Справа № 175/4290/20
Провадження № 1-кп/175/241/20
Вирок

Іменем України

09 травня 2022 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

а також потерпілої ОСОБА_6 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000749 відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, вдівця, працюючого водієм - експедитором у ТОВ «Край - МК..», зареєстрованого у гуртожитку по АДРЕСА_1 , проживаючого у тому ж населеному пункті по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

встановив:

06 жовтня 2020 року близько 19.35 години ОСОБА_8 , будучи офіційно працевлаштованим у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КРАЙ - MK..» (далі ТОВ «КРАЙ - MK..» або Товариство) і керуючи технічно справним вантажним спеціалізованим фургоном ізотермічним-В (далі мікроавтобус) «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить вказаному Товариству, у темний час доби здійснював рух по сухому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини автодороги М-04 «Знам`янка Луганськ - Ізварине» у м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області, що має по дві смуги для руху у кожному напрямку з розділювальною смугою, та освітлюється зовнішнім електроосвітленням і має необмежену видимість, зі сторони м. Новомосковська у напрямку м. Дніпра.

Під час руху в районі електроопори № 186 на автодорозі М-04 у м. Підгородне водій ОСОБА_8 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки як на водія та грубо порушуючи вимоги дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину», яка діє на даній ділянці вказаної автодороги, слідуючи з перевищенням допустимої швидкості руху зі швидкістю не менш ніж 80,55 км/годину, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного та фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не надав дорогу пішоходам, внаслідок чого о 19.35 годині 06 жовтня 2020 року здійснив наїзд передньою правою частиною керованого мікроавтобусу «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_1 на праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_9 та праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_10 , які в цей час перетинали проїзну частину автодороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку його руху.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходам були спричинені тілесні ушкодження:

- ОСОБА_11 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і призвели до настання смерті;

- ОСОБА_12 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті.

Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії водія ОСОБА_13 , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3, 12.9 б) і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України, які встановлюють:

- п.1.3 - «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

- п.1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п.2.3 - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п.12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

- п.12.9 - «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»;

- п.18.1 - «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»;

- дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину» - «Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові».

Невиконання обвинуваченим ОСОБА_14 вимог пунктів 12.3, 12.9 б) і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до заподіяна смерті пішоходам ОСОБА_11 та ОСОБА_15 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою провину у вчиненні інкримінованого злочину за наведених вище обставин визнав частково та пояснив, що 06.10.2020 року приблизно о 19.35 годині на мікроавтобусі «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по автодорозі у м. Підгородне у крайній лівій смузі зі швидкістю 60-70 км/годину. Перевищення дозволеної на цій ділянці дороги швидкості було обумовлене тим, що він рухався у суцільному потоці автомобілів у попутному напрямку в одній з ним смузі з такою ж швидкістю. У цей час за 3-4 метри до нерегульованого пішохідного переходу раптово з`явились два пішоходи, які перетинали проїжджу частину зліва на право відносно руху керованого ним автомобіля, яких у світлі фар зустрічних автомобілів раніше не було видно. Вважає, що в цій обстановці не мав ніякої можливості застосувати екстрене гальмування та зупинити автомобіль для уникнення наїзду. Єдине, що він міг і встиг вдіяти, так це на рефлекторному відчутті повернути різко вліво кермо щоб об`їхати пішоходів, але цього йому не вдалося уникнути. Правою передньою частиною автомобіля він допустив наїзд на одного пішохода, який знаходився на пішохідному переході приблизно посередині. Після ДТП він зупинився на узбіччі та викликав поліцію. У подальшому від співробітників поліції дізнався, що було збито два пішоходи. Про обмеження швидкості на цій ділянці автодороги і пішохідний перехід йому було відомо, оскільки він неодноразово їздив по вказаній автодорозі. Вину визнає частково тому, що не впевнений у правильності висновку автотехнічної експертизи в частині того, що рухався зі швидкістю не менше 80,55 км/годину і категорично не згоден з висновком про те, що в момент виявлення пішоходів мікроавтобус під його керуванням перебував на відстані 44,75, 46,54 або 54,34 метрів до пішохідного переходу. Вважає винними у ДТП також пішоходів, які знаходилися у нетверезому стані, через що невірно оцінили дорожню обстановку. Разом з тим, у вчиненому щиросердно кається та просить призначити покарання з випробуванням.

Провина ОСОБА_13 у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується наступними доказами.

Показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка в суді пояснила, що 06.10.2020 року приблизно о 21.30 годині вона поверталась додому і звернула увагу на людей на дорозі, де відбулась аварія. Коли вона підбігла до місця ДТП, то побачила поліцейських і двох загиблих, одним із яких виявився її батько. ДТП сталася на пішохідному переході, дорога була суха, а освітлення забезпечували вуличні ліхтарі. Білий мікроавтобус, який збив пішоходів, стояв приблизно в 300-400 метрах від пішохідного переходу, а тіло її загиблого батька лежало на відстані приблизно 15-20 метрів від пішохідного переходу. Працівники поліції здійснювали огляд місця події, а експерт проводив огляд трупу. Візуально на тілі батька бачила численні тілесні пошкодження. Унаслідок загибелі батька їй завдана матеріальна та моральна шкода, а тому просила задовольнити поданий нею цивільний позов у повному обсязі. Також вважає, що обвинувачений, який рухався з перевищенням швидкості, винен у смерті батька та підлягає засудженню до позбавлення волі по всій суворості закону.

Показаннями експерта ОСОБА_16 , який у судовому засіданні підтвердив висновок проведеної ним експертизи № 4348-20 від 20.10.2020 року і пояснив, що експертизу проводив за вихідними даними, які були зазначені у постанові слідчого про призначення експертизи, та яких було достатньо для проведення експертизи, й зокрема для визначення швидкості транспортного засобу, віднесеного до автомобілів вагонного типу.

Матеріалами кримінального провадження № 0000749, а саме:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.10.2020 року, схемою та фото-таблицею до нього, із яких убачається, що ДТП відбулася на автодорозі М-04 «Знам`янка Луганськ - Ізварене» в районі електроопори № 186 у м. Підгородне у напрямку руху зі сторони м. Новомосковська до м. Дніпра. На момент огляду, проведеного з 20.13 години до 23.30 години 06.10.2020 року старшим слідчим СУ ГУНП Дніпропетровській області ОСОБА_17 за участю інспектора-криміналіста та спеціаліста СМЕ, адвоката ОСОБА_4 , а також понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , установлено, що дорожнє покриття у одному напрямку загальною шириною 7,24 метрів, сухе та чисте, нерівності та пошкодження дорожнього покриття, а також об`єкти, що обмежують оглядовість, відсутні. Наявна дорожня розмітка 1.2, 1.5, 1.6, 1.14.3 та дорожні знаки 5.35.1, 5.35.2, 3.29 (40), 7.2.1 (5 км). При огляді зафіксовані: на узбіччі трупи пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на проїзній частині - сліди волочіння, стертість на дорожній розмітці пішохідного переходу, скло та пластик у значній кількості. Мікроавтобус «Ford Transit» реєстраційний номер АЕ3163CB має пошкодження, які локалізовані у передній правій частині у місці розміщення передньої блок-фари, яка повністю знищена, наявна деформаційна складова правої частини капоту (деформація розташована та має кінетичне направлення спереду назад), пошкоджений передній правий підкрилок (пошкодження має направленість спереду назад), пошкодження вітрового скла у правій нижній частині у вигляді «павутини», відсутнє праве дзеркало заднього виду, подряпини на правій частині передньої двері (а.к.п.6-30);

- копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , з якого убачається, що мікроавтобус «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2014 року випуску, належить на праві власності TOB «КРАЙ LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..» (а.к.п.32);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, відповідно до якого 07.10.2020 року о 00.58 годині в порядку, передбаченому ст.208 КПК України, затримано ОСОБА_13 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України (а.к.п.38-41);

- копією наказу № 4-К від 18.04.2017 року, згідно якого ОСОБА_5 з 18.04.2017 року прийнятий на роботу у ТОВ «КРАЙ - МК..» на посаду водія-експедитора (а.к.п.53);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 07.10.2020 року зі схемою до нього і відеозаписом цієї слідчої дії, із яких убачається, що підозрюваний ОСОБА_8 у присутності адвоката ОСОБА_4 на місці події відтворив механізм розвитку дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 06.10.2020 року з його участю як водія. Під час судового провадження вказаний відеозапис переглянутий у судовому засіданні (а.к.п.76-79);

- висновком експерта № 19/104-9/2/1238 від 23.10.2020 року, згідно з яким на момент експертного дослідження робоча гальмівна система та рульове керування мікроавтобуса «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_3 знаходяться у працездатному стані (а.к.п.84-87);

- висновком експерта № 4348-20 від 20.10.2020 року, відповідно до якого швидкість мікроавтобуса «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_3 на момент наїзду на пішоходів визначається не менш ніж 80,55 км/годину. У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами пунктів 12.3, 12.9 «б» і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину» Правил дорожнього руху України. При заданих вихідних даних, при умові руху зі швидкістю 80,55 км/годину, він не мав технічної можливості здійснити зупинку до місця наїзду на пішоходів шляхом екстреного гальмування. Його дії, при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п.п.12.3, 12.9 «б» і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину» Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з наїздом на пішоходів (а.к.п.93-99);

- висновком експерта № 4414-20 від 30.10.2020 року, згідно з яким місце наїзду на пішоходів розташовувалось безпосередньо на початку потертості на дорожній розмітці пішохідного переходу 1.14.3. Встановити параметри місць наїзду на кожного з двох пішоходів (у вигляді геометричної точки) експертним шляхом не надається можливим (а.к.п.104-105);

- протоколом пред`явлення трупа для впізнання від 08.10.2020 року і копією паспорта громадянина України НОМЕР_4 , відповідно до яких у трупі, що надійшов до моргу СМЕ як невстановлений № 1960, потерпілий ОСОБА_20 у присутності понятих за формою та рисами обличчя упізнав свого покійного брата ОСОБА_10 (а.к.п.106-107,108);

- висновком експерта № 1960/528-Е від 21.10.2020 року, з якого убачається, що при експертизі трупу ОСОБА_21 виявлено сумісну тупу травму тіла: ділянки осадження у лобній ділянці праворуч на тлі із забійними ранами (у кількості 3), у правій та лівій виличній ділянці на тлі із забійними ранами (у кількості 3), у привушній ділянці ліворуч, на нижній щелепі ліворуч, поверхневу рану на спинці носу, крововиливи у товщу м`яких покривних тканин голови у лобній ділянці праворуч і ліворуч симетрично відповідно осадженням, у правій тім`яній ділянці, крововиливи під м`яку мозкову оболонку на конвекситальній (випуклій) поверхні мозку; косо-поперечний перелом лівої гілки нижньої щелепи між 4 та 5 зубами з крововиливом у навколишні м`які тканини; осадження на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині, у проекції лівого плечового суглобу по зовнішній поверхні, у нижній третині лівого плеча по зовнішній поверхні, на розгинальній поверхні лівого передпліччя у нижній третині з переходом на тильну поверхню кисті, крововиливи у м`які тканини верхніх кінцівок у проекції ліктьових суглобів, розрив суглобової капсули правого ліктьового суглобу, багатоуламковий перелом дистальної частини правої плечової кістки; масивна ділянка осадження по передній поверхні тулубу переважно ліворуч, що починається від лівої надключичної ділянки та прямує до низу з переходом на передню черевну стінку і на ліву бічну поверхню тулубу, стегна і закінчується на рівні середньої третини лівого стегна, крововиливи у товщу м`яких тканин грудної клітини по правобічній поверхні, починаючи з 4 по 8 ребро та крововиливи відповідно синцям і саднам; поперечні прямі переломи 1-4 ребер по передньо-пахвовій лінії праворуч, перелом 1-6 ребер по лопатковій лінії праворуч, 6, 7 ребер по правій навколохребтовій лінії (аналогічного характеру); поперечні та косо-поперечні непрямі переломи ребер без розриву пристінкової плеври: перелом 1-3 ребер по середньо-пахвовій лінії праворуч, перелом 1, 2, 3 ребер по передньо-пахвовій лінії ліворуч з крововиливом у навколишні м`які тканини, поперечний розрив міжхребцевого диску між 1 та 2 грудним хребцем, крововилив у товщу навколоартальної, навколониркової клітковини, по задній поверхні легень, прикореневих і міждольових ділянках, брижу кишечнику, розриви печінки, правої нирки, селезінки; багатоуламковий перелом правої лопатки, повний розрив лівого крижово-здухвинного з`єднання, багатоуламковий перелом крила клубової кістки, поперечний перелом лобкових кісток, крововиливи у м`які тканини тазу, верхніх кінцівок у проекції ліктьових суглобів, спини праворуч, починаючи від ості правої і до рівня 12 ребра; осадження у поперековій ділянці ліворуч, на рівні 5 поперекового хребця, у поперековій ділянці праворуч на рівні 3-4 поперекового хребця; крововилив у товщі м`яких тканин поперекової ділянки з переходом на м`які тканини правої та лівої сідниці, в м`які тканини в проекції правого кульшового суглобу; осадження у верхній третині правої гомілки по передньо-зовнішній поверхні на відстані 40 см від лівої підошви, по передній поверхні правого стегна у верхній третині на відстані 50 см від правої підошви, по передній поверхні правого стегна у нижній третині на відстані 60 см від правої підошви, у проекції правого гомілково-ступневого суглобу на внутрішній поверхні та на тильній поверхні обох стоп (у кількості 5-ти), у проекції правого колінного суглобу по внутрішній поверхні (у кількості 3-х); синці: у верхній третині правого стегна по зовнішній поверхні, на відстані 75 см від правої підошви, у нижній третині правого стегна по задньо-зовнішній поверхні з переходом на підколінну ямку, на відстані 48 см від правої підошви до нижнього його краю, у нижній третині правої гомілки по внутрішній поверхні з переходом на внутрішню поверхню п`ятки, по передньо-внутрішньо-задній поверхні лівої гомілки у середній та нижній третині; рвана рана на внутрішній поверхні лівої гомілки, починаючи від середньої до нижньої її третини; крововилив у товщу м`яких тканин правого стегна по передньо-зовнішній поверхні з переходом на підколінну ямку на відстані 50 см від правої підошви до нижнього його краю, уламковий перелом правої стегнової кістки у середній третині, косо-поперечний перелом правої малогомілкової кістки у верхній третині, розрив суглобової капсули лівого гомілково-ступневого суглобу, багатоуламковий перелом внутрішнього мищелку великогомілкової кістки, багатоуламковий перелом лівої малогомілкової кістки у нижній третині, крововиливи у м`які тканини навколо місць вищевказаних переломів.

Вказані тілесні ушкодження прижиттєві, спричинені безпосередньо перед настанням смерті, за механізмами удару та тертя-ковзання при дорожньо-транспортній події, а саме при контактуванні загиблого з рухаючимся транспортним засобом, послідуючим відкиданням і травмуванням його об дорожнє покриття. На момент первинного контакту тіла загиблого з виступаючими частинами транспортного засобу, воно знаходилось у вертикальному чи близькому до цього положенні, право-задньобічною поверхнею тіла, в момент коли ОСОБА_22 знаходився у

кроковому положенні. Ці ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя у момент спричинення та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_21 настала від сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку. При судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі трупа виявлено етиловий спирт у концентрації 3,47% у крові та 3,79% у сечі, що стосовно живих осіб могло б відповідати стану сильного алкогольного сп`яніння (а.к.п.139-144);

- висновком експерта № 1961/527-Е від 19.10.2020 року, з якого убачається, що при експертизі трупу ОСОБА_23 виявлено сумісну тупу травму тіла: садна на обличчі, забита рана на голові, синці та поверхневі рани на обличчі, крововилив у м`які покрови голови, перелом основи черепа - лівої скроневої та основної кістки, нижньої щелепи, крововиливи під м`яку оболонку правої півкулі головного мозку, лівої лобної та тім`яної часток, мозочка; численні садна на тулубі, розрив м`яких тканин передньої черевної стінки з переходом на задню поверхню тулуба, розрив мошонки, розриви внутрішніх органів - нирок, селезінки, печінки, з крововиливами у ворота нирок; крововилив у м`які тканини на передній поверхні грудної клітини, переломи ребер ліворуч 1-8 та праворуч 2-8 з ушкодженням пристінкової плеври, крововиливи у прикореневу зону обох легень, розриви легень; перелом тазових кісток, розриви обох крижово-тазових зчленувань, неповний розрив лобкового симфізу, переломи обох стегнових кісток. Вказані ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, прижиттєві, виникли за деякий час до настання смерті від дії тупого твердого предмету (предметів) або при ударі об такий (такі). Смерть ОСОБА_23 настала від сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку. Враховуючи характер і локалізацію ушкоджень на тілі загиблого, в момент первинного контакту з виступаючими частинами транспортного засобу, ймовірно ОСОБА_24 знаходився у вертикальному чи близькому до цього положенні та був повернутий правим боком, в момент наїзду знаходився у кроковому положенні.

При судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі трупа ОСОБА_23 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,87% у крові та 3,17% у сечі, що стосовно живих осіб могло б відповідати стану сильного алкогольного сп`яніння (а.к.п.157-163);

- речовим доказом мікроавтобусом «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 , який зберігається на спеціальному майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ГУНП в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Передова, 427 (а.к.п.31).

Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого. Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у п.65 рішення по справі «Коробов проти України» зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Розглянувши повно і всебічно кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, суд дійшов висновку, що за обставин, викладених у обвинувальному акті від 26.11.2020 року було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , і це кримінальне правопорушення вчинено саме ним, і його необережні дії, що виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель ОСОБА_21 і ОСОБА_23 , кваліфікує за ч.3 ст.286 КК України.

Доводи обвинуваченого на обґрунтування часткової винуватості через те, що винуватцями ДТП є також і загиблі ОСОБА_22 і ОСОБА_24 , які раптово з`явились на дорозі та яких у світлі фар зустрічних автомобілів раніше не було видно, суд залишає поза увагою, оскільки ОСОБА_8 постійно їздив цією дорогою і достеменно знав про нерегульований пішохідний перехід, у зв`язку з чим повинен був бути особливо уважним до дорожньої обстановки у темну пору доби, суворо дотримуватися вимог п.п.12.3, 12.9 «б» і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину» Правил дорожнього руху України та рухатися з дозволеною швидкістю, яка дозволила б йому запобігти ДТП.

Доказів того, що ОСОБА_24 та ОСОБА_22 всупереч вимог підпункту б) п.4.14 ПДР України раптово вийшли чи вибігли на пішохідний перехід у місці ДТП, стороною захисту суду не надано і при розгляді кримінального провадження судом не встановлено.

Доводи сторони захисту про те, що ДТП сталася внаслідок дій потерпілих ОСОБА_21 і ОСОБА_23 , які перетинали проїзну частину хоч і по пішохідному переходу, але у стані сильного алкогольного сп`яніння, через що не відреагували належним чином на дорожню обстановку, що склалась, суд вважає необґрунтованими, оскільки потерпілі діяли у відповідності з вимогами п.4.7 Правил дорожнього руху України (рухалися по пішохідному переходу), тоді як на водія транспортного засобу покладено обов`язок суворо дотримуватися вимог Правил дорожнього руху України незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди.
Така правова позиція викладена Верховним судом у своїй постанові від 26.05.2020 року по справі № 523/12810/15-к.

Твердження ОСОБА_13 у судових дебатах про відсутність технічної можливості уникнути наїзду на пішоходів навіть при дотриманні ним дозволеної швидкості 40 км/годину, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються висновком експерта № 4348-20 від 20.10.2020 року, згідно з яким при умові руху з дозволеною швидкістю руху 40 км/годину водій ОСОБА_8 мав технічну можливість здійснити зупинку до місця наїзду на пішоходів шляхом екстреного гальмування, а отже своїми односторонніми діями мав змогу уникнути наїзду на ОСОБА_23 та ОСОБА_25 .

У ході судового провадження захисник ОСОБА_4 наполягав на тому, що деякі з наданих стороною обвинувачення доказів є неналежними та недопустимими.
Так, при виконанні вимог ст.363 КПК України захисник заявляв письмове клопотання про визнання недопустимими доказами, зокрема протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 і додатки до нього схеми, та висновку експерта № 4348-20 від 20.10.2020 року.
Клопотання мотивував тим, що під час слідчого експерименту у якості вимірювального пристрою слідчим використовувався власний смартфон, який не є сертифікованим вимірювальним пристроєм, а методика вимірювання часу, яка застосовувалась під час слідчого експерименту, викликає обґрунтовані сумніви у можливості забезпечення при її використані об`єктивних даних щодо швидкості руху пішоходів і транспортного засобу. Крім того, звертав увагу, що у протоколі слідчого експерименту не зазначено відстань, на якій було встановлено автомобіль під час проведення експерименту, вказані помилкові математичні розрахунки швидкості руху і можливості реагування водія ОСОБА_26 . Наголошував на тому, що досудовим слідством не було встановлено достовірно, чи рухалися пішоходи без зупинки від зустрічної смуги руху, чи зупинялися перед проїжджою частиною дороги, а потім продовжили рух, що має істотний вплив як на встановлення моменту виникнення для водія автомобіля небезпеки і обов`язку діяти відповідним чином, так і на швидкість, з якою пішоходи рухались і протягом якого часу вони подолали дистанцію від місця їх виявлення водієм до місця наїзду на них. Також у нього викликають сумніви щодо правильності визначення експертом у висновку експерта № 4348-20 від 20.10.2020 року типу транспортного засобу як вагонний, віднесений до транспортних засобів 3 групи категорії М1, тоді як мікроавтобус, яким керував його підзахисний, відноситься до 9 групи категорії N1 та має кузов сундучного типу, і між зазначеними типами автомобілів існує істотна різниця у величині зменшення швидкості при екстреному гальмуванні. Для транспортних засобів 3 групи категорії М1 вона становить 6,0 м/с, а для транспортних засобів 9 групи категорії N1 від 6,9 до 7,5 м/с. Тобто різниця може становити від 0,9 до 1,6 м/с, яка є досить велика та яка має істотний вплив на результати математичних розрахунків. Вважав сумнівними твердження експерта, допитаного в судовому засіданні, що вказане не впливає істотно на розрахунки. Також звертав увагу, що при дослідженні та проведенні математичних розрахунків експерт не зазначив чи оглядався ним мікроавтобус і чи враховував він кут, під яким відбувся наїзд мікроавтобуса на пішоходів. З огляду на викладене вважав, що висновок експерта № 4348-20 від 20.10.2020 року про те, що швидкість мікроавтобуса у момент зіткнення з пішоходами була не меншою ніж 80,55 км/годину, а відстань від місця виникнення для водія небезпеки до місця наїзду на пішоходів могла становити 44,75… 46,54… 50,34… не може бути визнаний достовірним, а отже належним і допустимим доказом.
Під час судового розгляду зазначені доводи перевірялися судом і не знайшли об`єктивного підтвердження.

Так, 07.10.2020 року слідчий провів з підозрюваним ОСОБА_14 слідчий експеримент, який зафіксував за допомогою технічних засобів шляхом відеозапису. Під час судового провадження цей відеозапис, як невід`ємна частина протоколу проведення слідчого експерименту, був переглянутий за участю сторін кримінального провадження, і судом установлено, що присутній при вказаній слідчій дії захисник ОСОБА_4 не мав будь-яких зауважень щодо методів і засобів фіксації результатів слідчого експерименту.

Заперечення ОСОБА_14 у судовому засіданні відомостей, які слідчий перевіряв і уточнював за його участю під час цього слідчого експерименту, не можуть автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту через застосування слідчим в

якості вимірювального пристрою власного смартфона. Доказів того, що отримані за допомогою смартфона результати щодо швидкості руху пішоходів і транспортного засобу, внесені до протоколу слідчого експерименту, є невірними та могли вплинути на результати експертизи, стороною захисту суду не надано. Клопотання ж захисника в цій частині ґрунтується лише на припущеннях, а тому судом залишаються поза увагою.

Таким чином, під час проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого, було повністю дотримано встановлений порядок його проведення, із забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому, без порушення жодних процесуальних норм, вказана слідча дія відбувалася за участю захисника, із застосуванням безперервного відеозапису та за відсутності протиправного тиску на ОСОБА_13 за його волею та вільним волевиявленням, у ході якої ним вільно та добровільно були відтворені обставини злочину. Тому, на переконання суду, вказаний доказ є належним, допустимим і достовірним.

При цьому суд звертає увагу, що легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного… досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Вказана думка суду повністю узгоджується з висновками Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.09.2020 року по справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19).

Допитаний у суді експерт ОСОБА_16 пояснив, що у висновку № 4348-20 від 20.10.2020 року дійсно наявна технічна помилка у номерах групи транспортного засобу, яким керував ОСОБА_8 , віднесеного до автомобілів вагонного типу, але ця помилка не впливає на правильність висновку, оскільки числові параметри для цих груп транспортних засобів однакові. Також він вказав, що при проведенні експертизи щосекундної розбивки розвитку ДТП ним не здійснювалося, оскільки в цьому не було потреби.

Досудовим слідством і судом установлено, що водієм ОСОБА_14 не застосовувалося екстрене гальмування, а отже на переконання суду помилка експерта у правильності визначення типу транспортного засобу ніяким чином не вплинула на його висновок № 4348-20 від 20.10.2020 року, який суд розцінює як об`єктивний та правильний.
Даючи оцінку вище переліченим доводам сторони захисту в цілому, суд приходить до висновку, що ці доводи не знайшли об`єктивного підтвердження, спростовуються сукупністю досліджених і покладених у основу вироку доказів, які не викликають у суду жодних сумнівів щодо законності їх отримання у спосіб, установлений кримінальним процесуальним законом України, і не дають підстав для визнання цих доказів недопустимими.

Враховуючи зазначене та виходячи з обставин справи, встановлених під час судового розгляду, судом відхилені клопотання захисника про визнання недопустимими доказами протоколу слідчого експерименту (з додатками) за участю ОСОБА_5 від 07.10.2020 року і висновку експерта № 4348-20 від 20.10.2020 року, а також про призначення автотехнічної експертизи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені та була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (рішення у справах «Ван де Хурк проти Нідерландів», «Болдеа проти Румунії», «Морейра Феррейра проти Португалії»).

З огляду на викладене, решта заперечень сторони захисту судом також відхиляється, оскільки зводиться до особистого тлумачення норм матеріального та процесуального закону і хибній оцінці одиничних доказів.

Той факт, що орган досудового розслідування та суд по іншому оцінюють докази порівняно з їх оцінкою захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду. Сторона захисту оцінює і тлумачить такі докази на свій лад, вибірково та відособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Суд не посилається у вироку та не оцінює інші матеріали кримінального провадження, досліджені за письмовим клопотанням прокурора (т.1,а.с.п.212-213), оскільки вони є або процесуальними документами, або не доводять і не спростовують вини обвинуваченого.
Аналіз усіх доказів по справі дає суду підстави для висновку про повну доведеність «поза розумним сумнівом» вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та про необхідність призначення покарання, передбаченого законом.

При визначенні виду і міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи та особу ОСОБА_13 : раніше не судимий і не притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності, офіційно працює, позитивно характеризується за місцем роботи, надає волонтерську допомогу як член Громадської організації «Інститут сприяння розвитку громадських ініціатив», на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують його покарання, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (в редакції Постанови № 8 від 12.06.2009 року), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винуватим у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 вказав, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Виходячи з наведеного, обставин справи і даних про особу ОСОБА_13 , який вперше притягається до кримінальної відповідальності, однак вчинив з необережності злочин, віднесений ч.5 ст.12 КК України до категорії тяжких і має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками не лише для конкретних осіб, а й для суспільства в цілому, в даному випадку наслідком якого є загибель 2-х осіб, суд вважає за необхідне призначити основне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, тобто у межах санкції ч.3 ст.286 КК України, вважаючи, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Підстав для призначення наближеного до максимального покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст.286 КК України, на чому наполягав прокурор, а також для призначення покарання з випробуванням, про що у судових дебатах і останньому слові просили захисник і обвинувачений, суд не вбачає та вважає, що саме таке покарання буде справедливим і відповідати вимогам пропорційності.

Обговорюючи питання щодо застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, виходячи з обставин дорожньо-транспортної пригоди та її тяжких наслідків, суд вважає необхідним призначити таке додаткове покарання на максимальний строк, передбачений санкцією ч.3 ст.286 КК України.

Під час досудового розслідування 08.10.2020 року слідчим суддею ОСОБА_27 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави. З листа ДУ «Дніпровська УВП (№ 4)» від 12.10.2020 року № 4/5-18045 убачається, що обвинувачений звільнений з-під варти 12.10.2020 року під заставу в розмірі 87880 грн. (а.к.п.75), тобто на день ухвалення вироку відносно ОСОБА_13 діє запобіжний захід у вигляді застави.

З урахуванням поведінки обвинуваченого, який належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки на протязі всього часу судового провадження, у суду відсутні підстави для обрання йому запобіжного заходу у вигляді взяття під варту до набрання вироком законної сили.

24.12.2020 року від потерпілої ОСОБА_6 надійшла позовна заява про стягнення на її користь з TOB «КРАЙ LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..» матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. 12.02.2021 року потерпіла ОСОБА_28 уточнила свої позовні вимоги та в остаточній редакції просила стягнути з ПрАТ «УПСК» 24743,32 грн. матеріальної шкоди та 60000 грн. моральної шкоди, з TOB «КРАЙ LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..» 13400 грн. матеріальної шкоди та 440000 грн. моральної шкоди, а також суму судових витрат і витрат на правничу допомогу (т.1,а.с.п.35-59,131-136).

05.01.2021 року від потерпілого ОСОБА_20 надійшла позовна заява про стягнення на його користь 170000 грн. і 30000 грн. відповідно з TOB «КРАЙ LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..» і ПрАТ «УПСК» моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (т.1,а.с.п.63-65).

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_29 , суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 852 від 23.03.2021 року ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1,а.с.п.162).

За приписом п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництво.

Враховуючи, що вказані спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд вважає, що провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_20 до TOB «КРАЙ LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..» і ПрАТ «УПСК» підлягає закриттю на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Дослідивши надані потерпілою ОСОБА_28 та її представником докази на обґрунтування позову, суд приходить до наступного.

У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 6 Постанови від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Також відповідно до роз`яснень, які містяться у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями), визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником мікроавтобуса «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_1 є TOB «КРАЙ - MK..» (назва Товариства англійською мовою - «LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..», скорочена назва - «LLC KRAJ - MK..» (т.1,а.к.п.32).

ОСОБА_8 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з TOB «КРАЙ - MK..» і вказаний мікроавтобус знаходився у його службовому користуванні. Доказів зворотного суду не надано.
Питання ж відповідальності працівника перед роботодавцем за самовільне використання транспортного засобу знаходиться поза межами об`єктивної та суб`єктивної сторін злочину, передбаченого ст.286 КК України, а тому судом не розглядається. У зв`язку з цим, посилання представника цивільного відповідача ОСОБА_7 про вчинення ОСОБА_14 дорожньо-транспортної пригоди у неробочий час є необґрунтованими, а отже Товариство, як власник джерела підвищеної небезпеки, повинно відповідати за завдану ОСОБА_14 матеріальну і моральну шкоду у відповідності з ч.1 ст.1172, ч.2 ст.1187 ЦК України. Таким чином, належним відповідачем є ТОВ «КРАЙ МК..».
З копії полісу № АР/8240156 убачається, що 18.06.2020 року директор TOB «КРАЙ - MK..» уклав з ПрАТ «УПСК» (далі Страхова компанія) поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Цей поліс діяв на момент вчинення ДТП і згідно з його умовами при настанні страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю третіх осіб у розмірі 260000 грн., майну 130000 грн. на одного потерпілого (т.1,а.с.п.97).

Таким чином, з урахуванням ч.1 ст.1172, ч.2 ст.1187 ЦК України та позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відповідальність за завдану ОСОБА_14 матеріальну та моральну шкоду несуть Товариство та Страхова компанія.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

Судовим розглядом установлено, що між потерпілою ОСОБА_28 та обвинуваченим виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час між Товариством, працівником якого є ОСОБА_8 , і Страховою компанією існували договірні зобов`язання за Полісом обов`язкового страхування

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілими, яким він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Відповідно до ст.22 зазначеного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 754/1114/15-ц.

З огляду на наведене, суд залишає поза увагою обґрунтування TOB «КРАЙ - MK..» і ПрАТ «УПСК» про невизнання позовів, викладені у відзивах на позовну заяву потерпілої ОСОБА_30 .

Твердження представника Страхової компанії ОСОБА_31 про те, що ОСОБА_28 не надано доказів того, що вона єдина має право на відшкодування моральної шкоди, нівелюється її статусом потерпілої у кримінальному провадженні та відповідно до ст.56 КПК України вона має право на відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст.1201 ЦК України вбачається, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; предмети ритуальної приналежності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили; ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштування місця поховання.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши долучені чеки, суд вважає, що цивільний позов ОСОБА_28 у частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню і з ПрАТ «УПСК» на її користь слід стягнути 17738,50 грн. (2140 + 15598,50) та відмовити у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди з TOB «КРАЙ - MK..», оскільки витрати, понесені потерпілою на придбання продуктів харчування та поминальних обідів, одягу для померлого, відшкодуванню не підлягають, оскільки не відносяться до витрат на поховання, що узгоджується з практикою Верховного Суду при розгляді аналогічних справ.

Статтею 26-1 Закону передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому. Так, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

При цьому Верховний Суд у постанові від 28.11.2018 року по справі № 357/12069/14-ц зазначив, що відшкодування моральної шкоди визначається у розмірі 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а не від ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Враховуючи викладене, позовні вимоги потерпілої ОСОБА_28 до Страхової компанії щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволення з розрахунку 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка становить 886,92 грн. (17738,50 х 5%).

Вимоги потерпілої ОСОБА_28 про відшкодування моральної шкоди з TOB «КРАЙ - MK..» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Як роз`яснив Верховний суд у своїй постанові від 20.02.2018 року по справі № 303/4076/15-к, згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Окрім того, Верховний суд у своїй постанові від 25.08.2020 року по справі № 372/3192/18 зазначив, що сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення ЄСПЛ у справі STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Виходячи із зазначених положень закону і обставин справи, характеру, глибини та тривалості душевних, емоційних, фізичних і моральних страждань потерпілої ОСОБА_28 , враховуючи принципи розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що сума у розмірі 200000 грн. є співрозмірною та компенсує завдану ОСОБА_28 моральну шкоду.

За приписом ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, у тому числі витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого (ч.2 ст.120 КПК України).

До таких витрат, відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу, належать витрати на правову допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Потерпілого у кримінальному провадженні може представляти представник - особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником (ч.1 ст.58 КПК України).

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 464/5823/17, провадження № 51-3506км19.
З огляду на викладене та враховуючи, що цивільний позов потерпілої ОСОБА_28 , як первісний, так і в остаточній редакції, не містить зазначення суми витрат на правову допомогу і до цивільного позову не долучені будь-які докази про витрати на оплату послуг адвоката, які ОСОБА_28 має намір подати після проголошення рішення у справі, про що вона зазначила у письмовій промові під час судових дебатів, її вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Зазначення у позовній заяві від 12.02.2021 року орієнтовних судових витрат на професійну правничу допомогу (т.1,а.с.п.133), не свідчить про оплату гонорару та інших витрат адвокату і не є підставою для стягнення грошових коштів за фактично надані послуги в розмірі 11200 грн.
Відповідно до ст.ст.122, 124 КПК України з обвинуваченого підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення експертиз, які складають 1307,60 грн., 6537,60 грн. і 2615,04 грн., що підтверджуються довідкою та актами здачі-приймань експертних установ (а.к.п.83,91,102).

Долю речового доказу суд вирішує у відповідності з вимогами ст.100 КПК України.

Відповідно до ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.286 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Строк покарання обчислювати з дня затримання ОСОБА_5 для виконання вироку.

У строк відбуття покарання зарахувати час перебування ОСОБА_5 під вартою з 07 по 12 жовтня 2020 року включно.

Після набрання вироком законної сили повернути заставодавцю заставу, внесену за ОСОБА_5 у розмірі 87880 (вісімдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят) гривень на депозитний рахунок 0№ UA0017442 в ДКСУ м. Києва, отримувач ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, , МФО 820172.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (код , юридична адреса: 04080, м.Київ, вул. Кирилівська, 40) на користь потерпілої ОСОБА_6 (ІПН невідомий) НОМЕР_6 (сімнадцять тисяч сімсот тридцять вісім) гривень 50 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 886 (вісімсот вісімдесят шість) гривень 92 копійки моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙ MK..» (код , юридична адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Хотинська, 6) на користь потерпілої ОСОБА_6 (ІПН невідомий) НОМЕР_7 (двісті тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

У задоволенні позову ОСОБА_6 в іншій частині відмовити.

Провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_20 до TOB «КРАЙ - MK..» і ПрАТ «УПСК» про відшкодування моральної шкоди - закрити на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України.

У рахунок відшкодування витрат на залучення експертів стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 (ІПН невідомий) на користь держави:

- 1307 (одну тисячу триста сім) гривень 60 копійок (отримувач - ГУК у Дн-кій обл/м.Дніпро/24060300, , банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.), номер рахунку (IBAN) - UA0004569, код бюджетної класифікації - інші надходження, наявність відомчої ознаки «00» без деталізації за відомчою ознакою, призначення платежу за експертизу № 19/104-9/2/1238 від 23.10.2020 року, проведену Дніпропетровським НДЕКЦ МВС України;

- 9152 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят дві) гривні 64 копійки (Р/р - UА0004457, ОКПО казначейства 37988155, ГУК у Дніпропетровській обл./ОТГ Слобожанське/24060300, Казначейство України (ЕАП), Код платежу - 4060300, призначення платежу - за експертизи № 4348-20 від 20.10.2020 року і № 4414-20 від 30.10.2020 року, проведені Дніпропетровським НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України).

Мікроавтобус «Ford Transit» реєстраційний номер АЕ3163CB, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 , який відповідно до постанови старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_17 від 07.10.2020 року знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ГУНП в Дніпропетровській області по вул. Передовій, 427 у м. Дніпрі, - після набрання вироком законної сили передати у розпорядження TOB «КРАЙ LIMITED LIABILITY COMPANY KRAJ - MK..».

Арешт на вказаний транспортний засіб, накладений за ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2020 року, - скасувати після набрання вироком законної сили.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1