ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2022 року
м. Київ

справа № 161/16353/20
провадження № 51-5033 км 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК),
за касаційною скаргоюзахисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 грн, цивільний позов потерпілої частково задоволено та вирішено стягнути на її користь 814, 65 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди і 3000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 3814, 65 грн.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 13 вересня 2020 року близько 12:45 на земельній ділянці неподалік житлового будинку АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом та з метою заподіяння тілесних ушкоджень, під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, кулаком наніс два удари в голову ОСОБА_8 , чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, які згідно з висновком експерта № 742 від 24.09.2020 за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Короткий зміст вимог, наведених у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 через допущення цими судами під час судового розгляду та при винесенні оскаржуваних рішень істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та закрити кримінальне провадження щодо нього у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення та невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи.

На обґрунтування своїх доводів захисник, посилаючись на відповідні рішення Європейського суду з прав людини, зазначає, що:
- хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень;
- національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію і лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя.

На переконання захисника, судами під час судового розгляду та при винесенні оскаржуваних рішень допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що, у свою чергу, унеможливило ухвалити обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, зокрема:
- суд першої інстанції не мав правових підстав визнавати пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 недопустимими доказами в розумінні статей 84, 86 КПК, а відповідно до статті 94 КПК мав оцінити достовірність наданих стороною захисту документів (пояснень) та їх значення для доведення обставин, які підлягають доказуванню, виходячи з усієї сукупності доказів, і, навівши ґрунтовні мотиви свого рішення, однак не зробив цього;
- судами взагалі не досліджено вказаних документів (пояснень) та не надано їм належної правової оцінки, що, у свою чергу, призвело до порушень вимог КПК щодо оцінки доказів та надано пріоритет одним доказам над іншими без належного правового обґрунтування, і як наслідок неправильно надано правову оцінку обставинам даної справи;
- апеляційний суд, порушуючи вимоги статті 419 КПК, не надав належного обґрунтування, на якій підставі він відхиляє доводи сторони захисту, а лише процитував позицію суду першої інстанції;
- суд першої інстанції не врахував при призначенні покарання як пом`якшуючі обставини те, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю І групи;
- суд першої інстанції визначив для стягнення на користь потерпілої надто велику суму матеріальної та моральної шкоди без врахування матеріального стану ОСОБА_6 , який не має постійного місця роботи і живе, практично, за пенсію по інвалідності.

Сторона захисту, не погоджуючись з оцінкою доказів, наданою судами, вважає, що висновки судів, викладені у судових рішеннях, не відповідають фактичним обставинам, з огляду на те, що:
- свідок ОСОБА_11 , яка була допитана в судовому засіданні, стверджує, що моменту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 особисто не бачила, однак бачила, як остання штовхнула ОСОБА_6 , коли він повертався до власного будинку і відчиняв вхідні двері; вказані обставини також у своїх поясненнях підтверджує свідок ОСОБА_12 , який чітко бачив та був свідком даної події, оскільки перебував на відстані близько 10 м та підтвердив той факт, що ОСОБА_6 не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_8 ;
- об`єктивність та повнота дослідження під час проведення судово-медичної експертизи від 24 вересня 2020 року викликає у захисника сумніви, оскільки, на її думку, якщо механізм нанесення тілесних ушкоджень дійсно відбувався так, як вказує ОСОБА_8 у протоколі проведення слідчого експерименту від 29 вересня 2020 року, то на тілі останньої повинні були би залишитися сліди вчинення таких дій, а також, враховуючи стан здоров`я ОСОБА_6 , який є особою з інвалідністю підгрупи Б першої групи, він не мав фізичної можливості спричинити вищезазначені тілесні ушкодження.

Позиції учасників судового провадження

Від потерпілої надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому вона просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення без зміни і, серед іншого, зазначає, що на даний час нею отримано грошові кошти, що були присуджені до стягнення з засудженого ОСОБА_6 на її користь (тобто, всупереч твердженням касатора, вказана сума не стала для нього надмірною). Крім того, після цих судових рішень ОСОБА_6 вже не вчиняє щодо неї протиправних дій та висловлювань.

У судовому засіданні захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу, прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
З урахуванням вищезазначених норм КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам, зазначеним у касаційній скарзі захисника в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та оцінки доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до вимог ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у заподіянні ОСОБА_8 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125КК, ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом та викладених у вироку.
Так при постановленні вироку суд першої інстанції прийшов до висновку, що, незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_6 , його винуватість повністю доводиться дослідженими в ході судового розгляду доказами, а саме показаннями:
- потерпілої ОСОБА_8 про те, що обвинувачений ОСОБА_6 , який є її братом, наніс їй два удари лівою рукою в голову через те, що вона розгородила сітку на подвір`ї, щоб вивантажити картоплю з підводи. Присутній ОСОБА_13 заступився за неї, і ОСОБА_6 намагався вдарити і його. Після побиття обвинуваченим вона була госпіталізована до лікарні, де лікувалася 14 днів;
- показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_6 наніс потерпілій два удари лівою рукою в голову;
- показаннями, допитаних за клопотанням потерпілої, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які підтвердили побиття ОСОБА_6 потерпілої ОСОБА_8 і показали, що у вказані день та час обвинувачений наніс потерпілій удари в голову лівою рукою.

Висновок про винуватість ОСОБА_6 суд першої інстанції також обґрунтував і висновком експерта № 742 від 24.09.2020, згідно з яким у ОСОБА_8 було виявлено тілесне ушкодження: закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, при цьому даних про можливість виникнення вищевказаного тілесного ушкодження під час падіння з висоти власного зросту не було.
У вироку суду першої інстанції також надано оцінку показанням свідка ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які були допитані за клопотанням сторони захисту, і зазначено про те, що показання свідка ОСОБА_11 ніяким чином не спростовують показання потерпілої та інших свідків, які були безпосередніми очевидцями події, а також показання свідка ОСОБА_12 спростовуються показаннями потерпілої і інших свідків, окрім того і сам ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомив, що він не був очевидцем всього конфлікту з самого початку і до завершення, оскільки відлучався на тривалий термін з місця події.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що письмові пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не є допустимими доказами в розумінні статей 84, 86 КПК, а твердження сторони захисту про те, що потерпіла могла отримати тілесні ушкодження і за інших обставин, суд визнав неспроможними, оскільки будь-яких підтверджуючих даних про це матеріали справи не містять, а конкретні обставини справи не дали підстав дійти до такого висновку.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, з яким також погодився і суд апеляційної інстанції, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні протиправних дій, які виразились в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілої, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, повністю доведена в ході судового розгляду.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та спростував доводи апеляційної скарги захисника про допущену неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК.
З урахуванням вищезазначеного Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони обґрунтовані та належним чином мотивовані.
Що стосується тверджень касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не мав правових підстав визнавати письмові пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 недопустимими доказами в розумінні статей 84, 86 КПК, а відповідно до статті 94 КПК мав оцінити достовірність наданих стороною захисту документів та їх значення для доведення обставин, які підлягають доказуванню, виходячи з усієї сукупності доказів і, навівши ґрунтовні мотиви свого рішення, посилаючись при цьому на постанову Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 750/2282/15-к, то Суд вказані твердження вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У ч. 1 ст. 86 КПК визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПКпоказання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Частиною 5 цієї статті передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225цього Кодексу.

Відповідно до ч. 8 ст. 95 КПК сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право отримувати від учасників кримінального провадження та інших осіб за їх згодою пояснення, які не є джерелом доказів, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, відповідно до точного змісту ч. 8 ст. 95 КПК пояснення, надані стороні, не можуть використовуватися як джерело доказів у справі, про що, до речі, і було зазначено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 750/2282/15-к, на яку посилається захисник у касаційній скарзі.

Посилання захисника на вказану вище постанову Верховного Суду, як на обґрунтування свого твердження, є безпідставним, оскільки у згаданій постанові оскаржувалося визнання недопустимими рукописні записи свідка, що були надані стороною обвинувачення на підтвердження взаєморозрахунків між обвинуваченою та свідком (тобто документа), а не письмових пояснень свідків (їх показань), наданих захиснику, які були визнані недопустимими доказами у даному кримінальному провадженні. Тобто вказане рішення Верховного Суду постановлене за інших процесуальних обставин.

Що стосується доводів захисника про те, що суд першої інстанції не врахував при призначенні покарання як пом`якшуючі ті обставини, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю І групи, то такі доводи є необґрунтованими.
Так, призначаючи ОСОБА_6 мінімальне засвоїм видом покарання штраф у розмірі, наближеному до мінімального, суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії кримінальних проступків, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, є особою з інвалідністю І групи, обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.
Те, що суд не врахував при призначенні покарання тільки тієї обставини, що ОСОБА_6 не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, як пом`якшуючої покарання обставини, з урахуванням зазначеного вище, в цілому не спростовує правильності призначеного покарання.
Водночас захисник, зазначаючи свою незгоду щодо призначення судом покарання, не вказує, яке більш м`яке покарання, на його думку, повинен був призначити суд у цьому випадку.
Таким чином, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що покарання, призначене ОСОБА_6 місцевим судом, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про завищений розмір відшкодування в рахунок завданої ОСОБА_6 майнової та моральної шкоди, то такі доводи були предметом перегляду суду апеляційної інстанції. При цьому, на думку Суду, правильним є і висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність посилання.
Так, суд першої інстанції, задовольняючи позов потерпілої про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 814,65 грн, встановив, що потерпіла ОСОБА_18 під час перебування на стаціонарному лікуванні з 14 по 23 вересня 2020 року купувала ліки та препарати, що підтвердила, надавши фіскальні чеки на їх придбання.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
На думку Суду, при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, місцевий суд з урахуванням принципів розумності та справедливості, з урахуванням моральних та фізичних страждань потерпілої внаслідок стаціонарного лікування отриманих тілесних ушкоджень, з огляду на конкретні обставини отримання потерпілою тілесних ушкоджень, обґрунтовано частково задовольнив цивільний позов у цій частині та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 на її користь 3000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
При цьому суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи правильність визначення судом першої інстанції суми відшкодування моральної шкоди, слушно звернув увагу на те, що тілесні ушкодження потерпілій спричинив її брат, який є і її сусідом.
Також доводи щодо непомірності суми відшкодування майнової та матеріальної шкоди спростовуються запереченнями потерпілої про те, що на даний час нею отримано грошові кошти, що були присуджені до стягнення з засудженого ОСОБА_6 на її користь.

Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що такий розмір моральної шкоди буде достатнім та не буде сприяти збагаченню потерпілої за рахунок обвинуваченого.
Таким чином, переконливих доводів, які би були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, Судом не встановлено.
Судові рішення, які оскаржує захисник, відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК і Суд не вбачає підстав вважати їх невмотивованими.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно залишити без зміни.
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3