ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 702/856/18

провадження № 51-841км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів ОСОБА_6., ОСОБА_7.,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8.,

прокурора ОСОБА_9,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_10.,

законного представника

засудженого ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_10. в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 10 травня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000158, за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Вступ

ОСОБА_2 13 червня 2018 року у період часу з 03:00 по 03:40, перебуваючи в

м. Монастирище Черкаської області, будучи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою та спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, вчинив вбивство потерпілого, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Суд першої інстанції кваліфікував діяння та засудив ОСОБА_2 за п. 12 ч. 2

ст. 115 КК України.

Апеляційний суд, після перегляду вироку суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, судове рішення залишив без змін.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, захисник подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи про правильність застосування судами у даному кримінальному провадженні закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України та наявність невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2021 року ОСОБА_2 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років.

Вирішено питання щодо заявленого цивільного позову та долі речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_2 визнано винним у тому, що він 13 червня

2018 року у період часу з 03:00 по 03:40, перебуваючи на території міського скверу, що розташований на вул. Соборній, 123 у м. Монастирище Черкаської області, будучи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою та спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи умисно, протиправно та цілеспрямовано, реалізовуючи свій єдиний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті (вбивства) потерпілого ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, нанесли не менше 46 ударів руками та ногами в область голови, шиї, грудної клітки, верхніх та нижніх кінцівок, серед них: закрита черепно-мозкова травма без ушкодження кісток черепа з крововиливами під тверді та м`які мозкові оболонки, забій-розміщення головного мозку, що ускладнилась травматичним набряком, набуханням головного мозку й здавлення головного мозку, які належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та від яких настала смерть потерпілого.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10 травня 2022 року вирок районного суду залишено без змін.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка їх подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати судові рішення щодо

ОСОБА_2 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При цьому, надаючи свою оцінку фактичним обставинам у даному кримінальному провадженні, захисник стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно кваліфікували дії засудженого ОСОБА_2 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки він не мав умислу саме на позбавлення життя потерпілого, а лише заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть потерпілого, тому дії засудженого слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України з подальшим призначенням покарання в межах санкції вказаної норми.

Вказує, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а ухвалені судові рішення щодо його підзахисного - вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

У запереченні на касаційну скаргу захисника прокурор наводить обґрунтування на спростування доводів скарги та просить залишити її без задоволення як безпідставну.

У судовому засіданні захисник та законний представник засудженого виступили на підтримку поданої скарги, а прокурор заперечував проти її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника, законного представника засудженого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суду, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про те, що засуджений

ОСОБА_2 не мав умислу саме на позбавлення життя потерпілого, а тому його дії охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 121 КК України, як заподіяння умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, то колегія суддів зазначає таке.

Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а ч. 2 ст. 121 КК України - відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Що стосується матеріалів даного провадження, то у поданій касаційній скарзі захисником наявність конфлікту між засудженим, його товаришем, особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження та потерпілим, факт спричинення потерпілому зазначеними особами тілесних ушкоджень не оскаржується.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що у встановлений день, час та місці засуджений спільно з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, нанесли в ділянку голови та обличчя потерпілого не менше як 21 удар; в ділянку шиї - не менше як 1 удар; в ділянку правої верхньої кінцівки - не менше як 4 удари; в ділянку лівої верхньої кінцівки - не менше як 7 ударів; в ділянку правої нижньої кінцівки - не менше як 4 удари, в ділянку лівої нижньої кінцівки - не менше 10 ударів.

Також згідно з висновками експерта № 05-7-02/221 від 15 червня, 03 серпня 2018 року, смерть потерпілого ОСОБА_3 настала в результаті закритої черепно-мозкової травми без ушкодження кісток черепа з крововиливами під тверді та м`які мозкові оболонки, забоєм-розміщенням головного мозку, що ускладнилась травматичним набряком, набуханням головного мозку й здавлення головного мозку. При цьому в ділянці правого та лівого передпліччя та лівої кисті ОСОБА_3 виявлено садна та синці, дані тілесні ушкодження можуть вказувати на можливу боротьбу чи самооборону. Можливо заподіяння, виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 , внаслідок нанесення йому ударів рукою (ами) або взутими ногою (ами) не виключається. Враховуючи різний характер та локалізацію тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 можливість утворення виявлених у нього тілесних ушкоджень в результаті дій одного чинника (предмета) малоймовірна. Косо-смугасті садна в ділянці передніх поверхонь колінних суглобів та садна тильної поверхні лівої стопи в ділянці дистальних фаланг 1, 2, 3, 4 пальців могли виникнути, як при активному чи пасивному переміщенні потерпілого після заподіяння тілесних ушкоджень, так і при нанесенні йому тілесних ушкоджень у ці ж ділянки. Переважна кількість тілесних ушкоджень, які були виявлені при судово-медичних експертизах трупа ОСОБА_3 були спричинені внаслідок нанесення ударів в ділянку голови, шиї верхніх та нижніх кінцівок, грудної клітки. Можливість утворення наявних у ОСОБА_3 тілесних ушкоджень внаслідок падіння з положення стоячи, з наданням тілу прискорення або без такого з наступним ударом об тверду поверхню практично виключається (т. 1, а. п. 153-161, 167-170).

До того ж, допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_4 , який в судовому засіданні повністю підтвердив висновки зазначених вище судово-медичних експертиз, які були ним проведені.

Окрім цього, відповідно до відеозапису з камери спостереження із приміщення ресторану «Україна» від 20 липня 2018 року, який міститься на відповідному електронному носії, на якому зафіксовано як засуджений ОСОБА_2 розбігається і вдаряє потерпілого у результаті такого удару останній вилітає

із-за колони й лежить не підводячись. Після чого, зокрема засуджений відтягує потерпілого у невідомому напрямку.

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій, оцінивши у сукупності всі докази у кримінальному провадженні, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшли обґрунтованого висновку про вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

У свою чергу, колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки про наявність умислу у засудженого

ОСОБА_2 на позбавлення життя потерпілого свідчить його поведінка до, під час події та після неї (будучи у стані алкогольного сп`яніння після конфлікту з потерпілим наніс йому не менше як 46 ударів руками та ногами в область голови, шиї, грудної клітки, верхніх та нижніх кінцівок), характер та інтенсивність дій, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, цілеспрямованість та сила ударів (нанесення ударів як рукою так взутою ногою, а також з розбігу), кількість ударів, їх локалізація (не менше як 21 удар в ділянку голови та обличчя потерпілого, а в ділянку його шиї - не менше як 1 удар), тривалість часу нанесення потерпілому значної кількості тілесних ушкоджень, байдуже ставлення засудженого до долі потерпілого після заподіяння йому множинних тілесних ушкоджень (не викликав швидку медичну допомогу, а навпаки відтягнув потерпілого в невідомому напрямку).

Таким чином, вказані дії засудженого ОСОБА_2 повністю охоплюються диспозицією п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство), вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Переконливих доводів про протилежне в касаційній скарзі захисника не наведено та перевіркою матеріалів кримінального провадження

не встановлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам чинного КПК України є обґрунтованими та належним чином мотивованими, їх законність сумнівів у колегії суддів не викликає.

Щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Що стосується покарання та його мети, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень:

1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

2. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.

3. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Особливо тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Відповідно до ст. 67 КК України обставинами, які обтяжують покарання, визнаються, крім інших, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що покарання є заходом примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1 ст. 50 КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2 ст. 50 КК України).

Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, слід зазначити, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що відповідно до положень ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином. При цьому, слід зазначити, що об`єктом посягання являється життя іншої людини та наслідком вчинення якого є смерть людини.

При призначенні засудженому ОСОБА_2 покарання суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином скоєним проти життя та здоров`я особи, дані про його особу, який раніше не судимий, посередньо характеризується за місцям проживання та позитивно характеризується за місцем навчання, що засуджений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність у засудженого щирого каяття. До того ж, судом враховані конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, обставину, що пом`якшує покарання, а саме: вчинення злочину неповнолітньою особою та наявність обставини, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зазначені вище дані про особу засудженого, обставину, яка пом`якшує засудженому покарання та наявність обтяжуючої покарання обставини, а також ставлення до вчиненого засудженим діяння, обставини вчинення кримінального правопорушення, об`єктом якого є життя та здоров`я людини, характер та наслідки скоєного кримінального правопорушення, а саме те, що в результаті вчинення засудженим інкримінованого йому кримінального правопорушення настали негативні та незворотні наслідки - смерть людини, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_2 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на строк наближений до мінімальної межі санкції зазначеної норми (позбавлення волі строком на 11 років).

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Отже, призначене засудженому покарання відповідає принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та сприятиме виправленню засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та не буде таким, що не відповідатиме вимогам статті 65 КК України.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.

Призначене засудженому ОСОБА_2 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Судові рішення у даному кримінальному провадженні належним чином мотивовані і відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень при перевірці даного кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 10 травня 2022 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_10. в інтересах засудженого ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7