Справа №585/3411/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/756/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, зарахування строку відбутого покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, зарахування строку відбутого покарання.

29.11.2021 року ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, засудженому ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні його клопотання.

Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що на сьогоднішній день КК України та КПК України, не визначають за судом права і можливості дострокового звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі, так як і не визначають процесуальної процедури вирішення даного питання, у зв`язку з чим суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не віднесені до компетенції суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Не погодившись з таким рішення суду засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29.11.2021 року скасувати, оскільки рішення суду не відповідає нормам міжнародного та національного законодавства, та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги, засуджений ОСОБА_8 вказує, що на даний момент відбув 17 років та 6 місяців довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки, подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що взагалі не звертався до суду першої інстанції із клопотанням про звільнення його умовно-достроково або заміну покарання мені на більш м`яке у порядку ст.ст. 81, 82 або 87 КК України. Натомість, мотивуючи своє рішення суд першої інстанції посилався саме на норми законодавства щодо умовно- дострокове звільнення та заміну покарання на більш м`яке у порядку ст. 82 КК України, про що він не просив та в порядку яких до суду не звертався.

Вважає, що правову оцінку підставам, на яких він звертався до суду, суд першої інстанції не надав.

Так, розгляд даного кримінального провадження було призначено на 21 липня 2022 року на 11.00 годину в режимі відео конференції як із засудженим ОСОБА_6 , який перебуває ДУ «Роменська виправна колонія №56».

Проте, у призначений час зв`язок з ДУ «Роменська виправна колонія №56» встановити не вдалося. Згідно наявної в апеляційному суді інформації у ДУ«Роменська виправна колонія №56» відсутній доступ до мережі Інтернет.

Разом з тим, засуджений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі не ставив питання про розгляд справи з його участю, за таких обставин захисник ОСОБА_9 та прокурор направили відповідні клопотання про розгляд даного апеляційного провадження без їх участі.

При вирішення питання щодо можливості розгляду даного провадження без участі апелянта засудженого ОСОБА_6 , колегія суддів також враховує, і те що зазначене кримінальне провадження перебуває в провадженні Сумського апеляційного суду з січня 2022 року і в апеляційних скаргах питання про погіршення становища не ставиться.

Також відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі ст. 6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст.6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Враховуючи наведене колегія суддів не вбачає підстав відкладати розгляд даного кримінального провадження на невизначений термін та вважає за можливе розглянути дане апеляційне провадження без участі всіх учасників апеляційного розгляду, та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Тому, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2003 року за ч. 1 ст. 115, п.п. 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 186, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного суду України від 13 листопада 2003 року вказаний вище вирок змінено та ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115, п.п. 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 186, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Як вбачається з довідки про початок та закінчення строку покарання і про відбуту частину покарання Державної установи «Роменська ВК №56» від 23.11.2021, ОСОБА_6 засуджений Апеляційним судом м. Києва від 09 червня 2003 року (з урахуванням ухвал Верховного Суду України від 13.11.2003 р. та Роменського міськрайонного суду Сумської області від 31.05.2018) за ч. 1 ст. 115, п.п. 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 186, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, станом на 29.11.2021 р. відбув 20 років 1 місяць 29 днів, початок строку: 22.10.2002 року.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги засудженого про те, що його тримання під вартою є таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

У своїй постанові від 15 травня 2019 року (реєстраційний номер 82120695) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд і вирішення питання про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому суд виходить з принципу правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке вирішення таких питань можливе в порядку діючих статей 537, 539 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи ОСОБА_6 з приводу практики встановленої Європейським судом з прав людини, та конкретних справ, не можуть бути взяті до уваги, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов`язку держави виконати це рішення, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Розглядаючи клопотання засудженого про заміну частини покарання більш м`яким та зарахування строку відбутого покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Стаття 51 КК України визначає вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання, а тому заміна невідбутої частини покарання більш м`яким не може бути застосовано до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.

Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення ЄСПЛ, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.

Зазначеним правом ОСОБА_6 не скористався та із відповідним зверненням до Президента не звертався.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.

Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Крім того, суд не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі,якщо підходити до кожного засудженого індивідуально, а тому колегія суддів погоджується, що чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив засудженому ОСОБА_6 у задоволенні заявленого клопотання, у зв`язку з чим, оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та мотивованою, підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги захисника, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 415 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 листопада 2021 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4