УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 609/596/21

провадження № 51-2643ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_12,

суддів ОСОБА_13, ОСОБА_14,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_18 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання:

за ч. 1 ст. 289 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

за ч. 1 ст. 286 КК - у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 3 роки;

за ч. 1 ст. 135 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_1 визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 3 роки.

Також указаним вироком суду вирішено цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вироком суду встановлено, що 23 серпня 2020 року у вечірній час (точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді заступника начальника Шумського відділення поліції Кременецького відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, на технічно справному службовому автомобілі «ВАЗ-212140», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, червоного кольору, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 18 січня 2017 року центром 6141, належить Головному управлінню Національної поліції України в Тернопільській області, і який закріплений за ним наказом начальника Шумського відділення поліції Кременецького відділу поліції ГУНП в Тернопільській області №10 від 13 січня 2020 року, приїхав до території господарства в якому проживає, за адресою АДРЕСА_1 , де залишив службовий транспортний засіб. При цьому ключі від автомобіля «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 забрав із собою до житлового будинку, однак залишив автомобіль відчиненим, надалі пішов до житлового будинку, в якому проживає, і біля 22 год. 00 хв. ліг спати, належне зберігання службового автомобіля в подальшому не контролював.

В період часу між 22 год. 00 хв. 23 серпня 2020 року до 02 год. 30 хв. 24 серпня 2020 року (точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) у сина ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився на території домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 , виник злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння вказаним вище транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_1 , не маючи дозволу на право керування, всупереч волі власника, скориставшись тим, що його батько ОСОБА_3 в цей час спав у житловому будинку і не контролював належне зберігання службового автомобіля, незаконно заволодів вказаним автомобілем і зайнявши місце водія, шляхом замикання електричних проводів замка запалювання автомобіля, запустив двигун транспортного засобу та отримавши реальну можливість керувати автомобілем «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 , вартістю 119 270 грн. 00 коп. (сто дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят грн. 00 коп.), без дозволу представника власника ОСОБА_3 , чи іншої належно уповноваженої особи ГУНП в Тернопільській області на такі дії, розпочав рух на ньому в межах с. Бриків, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, розуміючи протиправність своїх дій, зокрема те, що він як особа, яка не має посвідчення водія та не проходить службу в органах Національної поліції України, взагалі не мав права керувати службовим автомобілем Національної поліції України «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 .

Продовжуючи свою злочину діяльність 24 серпня 2020 року близько 02 год. 30 хв., водій ОСОБА_1 грубо порушуючи вимоги пунктів 2.1 (а, б, ґ), 2.9 (а) Правил дорожнього руху України ( далі - ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (надалі ПДР України), а також вимог, які наведенні у абзацах 1,4 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), зі змінами та доповненнями (надалі ЗУ «Про дорожній рух»), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взагалі не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб, полісу (сертифікату) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керував технічно справним службовим автомобілем Національної поліції України - «ВАЗ-212140» реєстраційний номер НОМЕР_1 та з одним пасажиром рухався по вул. Українська в с. Бриків, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, у напрямку від центру даного населеного пункту до м. Шумськ, Кременецького району, Тернопільської області.

Рухаючись смугою руху вказаного напрямку зі швидкістю біля 60 км/год., тобто швидкістю, яка перевищувала дозволену на даній ділянці автодороги в межах населеного пункту - с. Бриків, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, водій ОСОБА_1 , зокрема, і під дією вжитих алкогольних напоїв, не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, не обрав безпечної та дозволеної на даній ділянці автодороги швидкості руху, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 12.1, 12.4 ПДР, а також вимоги, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 ЗУ «Про дорожній рух», які зобов`язували його рухатися у населеному пункті із безпечною та дозволеною швидкістю руху не більше 50 км/год. і своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Наближаючись до господарства №9, вул. Української, с. Бриків, водій ОСОБА_1 , у час коли назустріч йому в межах правого узбіччя вул. Української, с. Бриків, рухалася пішохід ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка поверталася додому та під час руху тримала у правій руці мобільний телефон із увімкненим ліхтариком, яким освітлювала дорогу перед собою, яку він мав об`єктивну можливість завчасно виявити, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним у конкретних дорожніх умовах, обстановці та допустив зміну напрямку руху керованого автомобіля «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 праворуч, і в подальшому виїхав цим автомобілем в стані заносу на конструктивно виділений елемент автомобільної дороги, який не призначений для руху транспортних засобів - праве узбіччя, при цьому не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим грубо порушив вимоги пунктів 1.10 (в частині визначення поняття «узбіччя», і виконання його вимог), 10.1, 11.14 ПДР.

Своїми діями, які не відповідали вищевказаним вимогам пунктів Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_1 , виїхавши за межі проїзної частини дороги, а саме на праве узбіччя, не забезпечив безпеку дорожнього руху та як наслідок допустив наїзд правою задньою боковою частиною автомобіля «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_2 , яка, рухаючись назустріч по траєкторії, яка проходила в межах правого узбіччя автодороги, паралельно до країв проїзної частини дороги.

Внаслідок наїзду потерпіла ОСОБА_2 впала на праве узбіччя та отримала тілесні ушкодження у вигляді: травми правого колінного суглоба у вигляді закритого імпресійного (втисненого) перелому зовнішнього виростка великогомілкової кістки, накопичення крові в його порожнині та набряк м`яких тканин ділянки суглоба, забиття м`яких тканин носа у вигляді набряку і саден, забиття м`яких тканин лівої вушної раковини у вигляді набряку, травматичної екстракції (видалення) верхніх першого лівого і 1-2-го правих зубів та скол емалі 2-го та 3-го верхніх лівих зубів, перелому альвеолярного відростка верхньої щелепи на їх рівні, «забій верхньої губи з розсіченням», численні садна обличчя та в ділянці верхньої і нижньої губ, які не супроводжувались загрозливими для життя явищами, тобто не були небезпечними для життя, та у своєму клінічному перебігу призвели до тривалого (більш як 21 день) розладу здоров`я і за цією ознакою належать до середньої тяжкості.

Після вчинення ДТП із зазначеними наслідками водій ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, тобто його протиправними діями були спричиненні тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_2 , і він такими діями поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, а остання внаслідок наїзду автомобілем впала на узбіччя автодороги, у зв`язку з чим перебувала в безпорадному стані, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, тобто діючи умисно та нехтуючи моральними і правовими нормами, завідомо залишив потерпілу, без допомоги, маючи при цьому реальну можливість надати таку допомогу, і з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене, в порушення вимог п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, е) Правил дорожнього руху, а також вимог, які наведенні у абзаці 5 частини 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», а втік з місця вчинення ДТП і поїхав до господарства за місцем проживання, де і залишив транспортний засіб.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_1 вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року змінено, в порядку ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) виключено з вироку Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року рішення про призначення ОСОБА_1 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник просить оскаржені судові рішення змінити, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 в частині визнання його винуватим за ч. 1 ст. 135 КК, закрити, а за ч. 1 ст. 286 та ч .1 ст. 289 КК призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та 3 роки відповідно та на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу остаточне покарання визначити у виді обмеження волі на строк 3 роки зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.

В обґрунтування касаційної скарги стверджує про недоведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК з огляду на те, що за змістом висновку судово-медичної експертизи №409 від 19 травня 2021 року виявлені у потерпілої тілесні ушкодження не супроводжувались загрозливими для життя явищами, тобто не були небезпечними для життя та у своєму клінічному перебігу призвели до тривалого розладу здоров`я і за цією ознакою належать до середньої тяжкості, а також зазначає про відсутність в нього прямого умислу на вчинення цього кримінального правопорушення. Указане, за твердженнями захисника, свідчить про відсутність в діях засудженого об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину.

Також зазначає про недотримання судом першої інстанції приписів ст. 85, ч. 3 ст. 373 КПК стосовно визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий висновок ґрунтується лише на показаннях свідків, які, на переконання захисника, є недостатніми для встановлення стану сп`яніння.

Крім того, захисник стверджує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, обґрунтовуючи такі твердження неврахуванням ряду обставин, які пом`якшують покарання, та свідчать про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК.

Зазначає про порушення судом апеляційної інстанції приписів статей 94, 412 - 414 КПК при перегляді вироку Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року за доводами апеляційної скарги сторони захисту.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Згідно із положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень та виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій, якщо їх висновки належним чином мотивовано.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 135 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу і з дотриманням інших вимог кримінального процесуального закону.

Так, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних првавопорушень була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань засудженого ОСОБА_1 , який свою вину визнав частково, потерпілої ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_4 (допитаного в присутності законного представника ОСОБА_5 , представника служби у справах дітей Шумської міської ради ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_15), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16, ОСОБА_11 та ОСОБА_3; письмових доказів, процесуальних підстав для їх отримання та інших документів, зокрема: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24 серпня 2020 року із схематичним планом до нього та таблицею ілюстрацій; протоколу огляду транспортного засобу від 08 травня 2021 року з фототаблицями; протоколу огляду речей від 20 травня 2021 року із таблицею ілюстрацією; копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 18 січня 2017 року Центром 6141; постанови слідчого від 17 травня 2021 року; листа начальника відділення поліції №1 (м. Шумськ) Кременецького РВП ГУНП в Тернопопільській області ОСОБА_17 від 12 травня 2021 року № 2858/117/01-2021; заяви, поданої 24 серпня 2020 року; протоколами проведення слідчого експерименту від 13 травня 2021 року з планом-схемою та фототаблицею; висновку експерта Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи №409 від 19 травня 2021 року; судово-медичної експертизи від 19 травня 2021 року; висновку експерта №СЕ-19/120/21/4800-ІТ від 13 травня 2021 року; висновку експерта СЕ-19/120/21/4795-ІТ від 14 травня 2021 року; висновку експерта № СЕ-19/120/21/5147-ІТ від 24 травня 2021 року.

Суд спростував заперечення засудженого щодо керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, врахувавши як достатні для доведення такого стану показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , що узгоджується із висновком про застосування норми права Верховним Судом, викладеним в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 672/1420/17.

За результатом апеляційного перегляду суд дійшов переконливого висновку про те, що в сукупності та взаємозв`язку досліджені судом докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, а винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК доведена поза розумним сумнівом на підставі належних і допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу вироку та доведення винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК, судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі апеляційного суду, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, мотиви, що спростовують її доводи у разі залишення апеляційної скарги без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_1 в межах його доводів, які є аналогічними доводам касаційної скарги, керуючись приписами статей 404, 405 КПК, зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався, надав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого, та із зазначенням докладних мотивів постановленого рішення змінив вирок суду першої інстанції, виключивши з нього рішення про призначення ОСОБА_1 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 94 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції.

Зокрема апеляційний суд, спираючись на сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів, допустимість яких під сумнів не ставилась, зокрема, показання потерпілої ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_8 та висновку експерта Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи №409 від 19 травня 2021 року, спростував доводи апеляційної скарги засудженого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК.

Твердження засудженого про недостатність досліджених судом показань свідків до належного підтвердження стану алкогольного сп`яніння судом визнано такими, що не заслуговують на увагу за відсутності підстав ставити під сумнів правдивість і достовірність показань цих свідків.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

При кваліфікації дій винного за ст. 135 КК безпосереднє значення для доведення його об`єктивної сторони має встановлення фактичної обстановки на місці події у момент вчинення кримінального правопорушення. Така обстановка під час вчинення злочину судами встановлена на підставі належних, достовірних та допустимих доказів, тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є такими, що не заслуговують на увагу. Заподіяння потерпілій фізичної шкоди у виді середньої тяжкості тілесних ушкоджень, на що посилається сторона захисту, не спростовує правильність кваліфікації за ч. 1 ст. 135 КК, оскільки ця норма передбачає відповідальність не за фактичне заподіяння шкоди, а, серед іншого, за саме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, яка має наставати і у тому разі, коли реальна шкода здоров`ю не заподіяна. Про те, що залишення в небезпеці було завідомим, свідчить встановлене судом усвідомлення засудженим як факту наїзду транспортним засобом на потерпілу безпосередньо під час вчинення ДТП, так і неможливості вжити заходів потерпілою до самозбереження внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень його протиправними діями.

Що стосується тверджень захисника про неможливість встановлення факту алкогольного сп`яніння на підставі показань свідків, то колегія суддів виходить з того, що за усталеною практикою Верховного Суду з цього питання, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів, а тому такі обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к, від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17, від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к, від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к.

Визнаючи обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, суди вірно врахували зміст показань свідка ОСОБА_4 з яких вбачається, що ОСОБА_1 не був тверезим, а був на підпитку, про що свідчила його нечітка мова та запах алкоголю, та свідка ОСОБА_9 про те, що він допоміг ОСОБА_1 виштовхати автомобіль на дорогу, під час чого, ОСОБА_1 , будучи, на його думку, нетверезим, послизнувся і впав на коліна, а також повідомив, що він пошкодував, що допоміг ОСОБА_1 штовхати службовий поліцейський автомобіль, оскільки на його думку обвинувачений був п`яний, знервований, мав поведінку випившої людини, нечітку вимову. Указані докази є належними і допустимими, а на предмет достовірності суд касаційної інстанції їх не вправі перевіряти, оскільки це знаходиться поза межами його повноважень за приписами ст. 433 КПК. Отже показання свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_9 обґрунтовано враховано стосовно встановлення факту перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину.

Що стосується доводів про явну несправедливість призначеного засудженому покарання через суворість, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Відображені в статтях 65 - 75 кримінально-правові норми встановлюють як загальні засади і правила призначення покарання, так і звільнення від його відбування.

Форма реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.

Положеннями ст. 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи покарання, судом першої інстанції досліджено матеріали кримінального провадження щодо особи ОСОБА_1 та встановлено, що він на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, 28 лютого 2020 року Шумським районним судом Тернопільської області його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), за керування транспортним засобом в стані сп`яніння, накладено штраф 10200 грн. та позбавлено права керування транспортними засобами на 12 місяців, 01 лютого 2020 року відділенням поліції № 1 (м. Шумськ) Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортним засобом.

Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, яка його обтяжує, визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

У відповідності до вимог ст. 65 КК суд також врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які віднесено законом до нетяжких злочинів, особу засудженого, його вік, позитивну характеристику за місцем проживання, те що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень на транспорті, вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, характер та мотиви допущених особою порушень, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочинів, невідшкодування потерпілій завданої шкоди, думку потерпілої щодо доцільності призначення засудженому найсуворішого покарання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що остаточне покарання на підставі приписів ст. 70 КК за злочини, передбачені ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 цього Кодексу, має бути призначене шляхом застосування найбільш сприятливого способу - поглинення менш суворих покарань більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 3 роки, оскільки, на переконання місцевого суду, саме таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення засудженого та недопущення вчинення кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання, установлених положеннями КК і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання, яке необхідно відбувати реально.

Тернопільський апеляційний суд належним чином перевірив доводи апеляційної скарги, що стосуються призначеного ОСОБА_1 покарання та, керуючись встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального правопорушення і даними про особу засудженого, небезпідставно визнав їх необґрунтованими.

Мотивуючи відсутність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, суд врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 509/4910/17 та від 29 травня 2018 року у справі № 484/3291/16-к, з огляду на що, зокрема, погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав до застосування положень ст. 75 КК.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (в редакції закону, що діяла на момент вчинення злочину) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинені особою злочини, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Як слідує зі змісту оскаржених судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій,

з урахуванням усіх обставин, досліджених судами, дійшли вірного висновку про відсутність підстав до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Обставини, на які посилається захисник в касаційній скарзі, як то щире каяття, позитивна характеристика, відсутність судимості, не перебування на обліку у лікарів психіатра чи нарколога, у сукупності із іншими обставинами, встановленими судом, не свідчать про можливість виправлення засудженого та досягнення мети як спеціальної, так і загальної превенції злочинів, у разі застосування приписів ст. 75 КК.

Зазначені вище обставини, на переконання Верховного Суду свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Касаційний суд вважає, що призначене покарання є законним, справедливим, воно відповідає кількості вчинених умисних злочинів, їх тяжкості, сприятиме виправленню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Явної несправедливості призначеного покарання через суворість касаційним судом не встановлено. Переконливих доводів, які б спростовували висновки щодо виду та розміру призначеного покарання захисник у касаційній скарзі не навів, як не навів і переконливих підстав до застосування положень ст. 75 КК.

У касаційній скарзі не міститься прийнятних і достатніх доводів про те, що місцевим чи апеляційним судом допущено таких істотних порушень норм кримінального процесуального права чи положень закону про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою обов`язкове скасування чи зміну оскаржених судових рішень з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.

Колегія суддів також враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти вмотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано.

Що стосується клопотання захисника про зупинення виконання оскаржених судових рішень, то необхідно зазначити, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК суддя-доповідач вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються, лише після відкриття касаційного провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі захисника, та вважає, що

у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_18 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_21