Справа № 943/2064/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1108/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0000077 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та представника цивільного відповідача - керівника КНП БМР «Буська центральна районна лікарня» ОСОБА_8 на вирок Буського районного суду Львівської області від 27.10.2022 у кримінальному провадженні відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Львова, українці, громадянці України, із вищою медичною освітою, працює лікарем-акушер-гінекологом у Комунальному некомерційному підприємстві "Буська центральна районна лікарня", зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , вдова, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженці смт. Товсте, Заліщинського району, Тернопільської області, українці, громадянці України, із вищою медичною освітою, працює лікарем-акушер-гінекологом у Комунальному некомерційному підприємстві "Буська центральна районна лікарня", зареєстрованій та проживаючій за адресою: АДРЕСА_2 , заміжня, на утриманні одна неповнолітня дитина, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст. 140 КК України ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_10

потерпілої - ОСОБА_11 ,

представників потерпілих - адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_6 ,

представники цивільного відповідача - ОСОБА_8 , адвокат ОСОБА_14 ,

встановила:

Представник цивільного відповідача ОСОБА_8 та захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги на вирок Буського районного суду Львівської області від 27.10.2022, яким визнано ОСОБА_6 винуватою у пред`явленому обвинуваченні, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, звільнивши від призначеного покарання, на підставі ст. 49 КК України.

Визнано ОСОБА_9 винуватою у пред`явленому обвинуваченні, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, звільнивши від призначеного покарання, на підставі ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , в інтересах малолітніх ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 до Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні», треті особи на стороні цивільного відповідача - ОСОБА_19 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданого кримінальним правопорушенням - задоволено.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні» на користь ОСОБА_11 500 000 гри. (п`ятсот тисяч грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні» на користь ОСОБА_20 191 628,72 грн. (сто дев`яносто одна тисяча шістсот двадцять вісім гривень 72 коп) як відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні» на користь ОСОБА_20 1000000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні» на користь ОСОБА_17 144608,71 грн. (сто сорок чотири тисячі шістсот вісім гривень 71 коп) як відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні» на користь ОСОБА_17 1000000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні» на користь ОСОБА_16 115332,10 грн. (сто п`ятнадцять тисяч триста тридцять дві гривні 10 коп) як відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буської центральної районної лікарні» на користь ОСОБА_16 1000000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.

Представник цивільного відповідача - керівник комунального некомерційного підприємства Буської міської ради «Буська центральна районна лікарня» ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу на зазначений вирок та просить вирок змінити в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

Просить відмовити у стягненні з Комунального некомерційного підприємства Буської районної ради «Буська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_11 морального відшкодування у повному обсязі.

Зменшити суму морального відшкодування на користь потерпілих дітей ОСОБА_20 , ОСОБА_17 ., ОСОБА_16 до розміру, що відповідатиме вимогам виваженості, розумності, справедливості та законності.

У решті вирок в частині вирішення цивільного позову залишити без зміни.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що у позовних вимог ОСОБА_11 про стягнення на її користь, як сестри померлої ОСОБА_21 , моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн., то такі не підлягають задоволенню з огляду на те, що сестра в силу закону не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції застосував норми статті 1168 ЦК України згідно з частиною 2 якої моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

ОСОБА_11 , вказуючи, що являється сестрою померлої, не обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що вона проживала з останньою однією сім`єю, що є єдиною умовою для здійснення відшкодування, та відповідно не доводить цих обставин належними доказами.

Відповідно до правових висновків, сформованих Верховним Судом у постановах № 205/4245/17 від 31.03.2020 р. та № 686/8440/16-ц від 23.04.2020 р., критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Апелянт наголошую, що матеріалами справи підтверджується той факт, що ОСОБА_11 не проживала зі своєю сестрою ОСОБА_21 , адже у лікарському свідоцтві про смерть № 178 від 06.03.2018 р. (т.2 а.с. 21-22 - матеріали КП) місцем проживання померлої вказано с. Соколя, про це також повідомила сама ОСОБА_11 під час допиту, що відображено в протоколі допиту її як свідка та потерпілого від 07.03.2018. (т.2 а.с. 9-10; т.2 а.с. 26-28 - матеріали КП). При цьому, як у протоколі допиту, так і в обвинувальному акті (т.1 а.с. 3-22 - матеріали судової справи) місцем проживання (реєстрації) ОСОБА_11 зазначено м. Кам`янка-Бузька.

Крім того з цивільного позову вбачається, що до такого не долучено доказів на підтвердження родинних відносин ОСОБА_11 з померлою ОСОБА_21 , що є порушенням приписів ч. 5 ст. 177 ЦПК України, якою визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також положень ч. 2 ст. 83 ЦПК України, за якими позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 2 ст. 78 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

В порушення вказаних вимог ЦПК України, суд першої інстанції у даній справі, не встановивши на підставі належних письмових доказів родинних відносин між померлою та цивільним позивачем - ОСОБА_11 , по суті прийняв рішення про стягнення на користь останньої, як сестри загиблої, моральної шкоди, керуючись виключно припущеннями щодо їх споріднення.

При цьому навіть з долучених до відповіді на відзив матеріалів (поданих не в підготовчому засіданні, без зазначення поважності причин пропуску строку на їх долучення та без клопотання про приєднання, що є порушенням приписів стю 83 ЦПК України), не вбачається, що у ОСОБА_11 та ОСОБА_21 спільні батьки, адже свідоцтво про народження померлої відсутнє.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди на користь трьох дітей померлої в загальному розмірі 3000000,00 грн., тобто по 1000000,00 грн. кожному, то вирішуючи цивільний позов у цій частині суд першої інстанції визначив суму стягнутої моральної шкоди без врахування, як фактичних обставин вчиненого правопорушення, так і вимог розумності, виваженості і справедливості.

Зокрема, Буський районний суд Львівської області не в повній мірі взяв до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення, той факт, що суб`єктивна сторона злочину за ст.140 КК України характеризується необережною формою вини, а КНП Буської районної ради «Буська центральна районна лікарня» віднесено до опорних медичних закладів, що здійснюють госпіталізацію та лікування пацієнтів з підозрою/підтвердженими випадками захворюваності на COVID-19 (копія наказу долучена до відзиву на цивільний позов, однак є загальновідомою інформацією), у зв`язку з чим фінансове забезпечення закладу в основному скероване на боротьбу з пандемією та на дотримання санітарно-епідеміологічного режиму відповідно до нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України.

Апелянт звертає увагу на практику Верховного Суду постанова у справі № 404/1828/15-ц від 25.09.2019 прийняту у справі за подібних до даної правовідносин, зокрема - з вини лікаря, встановленої вироком суду, померла вагітна жінка, при цьому рішеннями судів, що залишені без змін Верховним Судом, зменшено розмір відшкодування моральної шкоди на користь її неповнолітньої дитини з урахуванням вимог розумності, справедливості та виваженості ( до 200000,00 грн.)

Враховуючи наведене, апелянт просить зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, стягненої в даній справі Буським районним судом Львівської області у розмірі по 1000000,00 грн. на кожного з трьох дітей до розміру, що відповідатиме вимогам виваженості, розумності і справедливості.

Даний вирок оскаржив захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , який просить скасувати вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченої ОСОБА_6 і в якості залучення її третьою особою на стороні цивільного відповідача до участі у справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Кримінальне провадження № 0000077 про обвинувачення лікаря акушер - гінеколога ОСОБА_6 за ч.1 ст.140 КК України закрити на підставі п.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Вважає вирок незаконним, необгрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права без дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Свої вимоги мотивує тим, що в порушення вимоги ст.337 КПК України суд вийшов за межі висунутого обвинувачення ОСОБА_6 , як виконуючої обов`язки завідувача пологовим відділенням КЗ «Буська ЦРЛ» і у вироку від 27.10.2022 суд обвинувачує ОСОБА_6 , як лікаря акушер-гінеколога так і в.о. завідувача пологовим відділенням, хоча прокурор обвинувачення ОСОБА_6 не змінював і додаткового обвинувачення не висував.

Тим самим, перебравши на себе обов`язки прокурора суд грубо порушив права обвинуваченої, передбачені ст.42 КПК України не надавши ОСОБА_6 можливості проводити свій захист по обвинуваченню її за неналежне виконання обов`язків лікаря акушер-гінеколога Буської ЦРЛ.

Також, судом порушені ст.ст. 8, 9 КПК України, якими визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави і порушена частина 1 статті 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», яка затверджує, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Так, у вироку на першій сторінці, головуюча у справі, вказує, що ОСОБА_6 з 22.02.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_5 обіймала посаду лікаря акушер-гінеколога КЗ «Буська ЦРЛ» і крім цього на ОСОБА_6 додатково на цей час були покладені обов`язки завідувача пологовим відділенням. Однак, на підставі чого суд вказує, що на ОСОБА_6 були покладені додатково обов`язки завідувача пологовим відділенням у вироку не прописано. Також, судом не вказано в період з 22.02.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_5, коли саме ОСОБА_6 працювала лікарем акушер-гінекологом, а коли в цей період виконувала додатково обов`язки завідувача пологовим відділенням. Яким чином можна одночасно виконувати обов`язки лікаря та завідувача пологовим відділенням та якими нормативними документами така сукупність передбачена, суд також не вказує.

На другій сторінці вироку в 2 та 3 абзацах суд зазначає, що ОСОБА_6 , у період з 17.25 год. до 20.00 год. порушила посадову інструкцію завідувача пологовим відділення Буської ЦРЛ та посадову інструкцію лікаря акушер - гінеколога Буської ЦРЛ. Але судом не конкретизовано в який час періоду з 17.25 год. до 20.00 год. ОСОБА_6 порушила посадову інструкцію завідувача пологовим відділення Буської ЦРЛ, а в який час посадову інструкцію лікаря акушер-гінеколога Буської ЦРЛ.

Верховний Суд висловився щодо неналежного виконання професійних медичним працівником наголосивши, що диспозиція ч.1 ст.140 КК України має бланкетний характер, у кожному конкретному випадку має встановлюватися, які саме професійні обов`язки покладалися на винну особу і які з цих обов`язків не виконані взагалі, або виконанні неналежним чином.

Крім цього, судом чомусь не взято до уваги, що посадова інструкція завідувача пологовим відділенням Буської ЦРЛ, затверджена 11.04.2017 головним лікарем Буської ЦРЛ (т.1 а.к.п.12-19, т.2 а.к.п.33-40), ОСОБА_6 доведена не була і в ній відсутній підпис ОСОБА_6 , що вона ознайомлена. І на це наголошувалося під час дослідження даної посадової інструкції судом. Суд у вироку не обґрунтував, яким чином ОСОБА_6 мала виконувати посадову інструкцію завідувача пологовим відділення коли її з нею ніхто не ознайомив.

Апелянт звертає увагу на те, що судовим розглядом встановлено, що лікар акушер-гінеколог ОСОБА_6 в 09.00 год. закінчила зміну і в неї з 09.00 год. був вихідний день. Так як на цей час у відділенні перебувало дві вагітних особи, за одною спостерігала лікар ОСОБА_19 , а за другою лікар ОСОБА_9 , і пологи передбачалися одночасно, то вони попросили лікаря ОСОБА_6 залишитися після зміни на випадок непередбачуваних обставин з вагітними під час розродження. Лікар акушер-гінеколог ОСОБА_6 погодилася. В 17 год. 25 хв. лікар ОСОБА_19 запросила лікаря ОСОБА_6 взяти участь в колегіальному огляді породіллі ОСОБА_21 якій стало погано після народження дитини

Вироком суду (стор.13) судом визнано недопустимим доказом висновок Клініко- експертної комісії мотивуючи тим, що даний висновок складений з участю експерта Департаменту охорони здоров`я з акушерства і гінекології Львівської ОДА ОСОБА_22 і він ІНФОРМАЦІЯ_5 надавав рекомендації по телефону, щодо надання медичної допомоги ОСОБА_21 та не повідомив про конфлікт інтересів голову КЕК.

Однак, висновок за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги ОСОБА_21 в Буській ЦРЛ складений з участю 12 членів комісії, які проголосували за висновок одноголосно.

Із клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги ОСОБА_21 (т.1 а.к.п. 105-106) вбачається, що до експертної комісії входили особи, які мають не тільки тривалий практичний досвід роботи в медицині але і наукові ступені і роль експерта ОСОБА_23 тут не була вирішальна.

В той же час у своєму висновку під №3 комісія вказала: «Згідно даних патолого-анатомічного дослідження у ОСОБА_21 під час пологів виникло передчасне відшарування плаценти із легеневою емболією навколоплідними водами, одночасно відбувся неповний розрив стінки нижнього сегменту матки, який також став причиною виникнення емболії, додаткової значної крововтрати і формування параметральної гематоми. Емболія навколоплідними водами зумовили розвиток коагулопатії споживання та підсилення кровотечі, і, як наслідок, привела до розвитку гіповолемічного шоку та смерті породіллі.

Проте, не зважаючи на встановлені недоліки та невідповідності, вищевказані поєднані та взаємопідсилюючі важкі патологічні процеси, які в сукупності призвели до масової крововтрати, ймовірно не можливо було попередити: неповний розрив стінки матки відбувся в ділянці масивного замісного склерозу міометрію (внаслідок попередніх вагітностей та пологів), передчасне відшарування плаценти виникле спонтанно. Обидва процеси спричинили емболію навколоплідними водами, яка в свою чергу, спричинила коагулопатію, посилення крововтрати та швидкий розвиток гіповолемічного шоку». А у висновку під №4 вказано; «даний випадок материнської смерті слід вважати непопереджуваним».

Також незрозуміло чому суд не визнав недопустимим доказом експертний висновок, який складався комісією із трьох членів і головою комісії був також експерт ОСОБА_22 (стор.15 вироку). Вважає, що такий підхід суду до визнання доказів недопустимими є упередженим.

У вироку суду прописані показання свідків, експертів. Але з цих показань не вбачається, які саме обов`язки неналежно виконувала ОСОБА_6 і в який саме період ОСОБА_6 неналежно виконувала обов`язки лікаря акушер-гінеколога, а в який період обов`язки завідувача пологовим відділенням.

Крім цього, судом не достовірно вказані у вироку висновки експертизи №48 від 27.06.2019. Так, на сторінці 20 вироку у відповідях на питання слідчого під №38 судом вказано «відповідальність за проведення заходів діагностики та лікування від час перебування ОСОБА_21 у пологовому відділенні несе лікуючий лікар ОСОБА_19 , бо після погіршення її стану не провела ручне обстеження порожнини матки з метою виявлення розриву тіла матки та подальших заходів щодо зупинення кровотечі, яка стала причиною смерті породіллі. Також ці дії могли провести інші лікарі акушер гінекологи ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 (тобто ОСОБА_26 )

А в експертному висновку №48 від 27.06.2019 у відповіді на питання слідчого під №38 записано «відповідальність за проведення заходів діагностики та лікування від час перебування ОСОБА_21 у пологовому відділенні Буської ЦРЛ несе лікуючий лікар ОСОБА_19 . У даному випадку при оглядах лікуючим лікарем одразу після погіршення стану ОСОБА_21 не провела ручне обстеження порожнини матки з метою виявлення розриву тіла матки та подальших заходів щодо зупинення кровотечі, яка стала причиною смерті породіллі. Також вказані дії могли б провести при консилярних оглядах ОСОБА_21 лікарі акушер-гінекологи пологового відділення Буської ЦРЛ ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , чергові лікарі акушер - гінекологи медицини катастроф ОСОБА_24 та ОСОБА_25 .

Апелянт наголошує, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_27 після 09.00 год., згідно табеля обліку робочого часу за березень 2018 року (т.2 а.к.п. 31, т.2 судової справи а.с.43-44), була вихідна і допомагала на прохання лікарів ОСОБА_19 та ОСОБА_9 , як і інші лікарі Буської ЦРЛ, а їх було 7 (т.2 а.к.п.73) та завідувач пологовим відділенням Буської ЦРЛ ОСОБА_28 , які не притягуються за це до кримінальної відповідальності.

А також не притягуються до кримінальної відповідальності чергові лікарі акушер-гінекологи медицини катастроф ОСОБА_24 та ОСОБА_25 (тобто Кобецький), які були при виконанні своїх обов`язків.

У вироку суду (стор.24) прописані пояснення начальника відділу кадрів Буської ЦРЛ ОСОБА_29 але не в повному обсязі. Так, завідувач відділом кадрів Буської ЦРЛ ОСОБА_29 повідомила суд, що 01.03.2018 за вказівкою заступника головного лікаря Буської ЦРЛ по лікувальній роботі ОСОБА_30 виготовила проект наказу №90 про призначення виконуючим обов`язки завідувача пологовим відділенням лікаря акушер-гінеколога ОСОБА_6 за підписом головного лікаря Буської ЦРЛ ОСОБА_31 . Даний проект вона віднесла заступнику головного лікаря ОСОБА_32 , який в її присутності поставив під наказом свій підпис і сказав, щоб вона ознайомила лікаря ОСОБА_6 , хоча головний лікар Буської ЦРЛ ОСОБА_33 01.03.2018 перебував на робочому місці та підписував документи. І це підтверджується наказом №89 від 01.03.2018 «Про внесення змін в штатний розпис», який підписаний головним лікарем Буської ЦРЛ ОСОБА_34 та зареєстрований в журналі реєстрації виробничих наказів під №89 і який досліджувався судом. Копія даного наказу долучена до матеріалів справи і досліджена судом (т.2 судової справи а.30). З яких підстав вважає суд, що головний лікар Буської ЦРЛ ОСОБА_33 був відсутній на робочому місці 01.03.2018 у вироку не вказується. Також не зрозуміло чому суд вважає, що заступник головного лікаря по лікувальній роботі мав право підписати наказ №90 від 01.03.2018 (т2 а.к.п.237), який виготовлений від імені головного лікаря Буської ЦРЛ ОСОБА_35 , так як ніяких обґрунтувань з цього приводу не наводить.

Отже, наказ №90 від 01.03.2018, який знаходиться у справі не має юридичної сили, а в діях заступника головного лікаря по лікувальній роботі Буської ЦРЛ вбачаються ознаки службових злочинів. Але суд цього до уваги не бере.

В подальшому начальник відділу кадрів Буської ЦРЛ ОСОБА_29 пішла в пологове відділення, щоб ознайомити лікаря ОСОБА_6 з наказом, який не має юридичної сили, і це начальник відділу кадрів повинна добре розуміти. В пологовому відділенні, як вона пояснила, нікого не було крім лікаря ОСОБА_6 , яка відмовилася підписати наказ, що вона згідна.

Однак, таке пояснення начальника відділу кадрів суперечить поясненню завідувача пологовим відділення ОСОБА_36 , який заявив у суді, що кожен день в пологовому відділенні Буської ЦРЛ працює від 8 до 9 працівників. Крім цього, коли судом було надано йому для ознайомлення наказ № 90 від 01.03.2018і поставлено захисником ОСОБА_6 запитання чий підпис стоїть під наказом, останній зразу ж без будь-яких сумнівів відповів, що заступника головного лікаря по лікувальній роботі ОСОБА_37 .

Наголошує, що згідно табелю обліку робочого часу за березень 2018 року вбачається, що лікар ОСОБА_6 01.03.2018 на зміні не перебувала, а мала вихідний, тому не могла перебувати протягом дня в пологовому відділенні. А представником обвинувачення на надано суду будь - яких доказів, що лікар ОСОБА_6 01.03.2018, у свій вихідний, перебувала в пологовому відділення Буської ЦРЛ. Суд також у вироку не навів будь-яких доказів чому він вважає, що наказ №90 від 01.03.2018 в цей же день, коли лікар ОСОБА_6 не працювала, був доведений лікарю ОСОБА_6 .

Згідно п.2.2 розділу 2 посадової інструкції заступника головного лікаря по лікувальній роботі Буської ЦРЛ ОСОБА_30 від 25.05.2017 №101, яка досліджена судом (т.2 судової справи а.32-39) слідує, що останній здійснює безпосереднє керівництво діяльністю завідувачів відділень, а не начальника відділу кадрів.

Отже, заступник головного лікаря по лікувальній роботі Буської ЦРЛ ОСОБА_38 ніякого відношення до відділу кадрів не має. І не міг зобов`язувати начальника відділу кадрів ОСОБА_39 виготовляти наказ №90 01.03.2018 , тим більше його підписувати від імені головного лікаря Буської ЦРЛ. Але суд чомусь не вбачає різниці між відділеннями лікарні і відділом кадрів лікарні.

Апелянт звертає увагу на те, що з протоколу патологоанатомічного дослідження №157 від 06.03.2018 слідує, що присутнім на розтині був завідувач пологовим відділенням ОСОБА_40 , хоча, згідно листка непрацездатності, останній перебував на лікарняному в цей день. Хто його на це уповноважував судом не встановлено.

Згідно відповіді на адвокатський запит за підписом директора КНП «Буська ЦРЛ» від 10.11.2020 №1374, який долучений до матеріалів справи і досліджений судом (т.2 судової справи а.с.23) слідує, що лікарю акушеру - гінекологу пологового відділення ОСОБА_6 доплата до заробітної плати за виконання обов`язків завідувача пологовим відділенням Буської ЦРЛ за березень 2018 року не здійснювалася.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків працівники пологового відділення Буської ЦРЛ ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 на запитання захисника ОСОБА_6 чи доводився їм наказ про виконання обов`язків завідувача пологовим відділенням ОСОБА_6 , заявили, що наказ про виконання обов`язків завідувача пологовим відділенням лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_6 на час перебування на лікарняному завідувача пологовим відділення Буської ЦРЛ ОСОБА_36 їм ніхто не доводив.

Апелянт покликається, що обвинувачена лікар акушер-гінеколог ОСОБА_6 суду пояснила, що наказ №90 від 01.03.2018, яким на неї покладалося виконання обов`язків завідувача пологовим відділенням Буської ЦРЛ вона вперши побачила, коли ознайомлювалася з матеріалами досудового розслідування. Раніше коли вона виконувала обов`язки завідувача пологовим відділенням, то спочатку вона ставила в наказі свій підпис, що згідна, а після цього наказ підписував головний лікар. 21.02.2018 вона заносила заяву про надання їй частини чергової відпустки з 10.03.2018 і говорила начальнику відділу кадрів, що завідувач пологового відділення перебуває на лікуванні.

Апелянт зазначає, що до цивільного позову додано копію висновку експерта (комісійна судово- медична експертиза) №48, копію висновку за результатами клініко-експертної оцінки якості медичної допомоги ОСОБА_21 , копію експертного висновку (додаток до висновку за результатами клініко-експертної оцінки якості медичної допомоги ОСОБА_21 ), копія протоколу допиту експерта від 03.10.2019.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, щб вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно п.5 ст.53 ЦПК України про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Однак, така ухвала судом не виносилась і в матеріалах кримінального провадження відсутня. Отже, суд в порушення вимог п.5 ст.53 ЦПК України залучив ОСОБА_6 третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача.

Адвокат ОСОБА_12 , як представник потерпілих, подала заперечення на апеляційну скаргу цивільного відповідача та просить її залишити без задоволення.

Ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, є також неправильний діагноз захворювання, несвоєчасне проведення обов`язкових процедур, що є наслідком недбалості чи несумлінного ставлення лікаря до своїх обов`язків. Із суб`єктивної сторони злочин характеризується необережною формою вини до тяжких наслідків для хворого.

Вина у формі необережності не повинна впливати на розмір відшкодування шкоди, адже на лікарів покладено обов`язок згідно зі п. «а» ч. 1 ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» надавати своєчасну та кваліфіковану медичну, лікарську і реабілітаційну допомогу. На визначення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання своїх професійних обов`язків медичними працівниками повинна впливати істотність втручання в конституційне право ОСОБА_21 та вплив негативних наслідків на життя цивільних позивачів, особливо трьох малолітніх дітей померлої ОСОБА_21 .

Медичні працівники, недбало поставились до виконання своїх обов`язків, що було встановлено судом першої інстанції поза розумним сумнівом і відображено у вироку.

Апелянт (цивільний відповідач) безпідставно стверджує, що ОСОБА_11 не має права на відшкодування моральної шкоди, виходячи з положень ч.2 ст. 168 ЦК України.

ОСОБА_11 заподіяно моральну шкоду у зв`язку з протиправною поведінкою щодо близького родича - рідної сестри ОСОБА_21 . У п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України йдеться про дві категорії суб`єктів: 1) члени сім`ї або 2) близькі родичі. Аж ніяк ЦК України не позбавляє права на відшкодування шкоди, заподіяної протиправною поведінкою щодо близького родича.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

Також представник потерпілих звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження № 0000080 містяться документи, які дають підстави встановити, що ОСОБА_11 та ОСОБА_21 є рідними сестрами, а саме: 1) копія свідоцтва про народження ОСОБА_18 ; 2) копія свідоцтва про народження ОСОБА_46 ; 3) копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_11 ; 4) копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_21 . Відтак, позиція апелянта в частині відсутності належних письмових доказів родинних зв`язків між померлою та цивільним позивачем ОСОБА_11 не заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції, адже не відповідає об`єктивній дійсності.

Щодо розміру моральної шкоди заявленої в цивільному позові в інтересах дітей ОСОБА_47 , враховуючи вимоги розумності і справедливості. Чи можна говорити про якісь завищені суми, якщо на шальках терезів життя, більше того життя найріднішої людини - матері. Немає і не може бути жодної суми коштів, яка би була справедливою компенсацією горя, якого зазнали діти втративши найріднішу людину. Переконана, що рідні готові і самі заплатити всі наявні в них гроші аби повернути час, аби врятувати свою матір, сестру вирвати її з рук смерті.

Практично п`ять років вже як осиротіло троє дітей, заподіяно душевної травми рідній сестрі, а правоохоронна система так і не може ще поставити справедливої фінальної крапки, аби перестали тривати ті страждання, які породжені тривалим провадженням у справі, адже це постійна рана, яка кровить. ОСОБА_11 чітко усвідомлює, що рідної людини вже не повернути, дивиться на сиріток, які залишились без матері навічно, і розуміє, що винні не бажають нести відповідальності за свої протиправні дії, ні кримінально-правової, ні цивільно-правової. Вважаємо, що в цій частині цивільний позов є повністю обгрунтований і розмір моральної шкоди - цілком виправданий, компенсація дітям моральної шкоди, спричиненої смертю матері внаслідок вчинення злочину, є домірною.

У такій ситуації не може не викликати обурення позиція апелянта, адже єдине обґрунтування мотивувальної частини щодо зменшення розміру моральної шкоди є те, що Буська ЦРЛ віднесена до опорних медичних закладів по лікуванню COVID-19. Проте Апелянт так і не мотивував, як пов`язана опорність Буської ЦРЛ щодо лікування пацієнтів на COVID-19 зі стягненням моральної шкоди на користь трьох малолітніх дітей, які стали круглими сиротами. Підкреслимо, що ситуація в Україні настільки покращилась із захворюванням на COVID-19, що сьогодні Національною службою здоров`я України навіть не передбаченого окремого пакету на надання медичних послуг за програмою медичних гарантій, що підтверджується інформацією на офіційному сайті МОЗ України. Отож, покликання на те, що в основному всі кошти Буської ЦРЛ йдуть на фінансове забезпечення боротьби з пандемією є нічим не підтвердженим фактом, а прагненням уникнути відповідальності.

Іншими учасниками процесу вирок не оскаржувався.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в період з 22.02.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_5 обіймали посади лікарів-акушерів-гінекологів пологового відділення Комунального закладу Буської районної ради «Буська центральна районна лікарня», володіли вищою кваліфікаційною категорією за спеціальністю лікар-акушер-гінеколог, тобто на час вчинення злочину були медичними працівниками. Окрім цього, на ОСОБА_6 додатково на той час були покладені обов`язки завідувача пологовим відділенням.

22.02.2018 о 08.50 год. у пологове відділення КЗБРР «Буська ЦРЛ» в м. Буськ, вул. Львівська, 77, згідно скерування з жіночої консультації поступила вагітна ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка обрала для подальшого обстеження і спостереження та ведення пологів лікаря-акушер-гінеколога пологового відділення Буської ЦРЛ ОСОБА_19 .

Лікарем ОСОБА_19 при поступленні у відділення вагітній ОСОБА_21 , виставлено діагноз: «ІІІ вагітність. 40 тижнів. Прееклампсія легкого ступеня. Великий плід. Анемія вагітних І ступеня. Ожиріння І-ІІ ступеня», після чого вагітну скеровано у палату патології вагітних у цьому ж відділенні для подальшого спостереження та підготовки до пологів, де така перебувала до ІНФОРМАЦІЯ_5 включно, до моменту переведення у пологовий зал для родорозрішення.

У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_5 о 17.00 год. у ОСОБА_21 лікарем-акушер-гінекологом ОСОБА_19 у ході пологів добуто живий доношений плід жіночої статі вагою 3950 г, довжиною 57 см, з оцінкою по шкалі Апгар 7/8 балів та розпочато ведення раннього післяпологового періоду у породіллі.

У ході ведення раннього післяпологового періоду, цього ж дня о 17.20 год. породілля ОСОБА_21 поскаржилась на появу задухи, загальну слабкість, озноб, важкість дихати, відчуття страху, головокружіння та стискаючі болі за грудиною, і після такого погіршення стану, остання була оглянута консилярно лікарями, з участю лікуючого лікаря ОСОБА_19 , виконуючою обов`язків завідувача пологовим відділенням ОСОБА_6 та черговим лікарем-акушером-гінекологом по пологовому відділенню ОСОБА_9 . Разом з тим, у ході проведення консиліуму лікарів, порушуючи вимоги Наказу МОЗ України № 205 від 24.03.2014 «Про внесення змін до наказів МОЗ України від 29 грудня 2005 року № 782 та від 31 грудня 2004 року № 676 "Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги», а також ст.ст. 6, п. "а" ч. 1 ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», п.п. 2.3, 2.4, 2.6, 2.8, 2.12, 2.16, 2.36, 4.1, 5.1, 5.2, 5.7 Посадової інструкції завідувача пологовим відділенням Буської ЦРЛ, п.п. 2.3, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 2.8, 2.9, 2.10, 4.1, 5.9, 5.10, 5.11, 5.13, 5.16 Посадової інструкції лікаря-акушер-гінеколога Буської ЦРЛ, вказаними лікарями неправильно виставлено діагноз: «ІІІ вагітність. 41 тиждень. треті вчасні пологи. Ранній післяпологовий період. Прееклампсія легкого ступеня. Емболія амніальною рідиною? Ожиріння І-ІІ ступеня», тобто ІНФОРМАЦІЯ_5 о 17.25 год консиліумом лікарів у породіллі запідозрено емболію амніальною рідиною, проте не встановлено її причини та не діагностовано неповний розрив матки. Окрім того, лікарями не встановлено наявність кровотечі, хоча відповідно до записів в історії вагітності та пологів № 142, саме у період з 17.30 год до 19.50 год ІНФОРМАЦІЯ_5 загальна крововтрата збільшилась з 350 мл крові до 1800 мл крові, і призвела до виставлення о 20.00 год ІНФОРМАЦІЯ_5 діагнозу: «Коагулопатична кровотеча. Постгеморагічна анемія» при загальній крововтраті 1900 мл крові.

Окрім того, внаслідок неналежного виконання своїх професійних обов`язків лікарями ОСОБА_6 та ОСОБА_9 при появі у ОСОБА_21 симптомів емболії амніальною рідиною та різкого погіршення стану породіллі на фоні кров`янистих виділень з піхви, у період з 17.25 год. до 20.00 год. ІНФОРМАЦІЯ_5 не проведено ручного обстеження порожнини матки з метою виключення розриву матки як джерела потрапляння амніальної рідини в кров`яне русло з подальшим визначенням об`єму оперативних втручань та не вжито подальших заходів зупинки кровотечі, внаслідок чого розвинувся синдром дисемінованого внутрішньосудинного згортання крові другої стадії у вигляді гіокоагулопатії без генералізованої активації фібринолізу, причиною виникнення якого стало потрапляння амніальної рідини в кров`яне русло та кровотеча з неповного розриву тіла матки, що ускладнилась розвитком гіповолемічного шоку.

Незважаючи на проведену реанімаційну допомогу лікарями КЗБРР «Буська ЦРЛ» та лікарями відділення екстреної та планово-консультативної допомоги КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», які були викликані для надання допомоги з м. Львова та прибули о 20.00 год.цього ж дня, а також враховуючи термінальний стан породіллі ОСОБА_21 , о 22.20 год. ІНФОРМАЦІЯ_5 було констатовано смерть ОСОБА_21 в умовах КЗБРР «Буська ЦРЛ».

Причиною смерті ОСОБА_21 є гіповолемічний шок, який виник внаслідок тривалої кровотечі із неповного розриву матки, і у разі проведення лікарями одразу ж після погіршення стану ОСОБА_21 комплексу заходів щодо своєчасної діагностики розриву тіла матки та зупинки кровотечі, смерть гр. ОСОБА_21 була попереджуваною.

Заслухавши доповідача, думку цивільного відповідача ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_14 , які просили задовольнити дві апеляційні скарги в повному обсязі, думку обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника - адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити їх апеляційні вимоги в повному обсязі, а також апеляційну скаргу представника цивільного відповідача, міркування прокурора про залишення без задоволення апеляційні скарги цивільного відповідача та захисника -адвоката ОСОБА_7 , думки представників потерпілої - адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , підтримані потерпілою ОСОБА_11 , які просили не задовольняти апеляційні скарги цивільного відповідача ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 , а також та просили залишити без змін вирок суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 , ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим. Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , за ч.1 ст. 140 КК України.

Вирок суду першої інстанції оскаржується стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 та заявлених по справі цивільних вимог сторони потерпілих.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.

Медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Статтею 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що, зокрема, включає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дії працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», держава визнає право кожного громадянина на охорону здоров`я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога; паліативна допомога.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження та, не зважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_6 вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 140 КК України та заперечення проти задоволення заявленого цивільного позову, її вина у скоєнні злочину доведена, судовий розгляд проведено повно та всебічно щодо всіх фактичних обставин справи та обрано покарання в межах санкції статті обвинувачення.

Суд першої інстанції проаналізувавши докази, наявні в матеріалах справи та перевірені в судовому засіданні, з точки зору їх допустимості, належності, об`єктивності та достатності, дійшов висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, у вчиненні неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого. Наведені у вироку докази винуватості обвинувачених у своїй сукупності є логічними і послідовними, взаємоузгоджуються між собою та відтворюють реальні події, що мали місце за наведених фактичних обставин, які обвинуваченими та їх захисниками частково оспорювалися в судовому засіданні. Розгляд справи відбувся в межах пред`явленого обвинувачення, відповідно покликання захисника обвинувачено щодо не притягнення до кримінальної відповідальності інших медичних працівників було поза межами компетенції суду першої інстанції. При цьому суд першої інстанції врахував в сукупності всі встановлені обставини подій, які відбулися ІНФОРМАЦІЯ_5.

Показання обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що вона не вчиняла кримінального правопорушення, передбаченого, ч.1 ст. 140 КК України, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та показами учасників судового процесу.

Вимоги апелянта - адвоката ОСОБА_7 про те, що у вироку чітко не встановлено чи була таки ОСОБА_6 в.о. завідувачем відділення пологовим відділенням ІНФОРМАЦІЯ_5 і в який момент вона виконували такі обов`язки, а коли виконувала свої безпосередні обв`язки лікаря-гінеколога-акушера, є необґрунтованими, оскільки в першу чергу ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 виконувала свої безпосередні обов`язки лікаря-гінеколога-акушера, за виконання яких і передбачена відповідальність, за ч.1 ст. 140 КК України.

Частина перша ст. 140 КК України передбачає відповідальність за невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, характеризується виною у формі необережності. Відповідно до ч. 3 ст. 25 КК України, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити. Медичні працівники, недбало поставились до виконання своїх обов`язків і таке було встановлено судом першої інстанції поза розумним сумнівом.

У суді першої інстанції хоча і був визнаний недопустимим доказом висновок клініко експерної комісії через участь в них експерта ОСОБА_22 , який 05.08.2018 надавав у телефонному режимі консультації лікарям стосовно породіллі ОСОБА_21 , тобто через конфлікт інтересів, однак в судовому засіданні були допитані свідки, експерти, кожен окремо, які дали покази, під присягою, та підтвердили невідповідність дій медичних працівників при симптомах, які виникли у породіллі ОСОБА_21 відразу після народження живої дитини - доньки. Тобто лікарями - гінекологами - акушерами ОСОБА_19 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , при виявлених симптомах, зокрема кровотечі (у подальшому з`ясовано, що така була в об`ємі 1900 мл) не було дотримано дій передбачених протоколами, здійснені інші дії, а про кровотечу у жінки не було повідомлено лікарів бригади, яку по санавіації викликано для надання допомоги породіллі в м. Буськ саме з підозрою на емболію навколоплідними водами.

З досліджених під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції письмових доказів, убачається наступне.

ОСОБА_9 згідно з наказом головного лікаря Буської ЦРЛ № 115а від 05.12.1978 перебувала на посаді лікаря-акушер-гінеколога пологового відділення КЗ БРР "Буська ЦРЛ", володіла вищою кваліфікаційною категорією за спеціальністю лікар-акушер-гінеколог, тобто на час вчинення кримінального правопорушення була медичним працівником.

ОСОБА_6 відповідно до наказу головного лікаря Буської ЦРЛ № 48 від 01.08.1997 перебувала на посаді лікаря акушер-гінеколога пологового відділення КЗБРР "Буська ЦРЛ", володіла вищою кваліфікаційною категорією за спеціальністю лікар-акушер-гінеколог, тобто також була медичним працівником.

Окрім цього, відповідно до наказу головного лікаря Комунального закладу Буської районної ради "Буська центральна районна лікарня" № 90 від 01.03.2018 «Про виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника», лікаря-акушер-гінеколога пологового відділення ОСОБА_6 з 01.03.2018 призначено виконувачем обов`язків завідувача пологовим відділенням, про що їй було доведено усно працівником відділу кадрів вказаного медичного закладу.

Відповідно до п. п. 2.3, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 2.8, 2.9, 2.10, 4.1, 5.9, 5.10, 5.11, 5.13, 5.16 Посадової інструкції лікаря-акушер-гінеколога Буської ЦРЛ, затвердженої 11.04.2017 головним лікарем Буської центральної районної лікарні, з якою ознайомлені ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , кожна з них зобов`язана здійснювати спостереження за вагітними, сприяти ранньому виявленню ускладнень вагітності та пологів, надавати кваліфіковану медичну допомогу під час пологів, здійснювати лікування та нагляд за породіллями, володіти всіма методами амбулаторного та стаціонарного лікування, володіти повним обсягом хірургічних втручань, надавати швидку і невідкладну медичну допомогу хворим акушерсько-гінекологічного профілю, а також повинна знати про фізіологію та патологію вагітності, пологів і післяпологового періоду, основи кровотворення та гемостазу, загальні і спеціальні методи обстеження, які застосовуються в акушерстві та гінекології, сучасні методи проведення пологів, сучасні методики виконання акушерських та ургентних гінекологічних операцій і маніпуляцій та несе відповідальність за свою діяльність відповідно до чинного законодавства та нормативно-правових актів, що визначають діяльність органів управління та закладів охорони здоров`я, організацію акушерсько-гінекологічної допомоги населенню.

Відтак вина обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 за вчинення ними кримінального правопорушення за ч.1 ст. 140 КК України, доведена в повному обсязі, докази у справі дослідженні були безпосередньо у судовому засідка, відтак ґрунтуються не на припущення, як на це покликається адвокат ОСОБА_7 . Доводи зазначені в апеляційній скарзі захисником обвинуваченої ОСОБА_6 були предметом судового розгляду в суді першої інстанції. Було враховано і наказ №90 виданий стосовно ОСОБА_6 так і її покликання, що вона не бажає виконувати тимчасово обов`язки завідування відділення через перенесене раніше захворювання у зв`язку з чим додаткове навантаження несприятливе для її стану здоров`я.

Стосовно апеляційних вимог цивільного відповідача ОСОБА_8 про необхідність зміни вироку в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів не вбачає обґрунтованих вимог та доказів того, що судом першої інстанції рішення по цивільному позову прийнято в супереч чинному законодавству.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи-підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що правовідносини сторін виникли з підстав відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам неправомірними діями та бездіяльністю лікарів (третіх осіб) КНП БМР «Буська центральна районна лікарня» під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, а тому саме юридична особа має відшкодувати завдану позивачам шкоду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та, на думку суду апеляційної інстанції, урахував глибину та тривалість моральних страждань позивачів, яких вони зазнали у зв`язку із загибеллю ненародженої дитини через злочинну бездіяльність.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, їх тривалість, а також, з урахуванням глибини душевних страждань, неможливість незалежно від часу та зусиль відновити попередній стан позивачів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачів 3500000 гривень моральної шкоди.

Судом правильно враховано, також, і фізіологічний зв`язок матері та новонародженої, доношеної нею дитини яка залишилася без материнської опіки, а також стан інших дітей фізіологічний та психоемоційний, які позбулися материнської любові через смерть матері та сестри.

Доводи в апеляційних скаргах про відсутність вини третіх осіб та фактично намагання ревізувати рішення у кримінальній справі спростовані наведеним у вироці доводами та не можуть ґрунтуватися на відсутності фінансування (за відсутності будь-яких дій відповідача з метою таке фінансування отримати) не можуть бути тими аргументами, які б свідчили про безпідставність позову та незаконність оскаржуваного рішення суду.

Рішення суду також відповідає правовій позиції Верховного Суду у такій категорії спорів, а саме у справі №490/3471/16-ц.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з покликання представників потерпілих стосовно того, що судом першої інстанції були враховані всі обставини справи, наслідки недбалості медичних працівників, при виконанні свої службових обов`язків, у наслідок який загинула мати трьох дітей, які залишилися повними сиротами, оскільки ОСОБА_21 була єдиною годувальницею. На даний час діти перебувають під опікою сестер (близьких родичів) покійною породіллі.

У Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ВС від 12.02.2019 (справа №447/781/16-к) зазначено, що з об`єктивної сторони злочин, за який ОСОБА_1 було засуджено, характеризується такими ознаками: діянням у вигляді неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків, тяжкими наслідками для хворого та причинним зв`язком між діянням та наслідками. За нормативним визначенням під неналежним виконанням медичним працівником професійних обов`язків слід розуміти вчинення ним не в повному обсязі необхідних дій, які він повинен був вчинити при наданні хворому лікарської допомоги, чи вчинення не тих дій, яких вимагають клінічні протоколи. Надання медичної допомоги включає в себе діагностику (отримання необхідних даних про стан здоров`я, їх правильна оцінка, вибір і прийняття рішення про лікування) та лікування (застосування різного роду процедур, проведення медикаментозної та іншої терапії, виконання хірургічних операцій тощо). Тому ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК, є також неправильний діагноз захворювання, несвоєчасне проведення обов`язкових процедур, що є наслідком недбалості чи несумлінного ставлення лікаря до своїх обов`язків. Із суб`єктивної сторони злочин характеризується необережною формою вини до тяжких наслідків для хворого

Вина у формі необережності не повинна впливати на розмір відшкодування шкоди, адже на лікарів покладено обов`язок згідно зі п. «а» ч. 1 ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» надавати своєчасну та кваліфіковану медичну, лікарську і реабілітаційну допомогу. На визначення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання своїх професійних обов`язків медичними працівниками повинна впливати істотність втручання в конституційне право ОСОБА_21 та вплив негативних наслідків на життя цивільних позивачів, особливо трьох малолітніх дітей померлої ОСОБА_21 .

У рішенні Європейського суду з прав людини «Валерія Фуклєва проти України» від 16.01.2014 Суд зазначив: «Перше речення ст. 2 Конвенції зобов`язує державу не лише утримуватися від «умисного» позбавлення життя, а й вживати належних заходів для захисту життя тих, хто перебуває в межах її юрисдикції (див. рішення від 9 червня 1998 р. у справі «L.C.B. проти Великої Британії» (L.C.B. v. the United Kingdom), п. 36, Звіти про рішення та ухвали 1998-ІІІ). Ці принципи також застосовуються у сфері охорони здоров`я. Зокрема, вони вимагають створення ефективної незалежної судової системи з метою забезпечення встановлення причини смерті пацієнтів, які перебували на лікуванні, як у державному, так і в приватному секторі, та притягнення до відповідальності винних (див. серед інших джерел, справа «Калвеллі і Чільйо проти Італії» (Calvelli and Ciglio v. Italy), заява № 32967/96, п. 49, ЄСПЛ 2002-1).

Покликання цивільного відповідача про те, що ОСОБА_11 не може бути призначено відшкодування моральної шкоди за ч.2 ст. 1168 ЦК України, в наслідок смерті її рідної сестри ОСОБА_21 , оскільки вони не проживали разом і не вели спільне господарство, що у справі немає підтвердження їх родинних, сестринських відносин, то таке на думку колегії суддів не відповідає фактичним обставинам справи, адже стороною потерпілих суду першої інстанції були надані відповідні докази у вигляді свідоцтв про народження сестер та свідоцтв про шлюб з підтвердженням їх теперішніх прізвищ.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

У межах даного кримінального провадження ОСОБА_11 заподіяно моральну шкоду у зв`язку з протиправною поведінкою щодо близького родича - рідної сестри ОСОБА_21 . Уо у п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України йдеться про дві категорії суб`єктів: 1) члени сім`ї або 2) близькі родичі. Аж ніяк ЦК України не позбавляє права на відшкодування шкоди, заподіяної протиправною поведінкою щодо близького родича!

Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка повинна поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено тією чи іншою нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Цивільний відповідач в апеляційній скарзі, цитуючи положення норми ч. 2 ст. 1168 ЦК України, судової практики забуває про системний аналіз законодавства України та ст. 23 ЦК України, не надаючи значення її змісту, а також не звертає увагу на новітню судову практику, зокрема правові позиції Великої Палати Верховного Суду. А отже, Апелянт прагне обмежити цивільну позивачку у праві на відшкодування моральної шкоди в зв`язку з протиправною поведінкою щодо її близької родички ОСОБА_21 .

Правильність позиції представника цивільного позивача ілюструється і судовою практикою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 (справа №216/3521/16; провадження N 14-714 цс 19) зазначила: «Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права па відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

У п. 41 Постанові Великої Палата Верховного Суду від 03.11.2021 справа № 9901/378/20 право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою конституційною гарантією захисту прав і свобод людини. Таку шкоду слід відшкодовувати у кожному випадку її спричинення. Право на її відшкодування виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (пункт 49)). Проте форма такого відшкодування (матеріальна, зокрема грошова, чи інша) може різнитися залежно від виду порушення конкретного права.

Стосовно розміру відшкодування моральної шкоди визначеної судом першої інстанції сестрі загиблої та малолітнім дітям ОСОБА_21 то колегія суддів, вивчивши матеріали кримінального провадження, дійшла до переконання, що судом першої інстанції при призначення зазначеного відшкодування були враховані всі обставини справи, а також понесення потерпілими стаждань, як душевних так і фізичних, а також непоправних наслідків спричинених вчиненим злочином.

Моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод цивільні позивачі мають право на справедливу сатисфакцію. У рішенні Європейського суду з прав людини «Знайкін проти України» зазначено: суд немає сумнівів щодо того, що заявник зазнав тривоги та страждань внаслідок порушення його прав, гарантованих Конвенцією, які не можуть бути адекватно відшкодовані визнанням Судом наявності порушень. У рішенні «Кучерук проти України» (2007) Європейський суд з прав людини наголошує на ймовірнісному вимірі моральної шкоди, що, врешті-решт, як зазначається у юридичній доктрині, має спонукати вітчизняні суди замислитись над обгрунтованістю жорстких вимог, які зазвичай висуваються ними до організації доказової діяльності сторін щодо підтвердження факту завдання моральної шкоди та розміру належної компенсації. Європейський суд з прав людини у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 р. зазначив, що моральна школа має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

Згідно з Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 577/3791/18 від 27.01.2020 р.: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві було проілюстровано позицію щодо відшкодування як матеріальної так і моральної шкоди у контексті практики як судової практики України так і Європейського суду з прав людини.

Дані вимоги були враховані судом першої інстанції . В апеляційній скарзі не відображено у чому рішення зазначені у вироку су перечують даній практиці та чинному законодавству.

Покликання цивільного відповідача на те, що цільове фінансування «Бузької центральної районної лікарні» спрямоване на профілактику та боротьбу, лікування пацієнтів з захворюванням на COVID19, не спростовують відповідальності медичного закладу у якому, в березня 2018 року, померла породілля ОСОБА_21 від неналежного виконання медичними працівниками даної лікарні своїх безпосередніх професійних обов`язків. Право на відшкодування шкоди цивільних позивачів виникло у зв`язку із заподіянням їм моральної шкоди через смерть ОСОБА_21 і порушення її конституційного права на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування (ст. 49 Основного Закону України).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. (справа № 911/4249/16) зазначено: « з огляду на викладене вище Велика Палата Верховного Суду відхилила твердження скаржника про відсутність його обов`язку здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги в період з 01 січня 2015 р. до 01 січня 2016 р. через те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не було передбачено кошти на ці видатки, оскільки в особи виникає певне право, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання не із закону про Державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правових актів, що регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин (п.60). Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, № 925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 12-46гс18. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України та Верховного Суду (п. 61).

Колегія суддів погоджується з покликання представника потерпілих, висловленні в запереченні на апеляційні вимоги цивільного відповідача, що суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, у тому числі в частині вирішення цивільного позову. Суд першої інстанції врахував, що спостерігаючи за дітьми, складно правильно розпізнати й оцінити глибину горя втрати рідної людини, які вони переживають. Горе є сильним душевним стражданням, глибоким сумом дітей за тим, до кого вони була прив`язані. Воно особливе тим, що ускладнене осмисленням втрати і супроводжується сильним стресом незахищеності перед подією. У дітей була крайня залежність від матері, що зрозуміло, насамперед і враховуючи малолітність, отож, після її смерті вони були змушені пристосовуватись по-новому до оточуючого світу, в якому їхньої мами вже немає і не буде, і формувати нові взаємини. Суд першої інстанції занурився у дитячий внутрішній світ, сповнений болю, туги, нерозуміння, трагедії, аби збалансувати шальки терезів і аби переважили найкращі інтереси дітей! Відповідно до ст. З Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. Є. проти України» (2017) зазначено: «Наразі існує широкий консенсус - включаючи в міжнародному праві - на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси».

Відтак покликання апелянта на відсутність у медичного закладу фінансування на відшкодування моральної шкоди в сумі 3500000 гривень потерпілим від кримінального правопорушення є необгрунтовано та не вмотивовано, підстав для зменшення сум моральної шкоди по даному провадження не встановлено.

Відтак апеляційні вимоги захисника обвинуваченої ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Прокурор в суді апеляційної інстанції підтвердила, що судом першої інстанції в повному обсязі, ретельно були дослідженні докази надані всіма сторонами процесу, зокрема, обвинувачення, захисту та потерпілих. Відповідно до ч.1 ст. 140 КК України спеціальним суб`єктом є медичний працівник. Консіліумом з трьох лікарів не правильно був оставлений діагноз породіллі ОСОБА_21 , що призвело до надання некомпетентного лікування загиблої через недотримання медичних протоколів. Судом першої інстанції підставно визнано недопустимим доказом - висновок клініко експертної комісії (КЕК),який складений за участю ОСОБА_22 та наданий 08.01.2019 Департаментом охорони здоров`я Львівської ОДА, через конфлікт інтересів. ОСОБА_22 , брав участь у формуванні експертного висновку, проводив консультування та надавав рекомендації лікарям щодо надання допомоги ОСОБА_21 , перебував у реальному конфлікті інтересів та не мав права брати участь у голосуванні на засіданні КЕК ДОЗ ЛОДА.

Доводи апеляційних скарг правильних висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченої, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача - керівника КНП БМР «Буська центральна районна лікарня» ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Буського районного суду Львівської області від 27.10.2022 у кримінальному провадженні №0000077 відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 за ч.1 ст. 140 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: