Справа № 308/1372/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001439 від 20.10.2021, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з загальною середньою освітою, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого столяром у КНП «Ужгородська ДМКЛ», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, -

В С Т А Н О В И В:
Судом встановлено, що 20 жовтня 2021 року, близько 07 години 15 хвилин, ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen» моделі «Caravel 1а» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Собранецькій м. Ужгорода, в напрямку площі Жупанатської, грубо порушив вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, в результаті чого, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не справився з керуванням та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка вийшла на проїзну частину вулиці Собранецька та переходила її по дорожній розмітці «Пішохідний перехід», розташованій за перехрестям вулиці Собранецька з вулицею Кошицька, в напрямку зліва направо відносно руху автомобіля «Volkswagen» моделі «Caravel 1а» д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5

Внаслідок наїзду, потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді: «Тупої травми черева. Розриву печінки. Відкритого перелому середньої, нижньої третини правої плечової кістки з иейропатіпо нерву», які виникли внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії. Дані тілесні ушкодження в момент заподіяння (здавлення) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу сприяють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом, закінчиться чи можуть закінчитись смертю, і за цією ознакою, згідно з п. 2.1.3 «л» «м» «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» слід кваліфікувати як тяжкі тілесні ушкодження, вкладаються в час ДТП, що мала місце 20.10.2021, та не знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті громадянки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із урахуванням викладених обставин, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження.

При виконанні судом вимог ст.348 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що йому зрозуміла суть обвинувачення та що він визнає себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та бажає давати показання. Обвинувачений зазначив, що з обставинами, викладеними в обвинувальному акті, повністю згідний, окрім того щиро розкаявся, повністю оплатив лікування потерпілої та просив суд суворо не карати.

У судовому засіданні прокурор просив провести розгляд справи у спрощеному порядку, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних про його особу, у той же час призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком на два роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

У судовому засіданні представник потерпілого не заперечував щодо такого порядку розгляду справи, цивільний позов просив задовольнити.

Оскільки прокурор, представник потерпілого та обвинувачений не заперечували щодо фактичних обставин справи, враховуючи те, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повному обсязі за обставин, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги встановлення судом того факту, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин і відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, а також приписи ч. 2 ст. 349 КПК України щодо особливостей апеляційного оскарження, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Суд оцінює, що показання обвинуваченого в повній мірі узгоджуються та відповідають суті тих подій, які викладені в обвинувальному акті, тому об`єктивних сумнівів у доведеності його вини у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у суду не має.

Суд, обмежившись допитом обвинуваченого, його щирим визнанням вини у вчиненому, та дослідженими письмовими документами, приходить до висновку, що дії останнього органом досудового розслідування за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковано вірно, та вина ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а саме, порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, тобто злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, є доведеною.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення такого: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, дані про особу винного.

Відповідно до ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому суд визнає щире каяття та надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.67 КК України, обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи конкретні обставини вчинення злочину, особу винного, його ставлення до вчиненого, наявність обставини, що пом`якшують покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості й індивідуалізації покарання, вважає, що для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів йому необхідно призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки.

Разом із цим, суд з врахуванням фактичних обставин справи, тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, під наглядом та за допомогою до КНП «Закарпатський медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» Закарпатської обласної ради не перебуває, вважає за можливе його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, обравши йому покарання не пов`язане з позбавленням волі згідно ст.75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України строком на два роки.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 у справі №361/2704/16-к, провадження №51-358км18.

В постанові Третьої судової палати ККС ВС від 15.01.2020 у справі 161/537/18, провадження №51-4055км19, Верховний суд вказав, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Також колегія суддів зазначила, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Суд вважає, що підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами немає, оскільки під час судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений, офіційно працює, використовуючи транспорт для приїзду на роботу, раніше не судимий, повністю відшкодував шкоду потерпілій.

На підставі наведеного, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Саме таке покарання на думку суду є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

Європейський суд з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року зазначив, що покарання, як втручання держави в особисте приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Щодо вимог цивільного позову, суд зазначає наступне. Представником потерпілої ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_4 пред`явлено позов до обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0001439 від 20.10.2021 про стягнення 200 000,00 (двохсот тисяч) гривень моральної шкоди та судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує з посиланням на ч.1 ст.128 КПК України, відповідно до якої особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або-до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів того, що злочин скоєно ОСОБА_5 , внаслідок чого потерпілій спричинена моральна шкода, тому, користуючись правом наданим їй ст.61 КПКУ та з огляду на ухилення обвинуваченого від її відшкодування; вважає за необхідне заявити цивільний позов.

Моральна шкода позивача виражається в наступному:

- душевними стражданнями пережитими у зв`язку із фактом смерті сестри та втратою почуття захищеності. Наразі потерпіла переживає важкий емоційний стрес;

- необхідності перелаштовувати свій звичний ритм життя, що вдається дуже важко позивачці, адже до тепер вона не взмозі повноцінно жити через постійні переживання, душевний біль, відвідувати родичів та друзів.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти заявлених до нього вимог, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст. 1168 ЦК України, яка в даному випадку є спеціальною нормою, якою врегульовано порядок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, встановлено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

В даному випадку позивачка не відноситься до жодної з осіб, про які йдеться у вказаній нормі, що в свою чергу виключає можливість подання нею відповідного позову. Більш того, смерть потерпілої настала не внаслідок травм отриманих під час ДТП.

У відповідності до ст. 1200 ЦК України, якою врегульовується питання відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Також звертає увагу суду на те, що згідно матеріалів кримінального провадження, які знаходяться у розпорядженні суду, а саме, наявної судово-медичної експертизи, яку просить врахувати та дослідити під час вирішення даного позову, смерть потерпілої ОСОБА_7 не пов`язана з дорожньо-транспортною пригодою та не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з отриманими в наслідок такого ДТП тілесними ушкодженнями.

За наведених обставин, правові підстави для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди моральної у позивача відсутні.

Враховуючи, що смерть потерпілої не є наслідком кримінального правопорушення, та враховуючи приписи ч. 6 ст. 55 КПК України, якою в свою чергу встановлено, що положення, частин першої - третьої цієї ж статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї особи виключно, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть такої особи, - вбачається, що позивач в даному конкретному випадку взагалі не може користуватися правами потерпілого та звертатися з будь-якими цивільним позовами, оскільки положення ст.55 КПК України на неї не поширюються

Представник позивача адвокат ОСОБА_4 позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечували проти даного позову в цілому та вважають, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши доводи учасників судового провадження та дослідивши надані докази, приходить до висновку про відмову в позові з наступних підстав.
Згідно обвинувального акту потерпілим від кримінального правопорушення є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в особі її представника, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_2 .

Звернувшись з відповідним позовом до обвинуваченого про відшкодування моральної шкоди, представник позивачки адвокат ОСОБА_4 посилається на ст.ст.61, 128 КПК України та ст.ст.23, 1166, 1167ЦПК України.

Разом з тим, в порушення вимог ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України позивачем ОСОБА_8 , не надано докази на підтвердження факту прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч.3 ст.1268 або ч.1 ст.1269 ЦК України, тобто позивачем не доведено, що вона є правонаступником померлої ОСОБА_7 , яка є потерпілою в даному кримінальному провадженні.

Крім того, положення частин першої-третьої ст.55 КПК України поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї особи, яка померла, виключно у випадку, якщо смерть особи настала внаслідок кримінального правопорушення (частина 6 статті 55 КПК України).

Копією висновку судово-медичного експерта №714 від 24.12.2021 року підтверджено, що смерть ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала внаслідок інтоксикації, обумовленої септичним станом на фоні інтенсивної пневмонії з гнійно-некротичним альвеолітом і бронхіолітом, гнійного пієлонефриту, піддіафрагмального абсцесу печінки та трофічних виразок (пролежнів) спини та сідниць, що свідчить про те, що смерть ОСОБА_7 не знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, внаслідок якої вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, а тому позовні вимоги про відшкодування шкоди з обвинуваченого ОСОБА_5 є необґрунтованими.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_5 про стягнення 200 000,00 гривень моральної шкоди та судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат, поклавши їх на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні на стадії судового провадження не обирався та підстави для його обрання, на даному етапі, відсутні.

Процесуальні витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні за проведення експертиз у загальному розмірі 2 402,68 грн. відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Питання щодо речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 349, 374, 376, 395 КПК України , суд-

У Х В А Л И В :
Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, звільнивши від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, на підставі ст. 75 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Нагляд за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доручити уповноваженому органу з питань пробації за місцем проживання засудженого.

У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_5 про стягнення 200 000,00 гривень моральної шкоди, - відмовити повністю. Судові витрати покласти на цивільного позивача.

Стягнути з ОСОБА_5 , на користь держави витрати за проведення експертиз у загальному розмірі 2402,68 грн.:

-висновок експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України від 18.08.2021 №СЕ-19/107- 21/6639-НЗПРАП 1029,72 грн.;

-висновок експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України від 23.02.2022 №СЕ-19/107- 22/903-НЗПРАП 1372,96 грн.;

Речові докази:
- автомобіль «Volkswagen» д.н. НОМЕР_1 , повернути ОСОБА_5 ;

- оптичний носій інформації DVD-R диск марки «hp» з відеозаписом з камери відеоспостереження, упакований в паперовий конверт, залишити зберігати при матеріалах провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду
Закарпатської області ОСОБА_1