Справа №591/1656/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/781/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за спільною апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , пенсіонера, працюючого, не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла спільна апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 , в якій, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини на кваліфікацію дій ОСОБА_7 , апелянти просять змінити вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09 грудня 2021 року, призначивши обвинуваченому більш суворе покарання в частині позбавлення його правом керування транспортними засобами на певний строк та задовольнити позов потерпілого в повному обсязі.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді арешту на строк 1 місяць без позбавлення права керування транспортними засобами, згідно вимог ст. 69 КК України.

Строк відбування покарання обраховувати з дня затримання особи.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто на його користь з ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 38000 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянти зазначають, що вирок суду частково є незаконним і необгрунтованим, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та у зв`язку з невідповідністю встановленого судом розміру завданої потерпілому моральної шкоди у 38 000 грн.

З часу настання пригоди до проголошення вироку, обвинувачений особисто жодним чином не цікавився станом здоров`я потерпілого, ним не пропонувалася допомога, не відшкодовано жодної копійки, а тому не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є безпідставно та незаконним.

Апелянти зазначають, що внаслідок ДТП, ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження та потрапив до лікарні, де йому був встановлений відповідний діагноз, і це спричинило довгострокові фізичні та моральні страждання, суттєву зміну сталого життєустроя, він був позбавлений можливості працювати, заробляти певні кошти, щоб співіснувати та утримувати сім`ю, тобто, потерпілому була завдана моральна шкода, розмір якої він оцінює в 100 000 грн., що відповідає принципу виваженості та справедливості.

Однак, суд безпідставно зменшив стягнення моральної шкоди на 2 000 грн., враховуючи, що ці кошти підлягають стягненню зі страхової компанії, при тому, що моральна шкода, яка підлягає стягненню зі страхової компанії це 5% з розміру витрачених коштів на лікування, а не з встановленої судом моральної шкоди.

Згідно з вироком, 12 січня 2021 року близько 07 год. 30 хв. ОСОБА_7 , керував автомобілем «Ваз 2107», н.з. НОМЕР_1 та рухався по вул. Г.Кондратьєва в напрямку вул. Лебединська в м. Суми, де в районі будинку 146-1, знехтувавши безпекою дорожнього руху при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, своєчасно не відреагував на зупинку іншого транспортного засобу в іншій смузі руху, завчасно не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_9 , який переходив по переходу проїзну частину справа-наліво відносно напрямку руху автомобіля, допустив наїзд на нього.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Водій ОСОБА_7 допустив порушення п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною подією та наслідками, що настали.

На вказану апеляційну скаргу захисником ОСОБА_8 було подано заперечення, в яких останній вказує на те, що переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, апелянтами не наведено.

Саме з врахуванням даних про особу обвинуваченого, а також необхідності у керуванні автомобілем для забезпечення в тому числі потреб дружини ОСОБА_7 , яка має інвалідність, і яку необхідно возити до лікарні, за відсутності доказів на підтвердження наявності у останнього системних порушень ПДР України, а також враховуючи, що він майже весь час трудової діяльності працював водієм, суд обґрунтовано дійшов висновку про не застосовування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

У кримінальному провадженні потерпілим заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_11 100000 грн. моральної шкоди, який є явно завищеним, з врахуванням того, що ОСОБА_9 як належних та допустимих письмових доказів щодо погіршення його фізичного та емоційного стану надано не було, і на думку захисту, судом першої інстанції вірно визначено суму відшкодування моральної шкоди, яка складає 38000 грн.

Крім того, захисник вказує, що обвинувачений неодноразово наголошував, що в рахунок відшкодування моральної шкоди готовий виплатити 5000 грн., але як під час досудового слідства, так і під час розгляду справи судом, потерпілий відмовлявся їх отримувати.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскарженого судового рішення, доводи потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 , які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - ОСОБА_8 та прокурора, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим та просили залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, призначене покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді арешту на строк 1 місяць також не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду і в цій частині вирок не підлягає.

Що стосується доводів апелянтів про призначення обвинуваченому м`якого покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено, що порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного.

Крім того, у постанові від 08 лютого 2018 року по справі № 361/2704/16-к ВС звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, висновку про можливість не призначати обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд дійшов з врахуванням тих обставин, що останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є пенсіонером, після виходу на пенсію працює з вересня 2021 року, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, одружений, дружина має інвалідність і необхідності у його керуванні автомобілем обумовлена, в тому числі, і потребами дружини. Дані про те, що обвинувачений має системні порушення ПДР України, відсутні, майже всю трудову діяльність він працював водієм, крім того, ОСОБА_7 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав в повному обсязі та сприяв розкриттю злочину.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, оскільки заявляючи про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, апелянти не вказують, які саме обставини свідчать про необхідність призначення останньому такого покарання.

Що стосується доводів апелянтів про безпідставне зменшення судом заявленої у цивільному позові суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, то на думку колегії суддів вони є слушними, з врахуванням наступного.

Так, згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що адвокатом ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , було подано цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що при вирішенні вказаного позову, за наявності тих обставин, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, впродовж певного часу проходив лікування та потребував відновлення здоров`я, суд дійшов висновку про обґрунтованість завданої останньому моральної шкоди, яка зумовлюється стражданнями, завданими ушкодженню здоров`я, болісними відчуттями, що призвело до значних змін у житті, та з врахуванням глибини та характеру страждань потерпілого, визначив належною до стягнення моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. При цьому, вказаний розмір моральної шкоди був зменшений до 38 000 грн., з посиланням на ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілому страховиком, яка складає 5% і від визначеної судом суми складає 2000 грн.

Колегія суддів зазначає, що застосування вказаної норми закону судом першої інстанції було безпідставним, на що вірно посилаються апелянти у поданій апеляційній скарзі, враховуючи, що розрахунок відшкодування страхової виплати моральної шкоди повинен проводитись від реально встановленого розміру шкоди, заподіяної здоров`ю, а таких даних ні матеріали кримінального провадження, ні позовна заява не містять.

Крім того, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_9 повідомив про те, що на даний час стан його здоров`я після отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень не відновився, він продовжує лікування, його весь час турбують болі, які завдають йому страждання. Також, потерпілий повідомив, що обвинувачений ОСОБА_7 до цього часу не відшкодував йому жодної копійки і такі його пояснення спростовані не були.

Саме з врахуванням вищезазначених пояснень потерпілого, наявні підстави для збільшення розміру моральної шкоди, завданої йому протиправними діями обвинуваченого, і в даному випадку, враховуючи глибину та характер моральних страждань ОСОБА_9 , на користь останнього з обвинуваченого підлягає стягненню 60 000 грн., що на думку колегії суддів відповідає принципу розумності та справедливості.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що спільну апеляційну скаргу потерпілого та його представника слід задовольнити частково та змінити вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. 404,405,407, 408, 418,419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Cпільну апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 - в частині вирішення цивільного позову - змінити.

Збільшити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню.

Стягнути з ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь потерпілого ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 60 000 грн.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .