ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9550/20 Номер провадження 11-кп/814/143/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2021 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Полтави, громадянина України, освіта середня, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

у с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2021 року ОСОБА_9 виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, через недоведеність в його діях складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст.345 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишено без розгляду.

Вирішено питання про речові докази.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у тому , що у період часу з 07 год 00 хв по 19 год 00 хв 07 серпня 2020 року екіпаж патрульної поліції «Алтей 151» у складі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які відповідно до статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу та частини першої статті 2 Закону України «Про Національну поліцію» виконували обов`язки з охорони громадського порядку та безпеки, реагували на звернення громадян та виконували інші обов`язки, передбачені даним Законом, приблизно об 11 год 21 хв отримали виклик за адресою: м.Полтава, вул.Юрія Кондратюка,13. Працівники патрульної поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були одягнені у відповідний формений одяг із знаками розрізнення та відповідно до Розстановки сил та засобів роти № 1 УПП у Полтавській області здійснювали патрулювання.

Прибувши на місце події, екіпаж патрульної поліції «Алтей 151» у складі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ввійшли у квартиру АДРЕСА_2 , де ОСОБА_9 поводив себе агресивно, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння. Для складання протоколу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП поліцейські запропонували йому вийти на вулицю, але ОСОБА_9 продовжив поводити себе агресивно, хаотично рухатися та нецензурно висловлюючись, ухопив ОСОБА_8 за передпліччя лівої руки, а також вчинив активну фізичну протидію (опір) представникам правоохоронного органу під час виконання цими особами покладених на них обов`язків щодо охорони громадського порядку, а саме усвідомлюючи те, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу, обурився на їхні законні вимоги та почав чинити активний фізичний опір, намагався вирватися при затриманні, відштовхував від себе працівника поліції ОСОБА_8 , нецензурно висловлювався до них.

Надалі, поліцейські попередили ОСОБА_12 про неправомірність його дій та можливість застосування спеціальних засобів, оскільки той своїми діями міг завдати шкоду собі чи оточуючим, але останній не відреагував та наніс удар в обличчя ОСОБА_13 лівою рукою, від чого завдав їй тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, перелому кісток носа, забійної рани спинки носа, які кваліфікуються у своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Органами досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.2 ст.342 КК України, як опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків з охорони громадського порядку та за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень суд першої інстанції послався на те, що обвинуваченим не чинився опір працівникам поліції в розумінні положень ст.342 КК, а за непокору працівникам поліції він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.185 КУпАП, яка ніким не оскаржена. Суд , наголошує на тому, що ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності за одне і теж діяння. Звертає увагу на непропорційність заходів вжитих працівниками поліції обстановці. Вказує також і на те, що стороною обвинувачення не доведено наявність прямого умислу на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб , які їх подали

Апеляційний перегляд вироку здійснюється за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок , яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч. 2 ст. 342 та ч. 2 ст. 345 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 342 КК України у виді 1 року обмеження волі , за ч. 2 ст. 345 КК України призначити покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді 1 року 1 місяця обмеження волі. Вирішити долю речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

Апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим , що поліцейські ОСОБА_8 та ОСОБА_7 діяли на підставі ЗУ «Про Національну поліцію» та в межах наданих їм повноважень застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_9 превентивні заходи та заходи примусу під час виконання своїх обов`язків та адміністративне затримання правопорушника.

Судом неправильно та неоднозначно надано оцінку доказам та їх зміст трактовано фактично тільки з позиції сторони захисту.

Прокурор стверджує , що суд невмотивовано зазначає, що прибувши на місце події, працівники поліції не з`ясували більш детальніше в ОСОБА_9 та в інших присутніх у квартирі осіб, які ж конкретно неправомірні дії вчинив обвинувачений та чи продовжують вони носити загрозу для їхнього життя та здоров`я, щоб це було достатнім для негайного залишення ним квартири та доставки у відділення поліції для складання протоколу. З даними твердженнями суду при дослідженні доказів не можна погодитися , оскільки поведінка обвинуваченого зафіксована на відеозаписах з нагрудних камер поліцейських.

На переконання прокурора , суд безпідставно критично віднісся до показань потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в тій частині, що після прибуття працівників поліції на виклик, ОСОБА_9 , перебуваючи в кімнаті, поводив себе агресивно, виражався нецензурною лайкою, на їхні вимоги та дружини припинити такі протиправні дії не відреагував, оскільки такі показання спростовані дослідженими судом доказами.

Також судом неправильно акцентовано увагу, що коли поліцейський ОСОБА_14 розпочав процедуру складання адміністративного протоколу, роз`яснивши ОСОБА_9 суть вчиненого ним правопорушення, зачитавши права згідно ст.268 КУпАП, прийняв рішення про складення самого протоколу на вулиці під під`їздом будинку у зв`язку із його агресивною поведінкою, відносно дружини та у подальшому відносно самих працівників поліції, перебуванні у стані алкогольного сп`яніння, що фактично поведінка обвинуваченого є загрозою для життя і здоров`я людей.

Окрім того, на підтвердження протиправності дій обвинуваченого, його поведінки відносно своєї дружини та працівників поліції судом встановлено, що 07.08.2020 стосовно ОСОБА_9 складено протоколи про адміністративне правопорушення за ст.173 - 2 та ст.185 КУпАП, які розглянуті судом та постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.10.2020 його визнано винуватим у вчиненні даних адміністративних правопорушень та, із застосуванням ст. 36 КУпАП, до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подали апеляційні скарги , в яких просили вирок суду щодо ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність; ухвалити новий вирок , яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч. 2 ст. 342 та ч. 2 ст. 345 КК України; цивільний позов просили задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводять обставини, аналогічні тим на які посилається прокурор.

Позиція учасників судового провадження в судовому засіданні

В судовому засіданні прокурор та потерпілі апеляційні скарги підтримали та просили задовольнити з наведених в них підстав.

Обвинувачений та адвокат в його інтересах заперечували з приводу задоволення апеляційних скарг.

Мотиви суду

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін на підтримання та спростування доводів апеляційних скарг, допитавши обвинуваченого, потерпілих, свідків, дослідивши докази по справі, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Суд першої інстанції вказаних приписів кримінального процесуального законодавства не дотримався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є зокрема невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно п.2 ч.1 ст.411 КПК України , судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_9 за висунутим йому обвинуваченням є помилковими та не відповідають фактичним обставинам по справі .

Натомість доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілих є частково обґрунтованими.

Так виправдовуючи ОСОБА_9 суд першої інстанції зокрема вказав, що обвинуваченим не чинився опір працівникам поліції в розумінні положень ст.342 КК, а за непокору працівникам поліції він був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.185 КУпАП, яка ніким не оскаржена. Наголошує на тому, що ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності за одне і теж діяння. Звертає увагу на непропорційність заходів вжитих працівниками поліції обстановці. Вказує також і на те, що стороною обвинувачення не доведено наявність прямого умислу на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.

Колегія суддів погоджується із тим, що особа, через призму положень ст.61 Конституції України, не може бути двічі притягнута до відповідальності за ті ж самі дії і в даному випадку за статтею 342 КК України.

Натомість ця обставина не виключає необхідності встановлення наявності або відсутності в діях особи ознак опору працівникам поліції.

Стаття 29 Закону України «Про Національну поліцію» вимагає, щоб поліцейський захід був, серед іншого, необхідним і пропорційним. Тому, вирішуючи, чи є в діях обвинуваченого склад опору, суд має переконатися, що застосовані до обвинуваченої особи заходи з боку поліції були необхідними та пропорційними ситуації, що склалася, і були застосовані відповідно до процедури, установленої законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про Національну поліцію» - поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом.

Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом.

До превентивних поліцейських заходів належить, зокрема, вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території.

Ч.1 ст.36 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський уповноважений вимагати від особи (осіб) залишити визначене місце на певний строк або заборонити чи обмежити особам доступ до визначеної території або об`єктів, якщо це необхідно для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони життя і здоров`я людей, для збереження та фіксації слідів правопорушення.

Відповідно до усталеної судової практики , опором у значенні статті 342 КК України , є активна фізична протидія виконанню поліцейським його законних повноважень. Таким чином, виходячи з цієї позиції, для визначення наявності в діях обвинуваченої особи складу «опору» у значенні цього положення обвинувачення має довести як наявність об`єктивної сторони діяння, тобто певного активного фізичного впливу з боку обвинуваченої особи, так і спрямованість її умислу саме на протидію виконанню службових повноважень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зосередившись в більшості на недоведеності складу злочину передбаченого ч.2 ст.342 КК України через призму положень ст.61 Конституції України, розмежувавши події, учасником яких став ОСОБА_9 , прийшов до неправильного висновку про відсутність в діях обвинуваченого , в тому числі , і складу злочину передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в контексті доводів апеляційних скарг, колегією суддів було повторно допитано обвинуваченого, потерпілих, свідків, досліджено матеріали провадження.

Так будучи допитаним в судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_9 в цілому підтвердив своїй свідчення, які були надані ним в суді першої інстанції. Не заперечує факту опору діям працівників поліції та спричинення внаслідок його дій тілесних ушкоджень потерпілій. Водночас стверджує, що його дії були обумовлені безпідставністю вимог поліцейських та тим, що він спонтанно, випадково, після застосування до нього насильства, не умисно наніс удар рукою в область обличчя.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , будучи допитаними в апеляційному суді пояснили обставини конфлікту, який виник в сім`ї, перебіг подій, при цьому зазначають, що хоча поведінка ОСОБА_9 і була емоційною, проте заперечують умисний характер спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.

Потерпіла ОСОБА_7 , будучи допитаною в апеляційному суді пояснила, що вони з ОСОБА_8 приїхали за викликом на сімейну сварку, двері їм відкрила стурбована дружина. Чоловік був в стані алкогольного сп`яніння, був агресивним, виражався нецензурною лайкою на адресу дружини та в їх бік. Вони, з метою забезпечення безпеки присутніх в квартирі, запросили обвинуваченого на вулицю для профілактичної бесіди, він відмовився. Вони його попередили, що можемо його затримати, зачитали йому права. Вона взяла його за руку і повела в коридор, там була його мати. ОСОБА_9 не хотів йти, вирвав руку, хапав її за форму і чинив активний опір. Вона відходила від ОСОБА_9 , в цей момент він лівою рукою вдарив її в обличчя. У неї запаморочилося в голові, і вона сказала, що їй зламали ніс. Вказує, що боді -камери були ввімкнені увесь період.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи допитаним в апеляційному суді пояснив, що вони разом із ОСОБА_7 перебували на чергуванні і прибули за викликом на сімейну сварку до місця проживання ОСОБА_9 . В квартиру вони вже заходили із ввімкненими боді-камерами. Обвинувачений перебував у квартирі в напівроздягненому вигляді, в стані алкогольного сп`яніння, виражався нецензурною лайкою. Вони роз`яснили йому його права і враховуючи, що ОСОБА_9 перебував у збудженому стані, з метою забезпечення безпеки осіб, що проживали в квартирі, запропонували йому вийти з квартири для складання протоколу. Обвинувачений почав чинити їм активний опір і при цьому умисно завдав удар потерпілій ОСОБА_7 . Повідомляє, що ними були застосовані спеціальні засоби. З приводу законності їх дій проводилась перевірка, яка не виявила жодних порушень в їх діях і в тому числі в частині застосування спеціальних засобів.

Із переглянутого в судовому засіданні відеозапису з боді-камери поліцейських, встановлено перебіг подій і зокрема, що обвинуваченим вчиняється активний опір законним вимогам працівників поліції, його перебування у стані алкогольного сп`яніння, активність дій, удар ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_7 , який було нанесено з прямим умислом. Зокрема про це свідчить характер руху руки обвинуваченого, його розташування по відношенню до поліцейської.

Під час проведення слідчого експерименту 07.09.2020, потерпіла ОСОБА_7 досить детально описала перебіг подій, продемонструвала механізм нанесення удару і ці її свідчення в цілому вкладаються в зміст висунутого ОСОБА_9 обвинувачення та узгоджуються із іншими доказами у справі.

Згідно висновків експертизи № 982 від 10.09.2020, № 1055 від 29.09.2020, потерпілій ОСОБА_7 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому кісток носа та забійної рани спинки носа, які могли утворитись від дії обмежених предметів, якими могли бути пальці рук, стиснуті в кулак, нога людини у взутті, або інші предмети з подібними характеристиками, які кваліфікуються у своїй сукупності як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Після отримання вказаних тілесних ушкоджень потерпіла могла виконувати активні дії, рухатися, кричати, кликати на допомогу, певний проміжок, що залежить від особливостей організму. Всі вищевказані теслі ушкодження не характерні для їх утворення при падінні тіла на площину. Покази потерпілої ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту 07.09.2020, загалом не протирічать давності, механізму утворення, локалізації виявлених тілесних ушкоджень.

Аналізуючи висновки суду першої інстанції, які були покладені в основу виправдання обвинуваченого в контексті доводів апеляційних скарг, показань обвинуваченого щодо неумисного характеру спричинення тілесних ушкоджень, показань потерпілих, свідків в апеляційному суді, колегія суддів звертає увагу на такі обставини.

Для кваліфікації дій за ст.345 ч. 2 КК України, важливим є встановлення інтелектуального моменту умислу особи, а саме розуміння винним двох обов`язкових складових: по-перше, усвідомлення особою, що опір вчиняється саме працівникові правоохоронного органу; по-друге, усвідомлення, що такий працівник виконує, покладені на нього законом функції.

За результатами апеляційного розгляду було встановлено, що потерпілі по справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , являються працівниками поліції і відвідуючи помешкання, виконували покладені на них законом функції.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, працівники поліції факт незаконності дій по відношенню до ОСОБА_9 заперечували, службові перевірки не виявили в їх діях будь-яких порушень і в тому числі щодо законності застосування спеціальних засобів.

Колегія суддів звертає увагу, що у вироку суду також відсутня констатація факту про те, що обвинувачений за встановлених судом обставин перебував у стані необхідної оборони. Тому висновки суду про те, що потерпілій ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження були спричинені ситуативно і спонтанно, через застосування до ОСОБА_9 насильства з боку працівників поліції, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку, є такими, що прямо суперечать вимогам кримінального закону.

В даній ситуації про умисність дій обвинуваченого свідчить характер його поведінки та спілкування із працівниками поліції, загалом активні дії з його боку, активний характер спротиву працівникам поліції.

Свідчення обвинуваченого та свідків, які є його близькими родичами, в цьому контексті колегія суддів розцінює лише як спосіб захисту.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що за результатами апеляційного розгляду доведено вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні опору працівникам поліції та спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 .

Так апеляційним судом встановлено, що у період часу з 07 год 00 хв по 19 год 00 хв 07 серпня 2020 року екіпаж патрульної поліції «Алтей 151» у складі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які відповідно до статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу та частини першої статті 2 Закону України «Про Національну поліцію» виконували обов`язки з охорони громадського порядку та безпеки, реагували на звернення громадян та виконували інші обов`язки, передбачені даним Законом, приблизно об 11 год 21 хв отримали виклик за адресою: м.Полтава, вул.Юрія Кондратюка,13. Працівники патрульної поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були одягнені у відповідний формений одяг із знаками розрізнення та відповідно до Розстановки сил та засобів роти № 1 УПП у Полтавській області здійснювали патрулювання.

Прибувши на місце події, екіпаж патрульної поліції «Алтей 151» у складі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ввійшли у квартиру АДРЕСА_2 , де ОСОБА_9 поводив себе агресивно, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння. Для складання протоколу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП поліцейські запропонували йому вийти на вулицю, але ОСОБА_9 продовжив поводити себе агресивно, хаотично рухатися та нецензурно висловлюючись, ухопив ОСОБА_8 за передпліччя лівої руки, а також вчинив активну фізичну протидію (опір) представникам правоохоронного органу під час виконання цими особами покладених на них обов`язків щодо охорони громадського порядку, а саме усвідомлюючи те, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу, обурився на їхні законні вимоги та почав чинити активний фізичний опір, намагався вирватися при затриманні, відштовхував від себе працівника поліції ОСОБА_8 , нецензурно висловлювався до них.

Надалі, поліцейські попередили ОСОБА_12 про неправомірність його дій та можливість застосування спеціальних засобів, оскільки той своїми діями міг завдати шкоду собі чи оточуючим, але останній не відреагував та наніс удар в обличчя ОСОБА_13 лівою рукою, від чого завдав їй тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, перелому кісток носа, забійної рани спинки носа, які кваліфікуються у своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Разом з тим, кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів не може погодитись із запропонованою прокурором кваліфікацією дій.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України яке кваліфікується як опір представникам правоохоронного органу під час виконання цими особами покладених на них обов`язків щодо охорони громадського порядку та за ч. 2 ст. 345 КК України, яке кваліфікується як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Опір, погроза насильством або насильство, застосовані до представника правоохоронного органу, що об`єднані єдиним умислом, вчинені безпосередньо після погрози вчинити такі дії стосовно одного й того ж потерпілого (потерпілих), є випадком переростання менш небезпечного кримінального правопорушення в більш небезпечне і утворює одне кримінально-каране діяння. Тому дії винної особи слід кваліфікувати лише за ст. 345 КК України, вони не потребують додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342 (опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків), ч. 1 ст. 345 (погроза насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків) КК України.

Коли особа вчиняє спочатку менш суспільно небезпечне діяння, а потім більш суспільно небезпечне однорідне посягання і такі її дії охоплюються єдиним умислом, це свідчить про розвиток суспільно небезпечної поведінки особи, і вчинене підлягає кваліфікації як одиничне більш суспільно небезпечне кримінальне правопорушення. Реальна сукупність однорідних (менш суспільно небезпечного та більш суспільно небезпечного) кримінальних правопорушень має місце лише тоді, коли щодо кожного з них існував відокремлений у часі умисел.

З установлених судом фактичних обставин кримінального провадження вбачається, що застосовані особою до представника правоохоронного органу опір, та насильство були об`єднані єдиним умислом і вказані дії не були «розірвані у часі». Тобто винний одночасно вчинив різні види посягань на працівника правоохоронного органу, а розвиток подій від опору до застосування насильства відбувався динамічно і практично одночасно.

Це значить, що інші діяння в такому випадку є лише способом, невід`ємною частиною об`єктивної сторони вчинення іншого, більш тяжкого кримінально-карного діяння. Таким чином, і суб`єктивна сторона злочину (намір) свідчить, що особа прагне вчинити найбільш тяжке кримінальне правопорушення, а інші кримінальні правопорушення, що є його складовими, виступають для нього процесом вчинення цього більш тяжкого злочину.

Отже, опір, погроза насильством та насильство, застосовані до працівника правоохоронного органу, що об`єднані єдиним умислом, вчинені безпосередньо після погрози вчинити такі дії, утворює одне кримінально-карне діяння і не потребує додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 345 КК України, а тому дії особи в цьому випадку слід кваліфікувати лише за ч. 2 ст. 345 КК України.

Таким чином колегія суддів кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При цьому кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.342 КК України із обвинувачення ОСОБА_9 слід виключити як зайву.

Обираючи покарання обвинуваченому колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, його процесуальну поведінку, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання і приходить до висновку, що обвинуваченому має бути призначене покарання у виді позбавлення волі.

Водночас колегія суддів вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з покладенням на нього обов`язків , передбачених ст.76 КК України.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, колегія суддів враховує фактичні обставини по справі, характер і ступінь тяжкості спричинених їй тілесних ушкоджень, зміни і характер змін в умовах життя і служби і приходить до висновку, що сума 25000 грн. в повній мірі може компенсувати спричинену моральну шкоду. При цьому колегія суддів наголошує, що вказана сума не є неспівмірною і занадто обтяжливою для потерпілого.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку.

За таких обставин апеляційну скаргу прокурора та потерпілих слід задовольнити частково. Вирок суду скасувати та постановити новий вирок.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 411, 420, 615 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2021 року яким ОСОБА_9 виправдано за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України скасувати.

Постановити новий вирок яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.345 КК України та призначити покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до органу з питань пробації та не змінювати без дозволу органу з питань пробації місце проживання, роботи.

Виключити із обвинувачення ОСОБА_9 кваліфікацію його дій за ч. 2 ст.342 КК України як зайво вмінену.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 25000 грн. моральної шкоди.

Речові докази: CД диски з записами процесуальних дій , СД диски з відеозаписами з бодікамер поліцейських зберігати в матеріалах даного кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом 3-х місяців з моменту проголошення

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 .