючої судді ОСОБА_1
За участю:
Секретаря судових засідань ОСОБА_2
Прокурора ОСОБА_3
Захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5
Представника потерпілого адвоката ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Черкаси, зареєстрованого АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України.
із участю в судовому розгляді:
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:
В провадженні Придніпровського районного суду міста Черкаси перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003881 від 14.07.2019 відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.296 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотаннями про зміну обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжних заходів з домашнього арешту на тримання під вартою. Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, а також кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України - грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб. З урахуванням зібраних доказів 07.08.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.08.2019 - ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці тобто до 14.10.2019. У подальшому 25.09.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Причетність ОСОБА_7 до вчинення вказаних кримінальних правопорушень підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами. Під час судового засідання 15.06.2022 прокурор звернувся до суду з клопотаннями про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке задоволено частково та судом застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 23 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. строком на два місяці, тобто до 13.08.2022, а також покладено на нього наступні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: прибувати до прокурора та суду за першим викликом; не залишати в нічний час місце постійного проживання за без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/чи роботи; утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками. Під час судового розгляду 15.09.2022 судом запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено на 60 днів до 14.11.2022. На цей час ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, санкція якої визначає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Крім того, на розгляді Золотоніського райсуду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000797 від 04.09.2020 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні після вищевказаних злочинів ще й кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Вважає, що під острахом кримінальної відповідальності ОСОБА_7 може переховуватись від суду. Ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні обгрунтовується тим, що обвинувачений ОСОБА_7 проживає з ними в одному населеному пункті, має відомості про місце їх проживання та роботи, у зв`язку з чим матиме реальну можливість здійснювати незаконний вплив на учасників провадження з метою зміни останніми раніше наданих показань на його користь чи відмови від надання показань з метою уникнення ним кримінальної відповідальності. Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення полягає в тому, що ОСОБА_7 після початку притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України, на території м. Черкаси, на шлях виправлення не став, та притягується до кримінальної відповідальності Золотоніським райсудом Черкаської області за вчинення після вищевказаних злочинів нового кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Крім того, в ході міжнародного співробітництва встановлено, що вироком Районного суду у Гожуві-Великопольському Республіки Польща від 18.11.2019 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджено за вчинення крадіжок на території Республіки Польща до одного року позбавлення волі та покарання відстрочено з випробуванням на строк два роки. Разом з тим, постановою Районного суду у Гожуві-Великопольському Республіки Польща від 22.12.2020 засудженого ОСОБА_7 зобов`язано виконати відстрочене покарання у вигляді одного року позбавлення волі за вищевказаним вироком суду. Таким чином, в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 покладається необхідність запобігання спробам переховування від суду; незаконному впливу на потерпілого та свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення. З метою запобіганням спробам здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а також забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, доцільним буде змінити запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою. Приймаючи до уваги, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який, відповідно до ч. 2 ст. 121 КК України, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, та продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшились, а запобігти ним шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливо. Що стосується ОСОБА_8 з урахуванням зібраних доказів 16.07.2019 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.07.2019 підозрюваному ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 60 днів, тобто до 13.09.2019. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2019 підозрюваному ОСОБА_8 змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання вартою в межах строку досудового розслідування на 26 діб, тобто до 13.09.2019 включно з можливістю внесення застави в розмірі 40 140 грн. (заставу внесено 21.08.2019). У подальшому 20.09.2019 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчинні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Причетність ОСОБА_8 до вчинення вказаних кримінальних правопорушень підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами. Під час судового засідання 15.06.2022 прокурор звернувся до суду з клопотаннями про обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке задоволено частково та судом застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 23 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. строком на два місяці, тобто до 13.08.2022, а також покладено на нього наступні обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України: прибувати до прокурора та суду за першим викликом; не залишати в нічний час місце постійного проживання без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/чи роботи; утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками. Під час судового розгляду 15.09.2022 судом запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено на 60 днів до 14.11.2022. У свою чергу обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий: 1) 26.12.2011 Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі з випробувальним терміном на 2 роки; 2) 30.01.2012 Шполянським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з випробувальним терміном 2 роки; 3) 04.10.2012 Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 185 КК України засуджений до позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 71 КК України приєднано частину невідбутого строку 3 роки позбавлення волі за попереднім вироком і остаточно призначено до відбування 5 років позбавлення волі; 4) 27.10.2015 Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 186, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 71 КК України приєднане частину невідбутого покарання за попереднім вироком і остаточно призначено до відбуття 4 роки 1 місяць позбавлення волі; 5) 20.07.2017 вироком Соснівського районного суду м. Черкаси за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років позбавлення волі. 22.06.2018 звільнений по відбуттю строю покарання. На цей час ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, санкція якої визначає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Крім того, на розгляді Золотоніського райсуду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000970 від 01.12.2020 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні після вищевказаних злочинів ще й кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. При цьому під час досудового розслідування зазначеного кримінального провадження слідчим СВ Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_8 було оголошено в розшук. Вважає, що ОСОБА_8 під острахом кримінальної відповідальності може переховування від суду та вказаний ризик обґрунтовується тим, що на стадії досудового розслідування він вже перебував у розшуку Золотоніським ВП ГУНП в Черкаській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні обґрунтовується тим, що обвинувачений ОСОБА_8 проживає з ними в одному населеному пункті, має відомості про місце їх проживання та роботи, у зв`язку з чим матиме реальну можливість здійснювати незаконний вплив на учасників провадження з метою зміни останніми раніше наданих показань на його користь чи відмови від надання показань з метою уникнення ним кримінальної відповідальності. Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення полягає в тому, що ОСОБА_8 будучи засудженим за вчинення умисних злочинів, на шлях виправлення не став та на даний час притягується до кримінальної відповідальності за вчинення нових умисних злочинів. Крім того, в ході міжнародного співробітництва встановлено, що вироком Районного суду у Гожуві-Великопольському Республіки Польща від 18.11.2019 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджено за вчинення крадіжок на території Республіки Польща до одного року позбавлення волі та покарання відстрочено з випробуванням на строк два роки. Таким чином, в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 покладається необхідність запобігання спробам переховування від суду; незаконному впливу на потерпілого та свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення. З метою запобіганням спробам здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а також забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, доцільним буде змінити запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою. Клопотання підтримав та просив задовольнити.

Захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при вирішенні клопотання про зміну запобіжного заходу відносно їх підзахисних з домашнього арешту на тримання під вартою заперечили. Вважають, що прокурором не доведені реальні ризики передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а тому просили суд відмовити в задоволенні клопотання.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали думку захисників. Проти задоволення клопотання про зміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою- заперечили, та просили суд відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд прийшов до наступних висновків:

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи норми ст.ст.177, 183, 194, 199, 201, 203, 331, практику Європейського суду з прав людини, суд в прийнятті рішення, приходить до наступних висновків.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд бере до уваги, що тримання під вартою, за нормами ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який суттєво обмежує конституційне прав людини на свободу та особисту недоторканість. Будучи природним воно має бути забезпечене підвищеним захистом у сфері кримінального судочинства, а тому й може бути обмежене лише при дотриманні загальноприйнятих принципів виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності.

За нормами ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у вигляді взяття під варту продовжується лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Ніхто не може бути заарештований або утримуваний під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом; - ст.5 Конвенції із захисту прав людини та основоположних свобод, ч.2 ст.129 Конституції України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-р/2017 від 23.11.2017 року, слідчий, прокурор звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст.9 Кримінально процесуального кодексу України, де вказано, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші посадові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, вбачається обов`язковість виконання рішень Європейського суду з прав людини.

За нормами п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97 ВР, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім певних випадків та відповідно до процедури, встановленої законом. П.3 ст.5 Конвенції кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Це ж положення відображено в ч.4, 5 ст.28 КПК України, а саме кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (п.85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

За нормами п.1 ч.1 ПВСУ № 11 від 17.10.2014 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», при здійсненні правосудця судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Усталена правова позиція ЄСПЛ із зазначеного питання наведена у п.90 рішення у справі «Тодоров проти України»: «Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під у вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок (див. наприклад, п.83 рішення у справі «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia) та п.31 рішення від 31.01.2006 року у справі «Юртаєв проти України» (Yurtatev v. Ukraine).

Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. Оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Ризик втечі: Ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v, Russia (Панченко проти Росії), § 106).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).

Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання. Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Ноймайстер проти Австрії), § 10).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Idalov v. Russia (Ідалов проти Росії) [ВГТ], § 145; Garycki v. Poland (Гарицький проти Польщі), § 47, 6 лютого 2007 року; Chraidi v. Germany (Храїді проти Німеччини)§ 40; Ilijkov v. Bulgaria (Ілійков проти Болгарії) §§ 80-81).

Хоча загалом вираз «стан доказів» може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, сам по собі він не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Dereci v. Turkey (Дереджі проти Туреччини), § 38).

Звертаючись до суду з клопотанням про зміну ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу та в судовому засіданні, прокурор посилався на те, що наразі встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, однак прокурором у поданому клопотанні, не надано вагомих аргументів та доводів, підтверджених належними доказами про те, що існує реальна загроза вчинення обвинуваченими дій визначених ст.177 КПК України.

Суд вважає, що є обов`язковим доказування існування ризиків, а не лише зазначення їх стандартного переліку в клопотанні про застосування найсуворішого виду запобіжного заходу, а саме у вигляді тримання під вартою.

Зі спливом певного часу тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані та доведені.

Беручи до уваги наведене та правову позицію ЄСПЛ, наведену в п.79 рішення, ухваленого в справі «Харченко проти України» 10.02.2011 року, згідно якої тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, суд зазначає, що прокурор, звернувшись до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , так і не довів суду, ані «…наявності конкретних ознак існуючої необхідності захисту інтересів суспільства...», ані «…наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу..», які б, в розумінні зазначених рішень ЄСПЛ та ст. 5 Конвенції, дали суду підстави вважати, що в даній справі це є особливий (specific) інтерес який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає правило поваги до особистої свободи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та дає беззаперечні підстави суду тримати останніх в умовах СІЗО.

Домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі (ч.ч. 1, 2 ст.181 КПК України).

Беручи до уваги викладене, Суд вважає, що прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належної поведінки обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та вони зможуть здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, а тому, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з домашнього арешту на тримання під вартою слід відмовити та продовжити запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час строком на 60 днів, тобто до 13 січня 2023 року, включно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176,178,181,194,196, 331,369-372,376 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою відносно ОСОБА_7 відмовити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 днів, тобто до 13 січня 2023 року, включно, заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 в нічний час з 23 год. до 06 год наступного дня (крім випадків необхідності прибуття в укриття, в разі оголошення повітряної тривоги на час воєнного стану).

Обов`язки визначені ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.06.2022 року залишити без змін.

В задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою відносно ОСОБА_8 відмовити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 днів, тобто до 13 січня 2023 року, включно, заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 в нічний час з 23 год. до 06 год наступного дня (крім випадків необхідності прибуття в укриття, в разі оголошення повітряної тривоги на час воєнного стану).

Обов`язки визначені ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.06.2022 року залишити без змін.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 18 листопада 2022 року о 12 годині 00 хвилин в залі суду Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Головуючий: ОСОБА_1