Справа № 465/1726/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/560/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої і проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,
з участю: прокурора ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

в с т а н о в и л а:

вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 коп.
Згідно оскаржуваного вироку суду,10 грудня 2020 р. близько 21.30 год. ОСОБА_6 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , маючи умисел на безпідставне спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , нанесла останній один удар своєю правою ногою в ділянку правої гомілки, після чого зірвала окуляри з обличчя ОСОБА_9 та подряпала останній обличчя. Внаслідок вказаних неправомірних дій ОСОБА_6 , відповідно до висновку експерта, у потерпілої ОСОБА_9 виявлено садна і підшкірні крововиливи на обличчі, підшкірний крововилив на шиї зліва, садна на правій гомілці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_6 спричинила потерпілій ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, тобто вчинила кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України.
На вказаний вирок суду обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок, а справу щодо неї закрити.
Свої апеляційні вимоги обвинувачена мотивує незаконністю оскаржуваного вироку через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.
Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вона умисно безпідставно заподіяла ОСОБА_9 тілесні ушкодження та наголошує, що у її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачена стверджує, що не мала жодного умислу на безпідставне спричинення тілесних ушкоджень своїй рідній сестрі ОСОБА_9 . Вказує, що неприязні відносини між нею та ОСОБА_9 обумовлені претензіями останньої з приводу проживання обвинуваченої у квартирі АДРЕСА_2 ,оскільки їй разом з нашою матір`ю та сестрою ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності належить дана квартира, а обвинувачена зареєстрована та проживає у даній квартирі,як член сім`ї.
Зазначає, що у день події перебувала у кімнаті батька, до квартири прийшла ОСОБА_9 , разом з донькою та чоловіком сестри ОСОБА_11 .Коли потерпіла ОСОБА_9 зайшла у кімнату батька та почала шукати його речі,вона у черговий раз у сторону обвинуваченої почала висловлювати претензії з приводу перебування у кімнаті батька,вживаючи образи побутового характеру,як завжди почала виганяти з квартири. З метою уникнення конфлікту обвинувачена пішла на кухню, куди прийшла і потерпіла, виникла суперечка. Потім у коридорі потерпіла ОСОБА_9 почала знову чіплятись, виганяти обвинувачену з квартири,ображаючи нецензурною лайкою. Обвинувачена стверджує, що зробила зауваження потерпілій, і в якийсь момент ОСОБА_9 ,тримаючи в руках банку з водою, вилила воду на обвинувачену та вдарила банкою по голові. Тоді, як вказує обвинувачена,щоб уникнути спричинення тілесних пошкоджень з боку ОСОБА_9 , вона своєю правою ногою відштовхнула потерпілу від себе і почала швидко відходити від неї на кухню,на що вона, переслідуючи її, вчепилась за волосся на голові обвинуваченої та почала шарпати. Саме у цей час у ОСОБА_9 з очей злетіли окуляри. Обвинувачена стверджує, що почала відбиватись від потерпілої, виникла бійка. Розбороняв обвинувачену чоловік сестри ОСОБА_11 . Тобто, сам характер обставин події,що мала місце 10 грудня 2020 року свідчить про те, що потерпіла спровокувала дану подію.
В апеляційній скарзі обвинувачена стверджує, що вона захищалась від протиправних дій потерпілої, тобто діяла у стані необхідної оборони,без перевищення її меж.Спричинені ОСОБА_9 тілесні ушкодження не є тяжкими,відповідають небезпечності її посягання щодо обвинуваченої.
Вказує, що у результаті дій потерпілої вона отримала тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичного експерта № 1778 відносяться до категорії легкого ступеня тяжкості. Зазначає, що з метою встановленні істини у справі зверталась до суду першої інстанції із клопотанням про долучення до матеріалів справи вказаного висновку,однак суд відмовив у цьому.
Покликається, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з спричиненням легкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 ,зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж,суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту,встановити їх співвідношення,відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Вважає, що висновки суду першої інстанції за наявності обставин події від 10 грудня 2020 року,дій ОСОБА_9 щодо обвинуваченої не дають підстав стверджувати про винуватість обвинуваченої у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 .
Також зазначає, що покази свідків не відповідають дійсним обставинам справи,оскільки вони є близькими родичами ОСОБА_9 й зацікавлені у відтворенні подій на її користь.
При апеляційному розгляді справи обвинувачена та її захисникпідтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.

Прокурор та потерпіла заперечили апеляційну скаргу обвинуваченої, з огляду на безпідставність такої, просили залишити без змін оскаржуваний вирок.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченої ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,а саме у заподіянні потерпілій ОСОБА_9 умисного легкого тілесного ушкодження.
Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно взяв до уваги, обґрунтувавши своє рішення.
Так, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, стверджується:

-показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні місцевого суду пояснила, що обвинувачена ОСОБА_6 є її старшою сестрою і між ними вже тривалий час існують неприязні стосунки. Обвинувачена ОСОБА_6 проживала у кв. АДРЕСА_2 разом із батьком, матір`ю та своїм сином. Їхні з обвинуваченою батьки похилого віку і потребували стороннього догляду, який ОСОБА_6 не здійснювала, поводила себе зухвало і зверхньо як щодо потерпілої, так і щодо батьків. Зазначила, що 10 грудня 2020 р., у день виникнення конфлікту із обвинуваченою,прийшла разом із своєю донькою провідати свою матір та дати їй необхідні ліки. Обвинувачену ОСОБА_6 застала у кімнаті батька. Потерпіла вказала, що пройшла у приміщення кухні, щоб набрати води і дати її матері для запивання ліків. Взяла на кухні чашку, на що обвинувачена ОСОБА_6 зробила їй зауваження, щоб більше не брала чашку обвинуваченої. Тоді потерпіла набрала воду у півлітрову банку і хотіла віднести воду матері. Ствердила, що у подальшому між нею та обвинуваченою виникла словесна перепалка, яка переросла у шарпанину, у результаті якої обвинувачена ОСОБА_6 у приміщенні коридору кв. АДРЕСА_2 , нанесла їй один удар своєю правою ногою у ділянку правої гомілки, після чого зірвала з неї окуляри та подряпала їй обличчя. Захищаючись, потерпіла ОСОБА_9 вдарила банкою по голові обвинувачену ОСОБА_6 . Потерпіла повідомила, що це був не єдиний такий конфлікт із її сестрою ОСОБА_6 , однак раніше потерпіла не зверталась з таких приводів до правоохоронних органів. Після подій, що мали місце 10.12.2020 р., вона звернулась із заявою до поліції. Безпосередніми очевидцями конфлікту були ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала наведені показання;
-показаннями малолітнього свідка ОСОБА_14 , яка у присутності законного представника батька ОСОБА_12 та за участю психолога ОСОБА_15 у судовому засіданні місцевого суду пояснила,що 10.12.2020 року разом із своєю матір`ю ОСОБА_9 прийшла провідати свою бабусю, яка проживає у АДРЕСА_1 разом з тіткою свідка обвинуваченою ОСОБА_6 . Вказала про те, що мама з тіткою часто сваряться. Чергова сварка раптово виникла у той день, та переросла у бійку, дядько ОСОБА_13 намагався розборонити обвинувачену та потерпілу. Зазначила, що свідком цього конфлікту був також її дядько ОСОБА_13 . Вказала, що в результаті шарпанини та бійки її мати потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, зокрема у неї було розцарапане обличчя та синець на правій гомілці. Після цих подій мама звернулась до поліції. Раніше між тіткою і мамою часто траплялися конфлікти, однак мати з цього приводу нікуди не зверталась;
-показаннями свідка ОСОБА_13 , який є чоловіком сестри обвинуваченої та потерпілої ОСОБА_11 , і який у судовому засіданні місцевого суду зазначив, що він перебуває у родинних стосунках із обвинуваченою та потерпілою, між якими часто стаються конфлікти. Вказав, що ввечері 10.12.2020р. між потерпілою та обвинуваченою виник черговий конфлікт, свідком якого він був. Конфлікт виник раптово та переріс у бійку, що відбувалась у коридорі кв. АДРЕСА_2 і тривала близько п`ятнадцяти секунд. Свідок ствердив, що першою удар нанесла обвинувачена ОСОБА_6 , а у подальшому потерпіла ОСОБА_9 вилила на обвинувачену воду і вдарила її банкою по голові. Свідок розбороняв їх. В результаті бійки у потерпілої було розцарапане обличчя і не було окулярів, у яких вона прийшла. Після цих подій вони разом з потерпілою поїхали знімати побої в поліклініку, що на АДРЕСА_3 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вищенаведені показання потерпілої і свідків, та обґрунтував ними своє рішення, оскільки ці показання у повній мірі узгоджуються між собою та з іншими належними та допустимими доказами, а саме:
-даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10.12.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_9 звернулася до Франківського ВП ГУНП у Львівській області та просила вжити заходів до своєї сестри ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка 10.12.2020 року близько 21.30 год. по АДРЕСА_1 безпідставно нанесла їй тілесні ушкодження (а.с. 161);
-даними протоколу проведення слідчого експерименту від 18.12.2020р. з доданою фототаблицею, згідно якого вказана слідча дія проводилась із свідком ОСОБА_13 , у ході якої встановлено, що 10.12.2020 року близько 21.00 год. потерпіла ОСОБА_9 поїхала з донькою та чоловіком своєї сестри до матері ОСОБА_16 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Після того, як вони зайшли у квартиру між ОСОБА_9 та її сестрою ОСОБА_6 відбулась словесна перепалка. Далі ОСОБА_6 , йдучи по коридору, вдарила своєю ногою ОСОБА_9 в область гомілки. Після цього ОСОБА_6 накинулася на ОСОБА_9 , зірвала з неї окуляри та подряпала їй обличчя. Механізм спричинення обвинуваченою ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 свідок ОСОБА_13 продемонстрував на статисті, що зафіксовано на фотознімках, з яких складено відповідну фототаблицю (а.с.92-97);
-даними висновку експерта №1757 від 11.12.2020р. за результатами проведення судово-медичної експертизи, відповідно до якого у ОСОБА_9 при обстеженні у ТП №1 м. Львова 10 грудня 2020 року було діагностовано: «Забійні садна правої щоки, вискової ділянки зліва, забійна підшкірна гематома правої гомілки». На час проведення судово-медичної експертизи у потерпілої виявлено садна і підшкірні крововиливи на обличчі, підшкірний крововилив на шиї зліва, садна на правій гомілці. Вказані тілесні ушкодження утворилися внаслідок контактів вказаних ділянок тіла із тупими предметами та тупими предметами з обмеженою поверхнею, могли виникнути 10 грудня 2020 року та відносяться до легкого ступеня тяжкості. Враховуючи локалізацію та характер тілесних ушкоджень не слід вважати можливим їх виникнення внаслідок падіння на площину з висоти власного зросту. Анатомічні ділянки тіла, на яких виявлені тілесні ушкодження у потерпілої, доступні для дії власної руки (а.с. 63-64).
При апеляційному розгляді справи не знайшли свого підтвердження апеляційні доводи обвинуваченої про невідповідність дійсним обставинам справи показань допитаних судом свідків, адже, показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які були очевидцями події, не викликають сумнівів у своїй достовірності, оскільки не тільки підтверджують показання потерпілої ОСОБА_9 , а узгоджуються із іншими наведеними у вироку доказами, про що зазначено вище.
Відтак, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сукупність наведених доказів повністю підтверджує вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 інкримінованогоїй кримінального правопорушення, оскільки вони не викликають сумнівів у своїй правдивості та є належними і допустимими.
На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які судом першої інстанції встановлені повно, та підтверджуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 стверджує про відсутність у неї умислу на заподіяння потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, оскільки під час конфлікту із потерпілою вона захищалась від неправомірних дій потерпілої, тобто діяла у стані необхідної оборони, без перевищення її меж.

Згідно матеріалів справи така версія обвинуваченої була розглянута місцевим судом під час судового розгляду та не знайшла свого підтвердження.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про відсутність підстав вважати, що обвинувачена ОСОБА_6 під час конфлікту із потерпілою ОСОБА_9 діяла у межах необхідної оборони.

Так, ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Слід звернути увагу на те, що оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
Вирішуючи питання про наявність у діях обвинуваченої необхідної оборони, місцевий суд вірно взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 про те, що конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був спровокований саме обвинуваченою ОСОБА_6 , яка першою нанесла удар потерпілій, а саме копнула її ногою у гомілку.
Водночас, у матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що обвинувачена ОСОБА_6 діяла в умовах самозахисту від неправомірних дій потерпілої, зокрема і в умовах спричинення потерпілою їй тілесних ушкоджень, за обставин, на які покликається обвинувачена у своїх показаннях.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що обвинувачена ОСОБА_6 , за наведених конкретних обставин, не перебувала на момент вчинення суспільно небезпечних дій у стані необхідної оборони, адже не зазнала посягання, яке б за своїм характером вимагало його відбиття.
Відтак твердження обвинуваченої ОСОБА_6 про вчинення інкримінованих їй дій з метою самозахисту в межах необхідної самооборони вірно розцінені місцевим судом, як намагання обвинуваченої уникнути кримінальної відповільності.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, з урахуванням положень ч. 12 ст. 290 КПК України, вірно відмовив у задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про дослідження наявного у неї аудіозапису за 10.12.2020 року, зробленого на місці події, а також висновку експерта №1778 від 18.12.2020 року, довідки Львівського травматологічного пункту №1 від 11.12.2020 року №468 і витягу з медичної картки амбулаторного хворого (огляд травматолога), яким обвинувачена обґрунтовувала у судовому засіданні свою невинуватість у пред`явленому їй обвинуваченні.
Так, відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Матеріалами справи підтверджено висновок місцевого суду про те, що на стадії досудового розслідування матеріали, які обвинувачена просила дослідити у судовому засіданні, стороною захисту не відкривалися іоб`єктивних перешкод для цього у обвинуваченої не існувало.
Згідно дослідженого у судовому засіданні місцевого суду повідомлення про відсутність доказів, які можуть використовуватись в суді на підтвердження невинуватості підозрюваного (обвинуваченого), ОСОБА_6 23.12.2020 року своїм особистим підписом засвідчила, що сторона захисту не володіє будь-якими доказами, які б могли підтвердити невинуватість підозрюваної у вчиненні нею кримінального проступку, в якому її підозрюють, які можна використати у суді на підтвердження невинуватості даної особи у кримінальному провадженні №0000836 від 11.12.2020 року за ч.1 ст.125 КК України (а.с. 163).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні вироку відносно ОСОБА_6 з належною повнотою оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів вищенаведені у сукупності докази, які обґрунтовано визнано судом першої інстанції допустимими, належними, достатніми та достовірними, повністю доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину, та спростовують апеляційні доводи про відсутність у її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої не містять правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.
Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 376 ч.2,404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді