ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1210/23 (1-кс/643/237/23) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/313/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2023 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000522 від 13.02.2023 , внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання слідчого.

З метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, накласти арешт на транспортний засіб марки та моделі «FIAT FIAT DOBLO», 2013 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключі від вказаного транспортного засобу, що вилучено 13.02.2023 під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування прийнятого рішення слідчим суддею зазначено, що існує сукупність достатніх підстав та розумних підозр вважати, що вищевказане майно, що належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_6 , є предметом можливої конфіскації майна, як виду покарання, що передбачене санкцією ч.3 ст. 307 Кримінального кодексу України, та яке може бути призначене судом у випадку направлення обвинувального акту до суду та визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі захисник з урахуванням доповнень просить скасувати оскаржувану ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Зазначає, що ОСОБА_6 з 1998 року перебуває у шлюбі, а автомобіль було придбано 16.12.2020, таким чином, майно, що придбано у шлюбі є спільною сумісною власністю. Вказувала, що автомобіль є неподільною річчю, тобто виділити частину автомобіля для конфіскації без втрати його цільового призначення неможливо. Зазначала, що з підстав неподільності речі та неможливості виділити частки в кримінальному проваджені, конфіскація автомобіля, що є спільною сумісною власністю неможлива.

Наголошує, що таким чином порушується право зокрема дружини на власність, оскільки доказів про те, що вона знала чи могла знати про незаконне використання транспортного засобу матеріали справи не містять.

Посилається на практику ЄСПЛ з цього приводу.

Також посилається на практику національних судів України, зокрема на практику Верховного Суду та Вищого антикорупційного суду.

ОСОБА_6 є фізичною особою підприємцем, який здійснює діяльність в сфері оптової торгівлі продуктами харчування, займається активною волонтерською діяльністю, використовуючи у томі числі вказаний транспортний засіб.

Вказує, що жодних слідів злочину на даному транспортному засобі, чи в ньому не виявлено. Згідно повідомлення про підозру не зазначено використання транспортного засобу у протиправній діяльності.

Підозру вважає необгрутнованою, оскільки ніякими доказами не встановлено факт придбання, відвантаження та умислу на отримання прибутку ОСОБА_6 .

У матеріалах справи відсутні протоколи допитів, які б вказували на ОСОБА_6 , отже, слідством не встановлено, що саме ОСОБА_6 відправив вантаж з наркотичним засобом до м. Харкова.

Зазначає, що ОСОБА_6 не зберігав і не відправляв макову соломку на адресу ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дані особи йому невідомі. Вважала передчасною підозру в частині зберігання наркотичних засобів, оскільки підтвердженням цього факту є висновок експерта, який наразі відсутній.

Також, суду не надано доказів того, що напередодні виявлення зазначених предметів співробітниками правоохоронних органів ОСОБА_6 домовлявся будь з ким про збут наркотичних засобів або психотропних речовин, як не добуто і доказів фактів збуту, придбання ніби - то наркотичних речовин шляхом здійснення щодо нього негласних розшукових дій.

Наголошує а тому, що слідчий просив накласти заборону на відчуження майна, натомість слідчий суддя позбавив особу права користування і володіння, чим вийшов за межі вимог слідчого, викладених в клопотанні.

Також вважає, що слідчим суддею не вирішено питання про місце зберігання майна, на яке накладено арешт.

Сторони кримінального провадження були повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином. Прокурор і захисник надали заяву про розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе проводити судовий розгляд за відсутності сторін в порядку ст. 406 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів провадження вбачається, що проводиться досудове слідство у провадженні №0000522 від 13.02.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

З витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000522 від 13.02.2023, а саме короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, вбачається, що у провадженні СВ ХРУП №2 ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0003121 від 04.10.2022 року за ч.3 ст.307 КК України, за підозрою ОСОБА_9 , 1984 р.н., ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за фактом збуту, групою осіб особливо небезпечного наркотичного засобу - макової соломки, у особливо великих розмірах. Під час досудового розслідування було встановлено, що відправлення вищевказаного особливо небезпечного наркотичного засобу - макової соломки, було здійснено з м. Запоріжжя, а саме було встановлено, що до вказаного злочину можливо причетний ОСОБА_6 13.02.2023 у нежитловому приміщенні, яке на праві власності належить ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 , було проведено обшук де виявлено та вилучено: 22 полімерних мішків з речовиною, ззовні схожою на особливо небезпечний наркотичний засіб макову солому, які останній зберігав з метою подальшого збуту.

Відповідно до протоколу затримання, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано 13.02.2023 о 17:00, у порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, та якому 14.02.2023 повідомлено про підозру.

Постановою прокурора Салтівської окружної прокуратури міста Харкова від 13.02.2023 виділено з кримінального провадження №0003121 від 04.10.2022 матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_6 у кримінальне провадження, яке зареєстровано в ЄРДР за №0000522 від 13.02.2023.

Під час розслідування кримінального провадження №0003121 від 04.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, 06.02.2023 слідчим суддею Московського районного суду м. Харкова задоволено клопотання слідчого на проведення обшуку транспортного засобу «FIAT DOBLO», 2013 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який належить та яким користується ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до протоколу обшуку вказаного автомобіля від 13.02.2023 вилучено транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключі від автомобіля.

Так, ч.2ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1)збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1)можливість спеціальної конфіскації майна(якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4)розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з приписами ч.5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Санкція ч.3 ст.307 КК України, за якою ОСОБА_6 повідомлено про підозру, передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. У відповідності до ч. 2 ст. 52 КК конфіскація майна є додатковим видом покарання..

Отже, закон про кримінальну відповідальність передбачає можливість конфіскації майна у випадку засудження особи за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, а тому посилання слідчого судді саме на норми п.3 ч.2 ст. 170 КПК України є правильним та відповідає положенням кримінального-процесуального закону.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що автомобіль, на який накладено арешт, є спільною сумісною власністю подружжя, без виділення долі кожного з подружжя, автомобіль є неподільною річчю.

Захисник ОСОБА_7 вважає, що накладення арешту на авто порушує право на власність дружини ОСОБА_6 .

Колегія суддів зазначає наступне.

Майнові відносини в Україні регулюються цивільним законодавством.

Правовий режим власності в Україні визначається виключно законами України, що передбачає п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК). Такий же підхід до питання належності особам, які є подружжям, на праві власності майна, набутого ними за час шлюбу, передбачають ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК.

Як вбачається з ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК).

Усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя (ч. 2 та 3 ст. 54 СК).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1 ст. 74 СК).

За приписами ч. 2 ст. 370 ЦК у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 СК за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства. Підставою для виділення частки майна в праві спільної сумісної власності має бути вимога співвласника такого майна або державного чи приватного виконавця.

Таким чином, з огляду на вказані норми Цивільного кодексу та Сімейного кодексу, колегія суддів вважає, що в межах кримінального провадження є неприпустимим вирішення спору про право власності на майно шляхом поділу його з виділенням часток.

Це є виключним правом подружжя.

Більш того, колегія суддів наголошує на тому, що вказані доводи про порушення прав дружини підозрюваного наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , яка представляє інтереси підозрюваного, а не його дружини, яка апеляційну скаргу не подавала.

Окрім цього, заперечення апелянта в частині рішення слідчого судді про арешт майна, місця його зберігання, на думку колегії суддів є необґрунтованим.

Слідчий, прокурор при задоволенні відповідного клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язані забезпечити зберігання арештованого майна, керуючись, при цьому, відповідними нормативно - правовими актами, зокрема: «Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», який затверджено постановою КМ України від 19 листопада 2012 року №1104, та «Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду», затвердженої Наказом №51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010.

Клопотань з боку сторони обвинувачення до апеляційного суду з цього приводу не надходило.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі апелянт, також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Також, Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Крім того, відповідно до порядку, передбаченого ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст. 392, 404, 405, 406, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2023 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000522 від 13.02.2023 , внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді