Справа № 216/341/23
Провадження № 1-кс/216/152/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Слідчий суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №8 клопотання заступника керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 , про арешт майна в кримінальному провадженні за № 0000108 від 13.01.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшло вказане клопотання заступника керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 , яке мотивоване таким.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 10.01.2023 приблизно о 21 годині два малознайомі чоловіки, перебуваючи малолюдному місці біля бетонної опори, розташованої неподалік будинку АДРЕСА_1 , діючи в умовах воєнного стану, застосувавши насилля, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилося в нанесенні ударів ногами в область тулуба ОСОБА_4 , відкрито викрали належне останньому майно, а саме мобільний телефон, особисті документи - паспорт, ідентифікаційний код, ключі від квартири, після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, чим завдали потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини та забоїв грудної клітини та матеріальний збиток. Вартість викраденого майна встановлюється.

13.01.2023 у ОСОБА_5 1981 року народження, був вилучений мобільний телефон «Iphone» imei НОМЕР_1 , на якому знаходяться відео файли з відеозаписом обставин вчинення даного кримінального правопорушення.

Указане майно за рішенням слідчого тимчасово вилучено та постановою від 14.01.2023 визнано речовим доказом.

Оскільки у сторони обвинувачення є обґрунтовані підстави вважати, що вказане вище майно є доказом вчинення кримінального правопорушення, яке розслідується у цьому провадженні, тому існують підстави для накладення на нього арешту в порядку ст. 170 КПК України.

У судове засідання заступник керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, клопотання підтримав у повному обсязі.

Власник майна ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася.

Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (частина 1 цієї статті).

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (частина 2 цієї статті).

При цьому залежно від конкретної мети арешту майна передбачені відповідні підстави для накладення арешту у кожному випадку окремо (частини 3-6 цієї статті).

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (частина 11 цієї статті).

Згідно із ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Статтею 9 Конституції України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні в справі «Смирнов проти Росії» від 07 червня 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У рішенні в справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року Європейський суд з прав людини встановив, що існування заборони на користування своїм майном являється непропорційним та непомірним тягарем для володільця, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод і свавільним обмеженням права власника на мирне володіння своїм майном.

Крім того, з урахуванням положень ст. ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Однак зі змісту клопотання та доданих до нього матеріалів випливає, що прокурором у порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України в клопотанні не зазначено конкретної підстави і мети відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна. Наведення прокурором у клопотанні лише положень КПК України щодо арешту майна, не свідчить про належне обґрунтування такого клопотання.

Разом з тим абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості, зокрема його пошкодження, псування, знищення чи перетворення.

В порушення вимог ч. 11 ст. 170 КПК України прокурор не зазначає в клопотанні жодних відомостей про обставини які підтверджують, що у разі незастосування заборони або обмеження користування, розпорядження майном, це призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна і не надає будь-яких доказів на підтвердження цього та можливих наслідків незастосування відповідної заборони, що фактично позбавляє слідчого суддю можливості визначити відповідно до положень ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна та чи не призведе такий спосіб арешту майна до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Частиною 1 ст. 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на все вищенаведене, слідчий суддя дійшов висновку, що вказане клопотання заступника керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 є недостатньо обґрунтованим, доводи клопотання не підтверджені належними доказами, не доведено необхідність в накладені арешту на зазначене в клопотанні майно та наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна слід відмовити за його недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання заступника керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 , про арешт майна в кримінальному провадженні за № 0000108 від 13.01.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня отримання копії повного тексту ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1