УХВАЛА

Іменем України

справа № 542/1701/22

провадження № 1-кп/542/7/23

09 січня 2023 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.10.2022 за № 0000202 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України,

встановив:

В провадженні Новосанжарського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.10.2022 за № 0000202 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 заявив клопотання про визнання недопустимими доказів, а саме:

- протокол огляду місця події від 03.10.2022 та додатків до нього;

- речові докази, вилучені під час проведення цього огляду;

- висновки судових експертиз, під час яких було досліджено незаконно вилучені речові докази.

В обгрунтування клопотання захисник вказав, що як вбачається зі змісту протоколу огляду місця події від 03.10.2022, а також відеозапису цієї слідчої дії, на початок слідчої дії не було підстав невідкладності проникнення до житла - не переслідувався підозрюваний з метою його затримання (його взагалі незаконно затримали за дві години до початку огляду на дорозі біля господарства і це не було зафіксовано протоколом затримання), не рятували життя людей (потерпілий ОСОБА_6 відсутній у будинку згідно відеозапису слідчої дії), не рятували майно, так як не було ні небезпеки майну, ні необхідності, тому що тимчасова жителька ОСОБА_7 перебувала в господарстві та житлі і могла самостійно вжити заходів до врятування майна в разі потреби, але і потреби в даному випадку не було.

Таким чином, вважав, що проникнення до житла було незаконним зі сторони поліцейських.

Крім того, вказав, що у матеріалах кримінального провадження наявна заява ОСОБА_7 , яка надала дозвіл на огляд саме господарства, а не житла, оскільки в самій заяві не міститься дозвіл на проникнення до житла, не міститься дозвіл провести в ньому огляд. Зазначив, що ОСОБА_7 не надавала письмового дозволу на проникнення до житла і на

проведення огляду самого житла - внутрішнього приміщення будинку, в якому вона

тимчасово проживала, що насправді слідчий незаконно зробив.

Зауважив, що в будинку тимчасового проживав також ОСОБА_6 ,

який не надав письмового дозволу на огляд свого житла. Цей дозвіл можна було отримати

під час прибуття працівниками поліції близько 20-30 год 03.10.2022, але цього зроблено не

було.

Також вказав, що документальним власником цього житла є померла особа ОСОБА_8 . Фактичним власником є спадкоємець ОСОБА_9 , який надав дозвіл на тимчасове

проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .Тож фактичний власник господарства та житла не надавав письмового дозволу на проникнення до господарства, на проникнення до житла, на проведення в ньому огляду.Тому з цих підстав вважав, що огляд проведено незаконно.

Крім цього, пояснив, що слідчий чи прокурор не звернулись невідкладно до слідчого судді для отримання дозволу на проведення обшуку в житлі після проведення в ньому огляду, в цьому випадку встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу (ч. 3ст.233 КПК України), тобто слідча дія проведена незаконно.

Зазначив також, що в ході перегляду відеозапису із цієї слідчої дії встановлено, що фактично було проведено не огляд, а обшук - так як під час слідчої дії, наприклад, починаючи з 12 хв 45сек відеозапису спеціаліст зі слідчим піднімають покривало на лавці в коридорі і вчиняють дії, спрямовані на відшукування прихованих слідів і інших доказів, які на той час не було видно .

З клопотанням про проведення обшуку прокурор, слідчий до слідчого судді не

зверталися, тому відповідно до положень закону отримані внаслідок такої слідчої дії

докази є недопустимими й не можуть бути використані судом при прийнятті рішення.

Крім цього, в ході ознайомлення з протоколом огляду місця події, встановлено, що

анкетні дані понятих написані більш світлою ручкою, відеозапис слідчої дії дає можливість

встановити, що понятих було запрошено на початок відеозапису, але не на початок огляду, протокол огляду був фактично заповнений і на початок відеозапису було дописано понятих, слідчий на відеозапис зачитав раніше написаний зміст запрошеним понятим та без фактично проведеного вимірювання. Вказав, що проведення огляду без понятих підтверджується також фототаблицею до протоколу огляду, яка містить на зображеннях місця події номерні таблички - позначення певних ділянок будинку і об`єктів на них, але під час начебто проведення слідчої дії на відеозаписі немає таких табличок.

Зазначив, що під час проведення слідчого експерименту до учасників слідчої дії прибув ОСОБА_10 , який є однокласником та товаришем ОСОБА_4 , тобто єзацікавленим через дружні стосунки з обвинуваченим в результатах справи, - тому понятий в даному випадку неналежний, а відеозапис огляду не містить інформації щодо уточнення не зацікавленості понятого зі сторони слідчого.

Також вказав, що після проведення майже 40 хвилин відеозапису слідчої дії, вона була слідчим зупинена. Що далі відбувалось невідомо. Близько через дві години відеозапис було відновлено і за час незначно більше однієї хвилини слідчий зачитала, що саме було вилучено.Однак не зазначено спосіб упакування, написи на об`єктах, що вилучаються, не звірено підписами понятих і учасників огляду. Відеозапис слідчої дії також такого не містить, тому це дає підстави вважати, що всі речі не були належно упаковані і опечатані та належно завірені учасниками слідчої дії.

Тому захисник стверджував про недопустимість як доказів речей, вилучених в ході огляду місця події.

Зауважив, що в даній слідчій дії наявні відомості про складання опису і вручення ОСОБА_7 , однак другий примірник протоколу їй згідно даних протоколу слідчої дії не вручено, що також є порушенням вимог Закону.

Вказував на те, що додаток- фототаблиця не засвідчена підписом спеціаліста та понятих, а також ОСОБА_7 , яка була присутня при огляді, - тому цей додаток не є належним доказом і тому не може бути залучений до кримінального провадження як додаток до протоколу слідчої дії. Крім цього, вказав, що в ньому міститься інформація про дії, які фактично під час огляду не проводилися і з цих підстав він теж недопустимий.

Також зауважив, що додатки до протоколу - вилучені речі, крім не фіксації на

відеозаписі дії і способу упакування, містять відомості, які суперечать змісту в протоколі

та у висновку судово-імунологічної експертизи.

Вказав, що у протоколі не зазначено опечатування печаткою, завірення підписами

учасників - і ці обставини не містяться на відеозаписі слідчої дії, що дає підстави вважати,

що міг бути замінений доказ, чи на нього було здійснено вплив чи інші дії, які не на користь

сторони захисту.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів недопустимими.

Прокурор заперечував проти визнання наданих доказів недопустимими, вважав доводи, викладені захисником необгрунтованими.

Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, вважає, що клопотання про визнання доказів недопустимими не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому, системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно з положеннями КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально-процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі N 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі N 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).

Так, надаючи оцінку доводам захисника ОСОБА_5 з урахуванням вищенаведених положень, суд не вбачає підстав для визнання доказів недопустимими за ознакою їх очевидної недопустимості.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Керуючись ст. 87, 89, ч. 2 ст. 350 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про визнання недопустимими доказів - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області ОСОБА_1 .

Повний текст ухвали оголошено об 11 год 50 хв 12 січня 2023 року.