Справа № 342/875/22
Провадження № 1-кп/342/45/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Городенка матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000086 від 10.08.2022 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Городенка Івано-Франківської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, розлученого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, згідно ст.89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5 , ОСОБА_6

потерпілий ОСОБА_7

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) в умовах воєнного стану за наступних обставин.

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні» введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Законом України про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 №2263-ХІ продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

10.08.2022 близько 11.10 год ОСОБА_3 прийшов до господарства по АДРЕСА_2 , де постійно проживає та зареєстрований ОСОБА_7 . Перебуваючи у кімнаті вказаного будинковолодіння, побачив мобільний телефон «Samsung Galaxy j3» чорного кольору, що знаходився на столі поруч з потерпілим та заряджався. В цей час у ОСОБА_3 виник умисел на відкрите викрадення чужого майна. Перебуваючи поряд з потерпілим, у присутності ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, керуючись корисливими мотивами, спрямованими на відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи, що ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи, пересувається за допомогою милиці, та не може чинити перешкод, всупереч волі потерпілого, вирвав мобільний телефон «Samsung Galaxy j3» чорного кольору із зарядки, чим відкрито викрав мобільний телефон потерпілого ОСОБА_7 , та покинув приміщення житлового будинку. Тоді за ОСОБА_3 вибіг на подвір`я ОСОБА_8 з вимогою повернути викрадений мобільний телефон, однак наздогнати останнього не зміг, в результаті чого викраденим мобільним телефоном ОСОБА_3 розпорядився на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_7 матеріальну шкоду, що згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 18.08.2022 року становить 1672 гривень.

Таким чином, ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.4 ст.186 КК України.

Ухвалою Городенківського районного суду від 12.09.2022 призначено підготовче судове засідання у даній справі.

Ухвалою Городенківського районного суду від 03.10.2022 застосовано до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів з утриманням у Івано-Франківській установі виконання покарань № 12 до 01 грудня 2022 року включно та визначено розмір застави у межах 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 49 620 гривень; призначено судовий розгляд справи.

26.10.2022 на адресу суду надійшло повідомлення начальника Івано-Франківського установи виконання покарань №12, що відповідно до ст.202 КПК України 05.10.2022 з Івано-Франківської установи виконання покарань (№12) на підставі ухвали суду від 03.10.2022 року, після внесення застави у розмірі 49620 гривень, ув`язнений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був звільнений.

Ухвалою Городенківського районного суду від 01.11.2022 доручено керівнику Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Івано-Франківській області призначити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , захисника.

Ухвалою Городенківського районного суду від 29.11.2022 продовжено строк дії обов`язків, покладених згідно ухвали судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03.10.2022 року на обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до ч.5 ст.194 КПК України. В подальшому розгляд справи припинено через знеструмлення електромережі суду з 14.55 год до 17.00 год 29.11.2022 року.

Ухвалою Городенківського районного суду від 09.02.2023 кримінальне провадження за № 0000086 від 10.08.2022 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 КК України, ч.4 ст.186 КК України - закрито в частині обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Розгляд кримінального провадження щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, продовжено.

Розгляд справи 12.10.2022, 16.11.2022, 21.12.2022, 17.01.2023, 09.02.2023, 02.03.2023 відкладався через всіх неявку учасників процесу, неявку потерпілого, знеструмлення електромережі суду.

Прокурор у судовому засіданні висловив думку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються; просив визнати обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та застосувати щодо нього покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 не заперечив щодо недослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Підтвердив, що на даний час почуває себе добре. Обвинуваченого знає давно, раніше конфліктів між ними не було. Обставини вчиненого щодо нього кримінального правопорушення пояснив таким чином, що 10.08.2022 року були із сусідом ОСОБА_8 у нього вдома та розпивали алкогольні напої. Обвинувачений прийшов без попередження, був обуреним та розгніваним на нього через відомі останньому обставини. Після завдання йому близько 8 ударів у грудну клітку, сів з ним та сусідом ОСОБА_8 за стіл розпивати алкогольні напої. Через певний час вирвав із зарядки його мобільний телефон та вибіг із хати. Ні потерпілий, ні його товариш зупинити обвинуваченого не змогли. На даний час пояснив, що перебуває з обвинуваченим у добрих стосунках. Наполегливо просив ОСОБА_3 суворо не карати, адже він є хорошою людиною, батьком трьох доньок, працює, причиною його поведінки є вживання алкогольних напоїв.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вважав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Вину у вчиненому визнав повністю, вказавши, що погоджується зі всіма обставинами кримінального правопорушення, які зазначені в обвинувальному акті, щиро розкаявся. Пояснив, що 10.08.2022 року прийшов до будинку ОСОБА_7 , якого знає близько 5-6 років, та з яким на час вчинення кримінального правопорушення були неприязні відносини, завдав йомудекілька ударів у грудну клітку, потім заспокоївся та сів випивати з потерпілим та його сусідом ОСОБА_8 алкогольні напої. Пізніше вирвав із зарядки телефон потерпілого ОСОБА_7 та вибіг з будинку. Знав, що ОСОБА_7 є особою з інвалідністю та не може чинити йому опір. Телефоном розпорядився на власний розсуд. Причину свого вчинку пояснити не зміг, проте аналізуючи свою поведінку осудив її, зазначивши, що вчинив «не по-чоловічому». Просив суд суворо не карати, запевнив, що більше такого не повторить, щиро розкаюється у вчиненому.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 вважав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та що розгляд справи доцільно проводити у порядку ч.3 ст.349 КПК України. Просив суд врахувати, що обвинувачений має позитивну характеристику, є батьком трьох неповнолітніх дітей, провадження у справі у частині завдання ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 закрито судом за заявою потерпілого, а тому просить суд призначити покарання із застосуванням ст.ст.69 та 75 КК України.

Згідно ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Суд зазначає, що незважаючи на те, що розгляд справи здійснюється у порядку порядку ч.3 ст.349 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Враховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_3 щодо повного визнання вини у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченогоч.4 ст.186 КК України, те, що він не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, які вказані в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів у справі, розуміє неможливість в подальшому оскаржити дані фактичні обставини в апеляційному порядку, той факт, що його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, у суду не має сумнівів в добровільності та правдивості його позиції, вислухавши думку інших учасників судового провадження, які не оспорювали матеріали досудового розслідування та не заперечували щодо розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, тому відповідно до вказаної норми дослідження доказів відносно фактичних обставин справи визнано судом недоцільним, у зв`язку з чим суд обмежив їх допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, а також досудової доповіді.

Суд дослідив матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 , зокрема, копію паспорта громадянина України; довідки про те, що ОСОБА_3 , не знаходиться на диспансерному обліку у кабінеті лікаря-психіатра та знаходиться на диспансерному обліку у кабінеті лікаря-нарколога КНП «Городенківська БЛІЛ» Городенківської міської ради із діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю»; довідку КНП «Городенківська БЛІЛ» Городенківської міської ради №126 від 10.08.2022 про направлення ОСОБА_3 на медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння та він відмовився від освідчення; позитивну характеристику з місця проживання обвинуваченого; вимогу про судимість, згідно якої ОСОБА_3 30.08.2013 року судимий Городенківським районним судом за ч.3 ст.186 КК України у виді 4 років позбавлення волі; із застосуванням ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, лист начальника Коломийського районного сектору №1 філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області про те, що ОСОБА_3 01.10.2015 року знятий з обліку у зв`язку із закінченням іспитового терміну, дані ЦНАП Городенківської міської ради Івано-Франківської області про реєстрацію ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 (разом з ним зареєстрована ОСОБА_9 ), дані про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , висновок органу пробації.

Згідно з досудовою доповіддю Коломийського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області ризик повторного вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб високий, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства, в тому числі для окремих осіб. На думку Коломийського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області виконання покарання у громаді можливо лише у винятковому випадку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні за ч.4 ст.186 КК України як відкритого викрадення чужого майна за обставин, викладених в обвинувальному акті, доведена.

За нормативним визначенням грабіж характеризується відкритим способом викрадення майна. Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. При ненасильницькому грабежі винний при вилученні майна не звертається до застосування насильства або погрози до потерпілого чи інших осіб (не здійснює цілеспрямованої дії на їх психіку чи тілесну недоторканість), а обмежується прикладенням певних зусиль лише безпосередньо для вилучення майна. При грабежі винний прагне діяти відкрито, ігноруючи можливий опір з боку потерпілого та інших сторонніх осіб. При цьому не має значення, чи вживали вказані особи заходів для того, щоб покласти край викраденню. Останнє при грабежі вчинюється заздалегідь очевидно, помітно для інших осіб, і така відкритість підвищує (порівняно з крадіжкою) суспільну небезпеку викрадення.

За вчинення злочину, передбаченого санкцією ч.4 ст.186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду, про що зазначив Верховний Суду у постанові від 13.08.2020 року у справі № 716/1224/19.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Суд враховує, що обвинувачений має постійне місце проживання, неофіційно працює по найму, що свідчить на користь міцних соціальних зв`язків, є особою молодого віку, розлучений, проте має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно,той факт, що завдана потерпілому майнова шкода у розмірі 1672 гривень є незначною.

Обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому кримінальному правопорушенні є щире каяття, добровільне відшкодування збитку, відсутність у потерпілого претензій матеріального та морального характеру.

Обставиною, що відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому кримінальному правопорушенні є вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Щодо щирого каяття обвинуваченого суд вважає доцільним зауважити, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанови Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Під час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_3 висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та засудив свою поведінку, перепросивши ОСОБА_7 за свій вчинок, що свідчить на користь щирого каяття обвинуваченого.

При призначенні покарання ОСОБА_3 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує вищенаведене, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Суд вважає конкретні обставини вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч.4 ст.186 КК України, а саме відсутність тяжких наслідків, спричинених потерпілому злочином, поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, який відшкодував потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду та вибачився за свій вчинок, критичне ставлення до вчиненого ним діяння, думка потерпілого про непризначення обвинуваченому покарання пов`язаного з позбавленням волі, оскільки вони на даний час перебувають у добрих стосунках, з врахуванням наведених вище пом`якшуючих покарання обставин, є такими, що призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_3 діяння.

У постанові від 10 червня 2020 року (справа № 161/7253/18) Верховний Суд вказав, що покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, зважає на можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства.

Отже, з врахуванням норми ч.1 ст. 69 КК України, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити більш м`яке покарання, не зазначене у санкції ч.4 ст.186 КК України, у виді обмеження волі на строк два роки.

Відповідно до вимог ст. 63 КК України, покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці і встановлюється на строк від одного до п`яти років.

На переконання суду саме таке покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України є пропорційним, адекватним, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_3 злочину і даними про його особу, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення.

Крім цього, на переконання суду, призначене покарання забезпечує дотримання балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Щодо міри покарання запропонованою стороною обвинувачення, доцільно зауважити, що позбавлення волі на певний строк є найсуворішим покаранням, що повинно застосовуватись тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого. У даному конкретному випадку суд зважає на те, що більш м`яке покарання у виді обмеження волі, сприятиме його меті щодо перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, сприятиме його законослухняній поведінці у майбутньому. Разом з тим, обвинувачений буде залученим до праці, за ним буде встановлений нагляд, що стримуватиме його від протиправної поведінки.

Суд вважає запропоноване стороною захисту покарання у виді позбавлення волі із одночасним застосуванням ст.69 та 75 КК України таким, що є неспівмірним тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, таким, що не матиме виховного впливу на останнього, тим більше, враховуючи, що раніше ОСОБА_3 вчиняв аналогічний злочин та правильних висновків для себе не зробив.

Враховуючи, що до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_3 строк перебування під вартою (із продовженням строку ухвалою від 03.10.2022) у період з 12.08.2022 по 05.10.2022, за правилами ст. 72 ч.5 КК України, із розрахунку один день тримання під вартою (попереднього ув`язнення) за два дні обмеження волі.

Оскільки ОСОБА_3 після внесення застави був звільнений з Івано-Франківської установи виконання покарань, запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний у вигляді застави.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Також у відповідності до ч.4 ст.174 КПК України, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, слід вирішити питання про скасування арешту майна.

Процесуальні витрати підлягають стягненню з обвинуваченого згідно ст. 124 КПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 72, ч.4 ст.186 КК України, ст.ст. 368, 373-374, 394 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначити йому покарання, з урахуванням ч.1 ст. 69 КК України, у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання попереднє ув`язнення ОСОБА_3 з 12 серпня 2022 року по 05 жовтня 2022 із розрахунку один день тримання під вартою (попереднього ув`язнення) за два дні обмеження волі.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний у вигляді застави.

Після набрання вироком законної сили заставу - 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 49 620 (сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять) гривень, яка внесена на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, код: 26289647, банк: ДКС України, м. Київ, МФО: 820172, р/р: UA158 201 720 355 259 65 на підставі ухвали Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03.10.2022 року, повернути заставодавцю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/109-22/8478-Д від 30.08.2022 у сумі 1887, 80 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/109-22/8393-ТВ від 18.08.2022 у сумі 755,12 гривень.

Скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті ухвалою слідчого судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 12.08.2022 у виді арешту, накладеного на мобільний телефон «Samsung Galaxy», чорного кольору, власником якого є ОСОБА_7 , із забороною на відчуження, користування та розпоряджання до вирішення питання про долю вказаних речових доказів відповідно до КПК України.

Речові докази:

- мобільний телефон «Samsung Galaxy», чорного кольору, який поміщено до спеціального пакету «Україна МВС експертна служба» №5755004 та передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП №2 (м. Городенка) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області(квитанція № 387), повернути власнику ОСОБА_7 ;

- 7 (сім) відбитків пальців рук, які знаходяться на зберіганні у кімнаті зберігання речових доказів ВП №2 (м. Городенка) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, знищити.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1