УХВАЛА

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 340/146/17

провадження № 51-3338ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3.,

суддів ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року щодо нього,

встановив:

Косівський районний суд ухвалою від 7 червня 2021 року на підставі ст. 49 Кримінального кодексу України (далі - КК) звільнив обвинуваченого ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрив. Цивільний позов потерпілого залишив без розгляду.

За ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 липня

2022 року частково задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_6 та стягнуто зі ОСОБА_1 процесуальні виплати на користь потерпілого, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34 525 грн.

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 31 серпня 2022 року зазначену ухвалу залишив без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на істотне порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить змінити ухвали суду першої та апеляційної інстанцій і відмовити в задоволенні клопотання представника потерпілого про відшкодування потерпілому процесуальних витрат на професійну правничу допомогу в сумі 34 525 грн.

Вважає, що суд безпідставно стягнув з нього витрати потерпілого на професійну правничу допомогу. Зазначає, що відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Посилається на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 598/1781/17 (провадження №13-47кс20) від 17 червня 2020 року, у якій не міститься орієнтирів стосовно того, у яких випадках і які саме процесуальні витрати стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито. Скаржник послався також на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 (провадження № 51-4251кмо21), де викладено позицію Суду, що з особи, стосовно якої закрито кримінальне провадження на підставі ст. 49 КК, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування, не стягуються.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Висновки судів стосовно звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження скаржник не оспорює.

Як убачається з матеріалів за скаргою, захисник ОСОБА_7., яка діяла

в інтересах ОСОБА_1 в судах попередніх інстанцій, на обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що висновки судів про стягнення з її підзахисного витрат на правову допомогу є незаконними й такими, що зроблені з порушеннями вимог

ст. 124 КПК.

Так, частиною 1 ст. 124 КПК встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно, та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються у кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки.

Правилами ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються із 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта.

У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від

17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), на який посилається ОСОБА_1 , зазначено, що КПК не обмежує процесуальної форми вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто Велика Палата Верховного Суду вказала на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, однак не визначила, які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

Враховуючи правову позицію Великої Палати, місцевий суд дійшов висновку, що клопотання представника потерпілого ОСОБА_6. про відшкодування ОСОБА_1 , витрат на правову допомогу підлягає задоволенню.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі, і вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що висновки цього суду про часткове задоволення клопотання представника потерпілого щодо відшкодування процесуальних витрат зроблено з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства і в судовому рішенні їх докладно мотивовано, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання скаржника на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 (провадження 51-4251кмо21), є не релевантними.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить інших доводів, які би вказували на допущені судами істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що ставлять під сумнів законність зазначених судових рішень та можуть бути підставою для скасування або зміни останніх.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі порушує питання про зупинення виконання ухвали Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК суддя-доповідач вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються лише після відкриття касаційного провадження. Оскільки суд не знайшов підстав для відкриття провадження, відсутні

і підстави для вирішення питання щодо зупинення виконання ухвали місцевого суду.

Отже, ухвали судів першої й апеляційної інстанцій є належно умотивованими і в повній мірі відповідають приписам статей 370, 419 КПК, підстав для задоволення касаційної скарги скаржника колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року щодо нього.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5