Провадження №1-кп/127/442/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.09.2020 за № 0001643, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Гнівані Вінницького району Вінницької області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого формувальником на ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону», військовослужбовця за мобілізацією, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

03.03.2021 Коростишівським районним судом Житомирської області за частиною першою статті 199 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

09.04.2021 Брусилівським районним судом Житомирської області за частиною першою статті 190, частиною першою статті 199 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 199 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 в липні 2020 року (точної дати не встановлено), за місцем проживання в м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, продав свій автомобіль марки Volkswagen, за який з ним невстановлена особа розрахувалася коштами в іноземній валюті в сумі 1000 доларів США. Після продажу автомобіля ОСОБА_4 виявив, що 1000 доларів США банкнотами номіналом по 100 є підробленими. В цей час у ОСОБА_4 з корисливих мотивів виник умисел направлений на збут підробленої іноземної валюти в сумі 1000 доларів США.

Достовірно знаючи про те, що іноземна валюта в сумі 1000 доларів США є підробленою та не відповідає аналогічним, що знаходяться в офіційному обігу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки та бажаючи їх настання, а також розуміючи можливість в подальшому перебування підробленої валюти у обігу, з метою збуту ОСОБА_4 зберігав підроблену іноземну валюту за місцем свого проживання, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 до 12.09.2020.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 12.09.2020 ОСОБА_4 , достовірно знаючи про те, що іноземна валюта в сумі 1000 доларів США є підробленою та не відповідає аналогічним, що знаходяться в офіційному обігу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки та бажаючи їх настання, а також розуміючи можливість в подальшому перебуванні підробленої валюти у обігу, порушуючи встановлений законом порядок функціонування грошової системи як частини економічної системи держави, діючи повторно, перевіз з метою збуту підроблену іноземну валюту в сумі 1000 доларів США з місця свого проживання до будинку АДРЕСА_2 .

Перебуваючи біля вищевказаного будинку, 12.09.2020 близько 19.20 год. ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, у власних інтересах направлених на збут іноземної валюти, достовірно знаючи, що наявні у нього банкноти номіналом по 100 доларів США є підробленими та не містять очевидних невідповідностей грошовому знаку, а також, розуміючи можливість в подальшому перебуванні підробленої іноземної валюти в обігу, збув як засіб платежу ОСОБА_5 при купівлі автомобіля марки Peugeot вказані кошти в кількості 9 банкнот номіналом по 100 доларів США, з серійними номерам: НЕ05856320А, КВ24493138М, НВ54243433L, НЕ05012388А, НЕ05856282А, НВ54243573L, КВ24493628М, НЕ05856690А, НЕ05856386А, тобто в сумі 900 Доларів США, що у відповідності до офіційного курсу Національного банку України станом на 12.09.2020 було еквівалентно сумі 25051,14 гривень. Тим самим збув підроблену іноземну валюту, чим довів свої злочинні дії до кінця.

Крім того, 13.09.2020 в ході проведення огляду місця події в приміщенні службового кабінету № 323 Вінницького відділу поліції (Вінницького районного Управління поліції) Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, що за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 4, в присутності понятих ОСОБА_4 добровільно видав співробітникам поліції 1 банкноту номіналом 100 доларів США з серійними номером НЕ54243824L, яка в подальшому була вилучена.

Банкноти іноземної валюти номіналом 100 доларів США в кількості 10 штук із зазначеними серійними номерами не відповідають за способом друку та спеціальними елементами захисту грошовому знаку аналогічного номіналу та зразку, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - Федеральної Резервної Системи США. Штрихи зображень букв і номерів Федеральних резервних банків, серійних номерів у банкнотах іноземної валюти номіналом 100 доларів США із зазначеними серійними номерами нанесено за допомогою високого друку, усі інші зображення з лицьових та зворотних сторін банкнот нанесено за допомогою друкуючого пристрою з електрофотографічним способом формування зображень.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті.

Зокрема, повідомив суду, що він здійснив продаж свого автомобіля. В подальшому в обміннику він дізнався про те, що наявна у нього валюта є підробленою та вирішив її збути. Зазначеними коштами він розрахувався при купівлі автомобіля.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за доцільне обмежитись дослідженням:

-висновку експерта № 289 від 28.09.2020, відповідно до якого банкноти іноземної валюти номіналом по 100 доларів США, з серійними номерам: НЕ05856320А, КВ24493138М, НВ54243433L, НЕ05012388А, НЕ05856282А, НВ54243573L, КВ24493628М, НЕ05856690А, НЕ05856386А, НЕ54243824 L не відповідають за способом друку та спеціальними елементами захисту грошовому знаку аналогічного номіналу та зразку, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - Федеральної Резервної Системи США. Штрихи зображень букв і номерів Федеральних резервних банків, серійних номерів у банкнотах іноземної валюти номіналом 100 доларів США із зазначеними серійними номерами нанесено за допомогою високого друку, усі інші зображення з лицьових та зворотних сторін банкнот нанесено за допомогою друкуючого пристрою з електрофотографічним способом формування зображень.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт зберігання, перевезення, а також збуту підробленої іноземної валюти. Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні зазначених обставин не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_4 , суд враховує роз`яснення надані в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 6 від 12.04.1996 «Про практику розгляду судами кримінальних справ про виготовлення або збут підроблених грошей чи цінних паперів», згідно з якими питання про те, чи є грошові знаки або державні цінні папери підробленими, який спосіб підробки при цьому використовувався, чи не були раніше грошові знаки або державні цінні папери з аналогічними ознаками підробки предметом криміналістичного дослідження тощо, повинні вирішуватися за допомогою криміналістичної експертизи, яка проводиться у відповідних експертних установах.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 зазначеної постанови збут підроблених грошей чи державних цінних паперів - це умисна форма їх відчуження: використання як засобу платежу, продаж, розмін, обмін, дарування, передача в борг і в рахунок покриття боргу, програш в азартних іграх тощо.

Згідно з частиною другою статті 24 КК прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 отримав іноземну валюту в сумі 1000 доларів США за відчуження автомобіля. В подальшому ОСОБА_4 дізнався, що зазначена валюта є підробленою. Достовірно знаючи про те, що наявна у нього валюта є підробленою, ОСОБА_4 зберігав її за місцем проживання, а згодом перевіз до м. Вінниці, де збув її в якості оплати за придбаний транспортний засіб.

Суд також враховує положення частини першої статті 32 Кримінального кодексу України (далі КК), згідно з якою повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

На підтвердження наявності в діях обвинуваченого ознак повторності стороною обвинувачення надані суду копії вироків Коростишівського районного суду Житомирської області від 03.03.2021, відповідно до якого ОСОБА_4 засуджений за частиною першою статті 199 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, а також Брусилівського районного суду Житомирської області від 09.04.2021, згідно з яким ОСОБА_4 засуджений за частиною першою статті 190, частиною першою статті 199 КК до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Зі змісту зазначених вироків випливає, що кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_4 був засуджений були вчинені останнім 31.07.2020. Кримінальні правопорушення, які інкримінуються ОСОБА_4 наразі та з приводу яких здійснюється судовий розгляд, вчинені 12.09.2020 та 13.09.2022, тобто після вчинення кримінальних правопорушень, за якими він був засуджений вироками від 03.03.2021 та 09.04.2021. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що в діях ОСОБА_4 наявні ознаки повторності.

Враховуючи викладене, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, суд вважає, що дії ОСОБА_4 за фактом збуту іноземної підробленої валюти 12.09.2020 ОСОБА_5 та вилучення у ОСОБА_4 13.09.2020 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 199 КК, за ознаками зберігання, перевезення, а також збуту підробленої іноземної валюти, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення повторно.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Разом з тим, суд також враховує, що ОСОБА_4 двічі притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує роз`яснення, надані в пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

Зважаючи на те, що за результатами судового розгляду кримінального провадження суд дійшов до переконання про те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення повторно, що є ознакою кримінального правопорушення, яка впливає на його кваліфікацію, правові підстави для визнання зазначеного обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відсутні.

Отже, обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 5 до 10 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав, при цьому щиро розкаявся, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Суд також враховує, що на теперішній час обвинувачений проходить службу за мобілізацією та за місцем служби характеризується позитивно. А тому, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_4 мінімально допустимий строк покарання. Крім того, суд враховує, що саме на такому розмірі покарання наполягала сторона обвинувачення.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже зазначив суд, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме те, що обвинувачений, хоча і вчинила умисний тяжкий злочин, однак винуватість у його вчиненні визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаялась. Суд також враховує, що представник сторони обвинувачення в судовому засіданні також посилалась на доцільність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому кримінального покарання з випробуванням. Саме тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив умисний тяжкий злочин. Хоча правові підстави для призначення обвинуваченому реального покарання судом не встановлені, суд враховує, що обвинувачений двічі притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні кримінальні правопорушення, а тому суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинувачену додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону, у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

Також у постанові від 28.04.2020 (справа № 133/2968/18) ВС зауважив, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Отже, враховуючи зазначені роз`яснення, а також те, що ОСОБА_4 вчинив умисний тяжкий злочин, суд вважає, що формально правові підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією кримінального закону (частина третя стаття 311 КК) наявні. Однак суд враховує, що згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі, якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. При прийнятті такого рішення у вироку мають бути наведені відповідні мотиви; посилатися на статтю 69 КК непотрібно.

Аналогічні висновки зроблені ВС у постанові від 16.08.2018 (справа №183/163/14) та від 07.11.2018 (справа № 418/689/16-к), від 23.05.2019 (справа № 1-620/12).

Тому суд вважає, що правові підстави для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна відсутні.

Суд з огляду на зазначене вважає за доцільне зауважити, що пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК визначено, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

У абзаці другому пункту 15 постанови Пленум ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернув увагу, що ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини НОМЕР_1 , якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання.

Аналіз наведеної норми кримінально-процесуального закону та роз`яснень, наданих ВСУ, дає підстави зробити висновок, що при призначенні покарання у вироку необхідно мотивувати, зокрема, незастосування додаткового покарання у випадках, коли закон передбачає (в обов`язковому порядку або альтернативно) його призначення, а також застосування додаткового покарання в усіх інших випадках, тобто коли закон альтернативно надає суду таку можливість або не згадує про додаткове покарання і суд застосовує його.

Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважив, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Хоча у наведеній постанові ВС зроблений висновок про формулювання застосування приписів статті 75 КК, суд вважає за можливе зроблені висновки покласти в основу мотивування ухваленого судом рішення щодо викладу резолютивної частини вироку суду, оскільки у резолютивній частині судового рішення має бути чітко зазначене покарання, яке призначене особі. Відсутність посилання на призначення відповідного покарання у резолютивній частині судового рішення (вироку) за умови належного мотивування такого рішення у мотивувальній частині свідчить про те, що судом такий вид покарання не призначене.

На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку звертав увагу ВСУ в постанові від 06.07.2017 р. (справа № 364/8/16-к).

Отже, аналізуючи наведені вище приписи, суд дійшов до переконання, що наведення у резолютивній частині вироку суду посилання на те, що такий вид додаткового покарання як конфіскація майна (без конфіскації майна) буде зайвим.

Разом з тим, як суд вже зазначив, ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Зокрема, вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 03.03.2021 ОСОБА_4 був засуджений за частиною першою статті 199 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 09.04.2021 ОСОБА_4 засуджений за частиною першою статті 190, частиною першою статті 199 КК, з урахуванням частини четвертої статті 70 КК до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Як суд встановив в судовому засіданні, кримінальні правопорушення, у вчинені яких за результатами судового розгляду доведена винуватість ОСОБА_4 , були вчинені останнім 12.09.2019 та 13.09.2019, тобто до постановлення вироку від 09.04.2021.

Зі змісту частини четвертої статті 70 КК випливає, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

При цьому суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 23.09.2019 (справа № 199/1496/17), відповідно до якого кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком.

Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами частини четвертої статті 70 КК, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК.

Враховуючи викладене, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 має бути призначене остаточне покарання з урахуванням приписів частини четвертої статті 70 КК, шляхом поглиненням менш суворого покарання, призначеного вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 09.04.2021, більш суворим призначеним покаранням. Вище суд наводив мотиви, з яких дійшов до переконання, що ОСОБА_4 може бути звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням. Після застосування приписів частини четвертої статті 70 КК обставини, які б унеможливили звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, судом не встановлені. Тому суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі положень статті 75 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданими представником сторони обвинувачення ухвалами слідчих суддів від 16.09.2020 на вилучені в ОСОБА_4 банкноти був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 199 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Відповідно до частини четвертої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 09.04.2021 більш суворим призначеним покаранням призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Речові докази:

- 9 предметів, ззовні схожі на купюри номіналом 100 доларів США з серійними номерами: НЕ05856320А, КВ24493138М, НВ54243433L, НЕ05012388А, НЕ05856282А, НВ54243573L, КВ24493628М, НЕ05856690А, НЕ05856386А; одну купюру номіналом 100 доларів США з серійним номером НЕ54243824 L, які поміщенні до спецпакету експертної служби № 3997619 та приєднані до матеріалів кримінального провадження знищити;

- автомобіль марки Peugeot 206 блакитного кольору на іноземній реєстрації (номерний знак НОМЕР_2 ), свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Dowod НОМЕР_3 на автомобіль марки Peugeot 206, транспортну карту № НОМЕР_4 , які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_6 на підставі ухвал Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2020 та 09.11.2020 залишити останній.

Арешт, накладений на предмети, ззовні схожі на купюри, на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2020 скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вирок вручається негайно після його проголошення.

Суддя: