УХВАЛА

28 листопада 2022 року

м. Київ

Справа № 1-9/05

Провадження № 13-54зк22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20

перевірила заяву ОСОБА_1 про перегляд щодо нього вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2005 року та ухвали Верховного Суду України від 31 травня 2005 року за виключними обставинами і

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2005 року, залишеним без зміни ухвалою Верховного Суду України від 31 травня 2005 року, ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням положень ст.70 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) із заявою, в якій просить здійснити перегляд за виключними обставинами вказаних судових рішень в частині призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі. Як на підставу перегляду заявник посилається на ухвалене 26 липня 2022 року Комітетом з прав людини Організації Об`єднаних Націй (далі - Комітет ООН) рішення, в якому, на його думку, констатовано порушення прав заявника за ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в частині неможливості скорочення покарання у виді довічного позбавлення волі. У зв`язку з цим заявник просить скасувати ухвалу Верховного Суду України про залишення вироку апеляційного суду без змін, а вирок апеляційного суду змінити шляхом призначення покарання на визначений термін і звільнити з-під варти у зв`язку з відбуттям покарання.

Перевіривши наведені у заяві доводи та додані до неї матеріали, Велика Палата дійшла таких висновків.

17 липня 1997 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», за яким Держава Україна визнала на своїй території дію, зокрема, ст.46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Стаття 46 Конвенції визначає обов`язкову силу рішень Європейського суду з прав людини. При цьому високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення цього Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Ратифікувавши Конвенцію, Україна визнала положення цього міжнародного договору частиною національного законодавства.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (статті 8 та 9 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)).

За таких обставин в Главі 34 КПК міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною визначено саме Європейський суд з прав людини, рішення якого є обов`язковими до виконання Україною (таке саме правове регулювання було передбачено у Кримінально-процесуальному кодексі 1960 року. Справа щодо заявника розглядалась судами за цим Кодексом).

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК виключною обставиною визнається встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави, передбаченої п. 2 ч. 3 ст. 459 цього Кодексу, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 461 КПК може бути подано особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною.

Діяльність Комітету з прав людини ООН, зокрема з розгляду скарг приватних осіб, регламентовано Першим факультативним протоколом до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Згідно з цим протоколом за результатами розгляду повідомлень Комітет формулює свої рішення у виді поглядів з урахуванням його міркувань. Зазначені міркування не є юридично обов`язковими, а становлять адресовані державі рекомендації.

Зазначений Комітет не належить до органів міжнародної юстиції, не наділений повноваженнями ухвалювати юридично обов`язкових рішень, а в установчих документах цього органу для держав не передбачено правових наслідків констатованих ним порушень прав людини.

Аналіз зазначених вище міжнародно-правових норм дає підстави для висновку, що Комітет з прав людини ООН не є судовою установою, його міркування за формою та змістом не є судовими рішеннями і з правової точки зору мають для держав не обов`язковий, а рекомендаційний характер.

Велика Палата вже розглядала питання про можливість перегляду за виключними обставинами судових рішень після висновку Комітету з прав людини ООН і відмовила у відкритті провадження за заявою засудженого за вищевказаними підставами (провадження № 13-53зво18).

Крім того, згідно зі ст. 82 КК, статтями 537, 539 КПК питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким під час виконання вироку вирішується місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для відкриття Великою Палатою провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судових рішень щодо нього.

Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд щодо нього вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2005 року та ухвали Верховного Суду України від 31 травня 2005 року за виключними обставинами.

Заяву ОСОБА_1 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3 ОСОБА_12

ОСОБА_4 ОСОБА_13

ОСОБА_5 ОСОБА_14

ОСОБА_6 ОСОБА_15

ОСОБА_7 ОСОБА_16

ОСОБА_8 ОСОБА_17

ОСОБА_9 ОСОБА_18

ОСОБА_10 ОСОБА_19

ОСОБА_11 ОСОБА_20