Гребінківський районний суд Полтавської області
__________________________________________________________________________________
Справа №: 528/148/22
В И Р О К
Іменем України

04 травня 2022 року м. Гребінка

Гребінківський районний суд Полтавської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судового засідання ОСОБА_2
за участю учасників кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з повною технічною фіксацією в режимі відеоконференції обвинувальний акт кримінальному провадженні №0000442, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.11.2021 відносно:
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гребінка Полтавської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, утриманців не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 , раніше судимого: 07.12.2016 Гребінківським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 15 ч. З ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України до 5 р. позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 pоки; 23.03.2017 Оржицьким районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 р. позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначеного вироком Гребінківського районного суду від 23.03.2016, остаточно призначено покарання у виді 5 р. позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 pоки; 21.09.2018 Гебінківським районним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185. ч. 2 ст. 185 КК України до 4 р. позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Оржицького районного суду Полтавської області від 23.03.2017 та остаточно засуджений до 6 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 pоки; 09.04.2019 за визначенням Апеляційного суду Полтавської області вирок від 21.09.2018 не змінений. Зарахування по ч. 5 ст. 72 КК України з 08.02.2018 по 09.04.2019 (1:2); 05.10.2020 звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково з невідбутим терміном покарання 2 роки 4 місяці 17 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст.185 КК України,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_5 будучи неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, маючи не зняту та непогашену судимість, на шлях виправлення не став та знову вчинив кримінальні правопорушення.
Так, 12.11.2021 року в післяобідній час доби, точного часу під час досудового розслідування встановити не представилося можливим, ОСОБА_5 , проникнувши на територію домогосподарства, що за адресою: АДРЕСА_3 , де, за допомогою фізичної сили, вибив вхідні двері до приміщення будинку та, проникнувши до нього, діючи повторно, умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді протиправного заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, посягаючи на охоронювані законом суспільні відносини у сфері приватної власності, таємно викрав холодильник марки «Донбас», чавунну плиту, та металевий ящик з металобрухтом. Дані речі виніс та склав на території подвір`я. В подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, за допомогою фізичної сили відкрив замок на дверях сараю, з якого таємно викрав металеві предмети господарського призначення. В подальшому викрадені предмети ОСОБА_5 здав на пункт прийому металобрухту за загальною вагою 173 кг., вартість який відповідно до висновку експерта №СЕ-19/117-22/316-ТВ від 12.01.2022 становить 1 211 грн., таким чином завдавши потерпілому ОСОБА_7 матеріальних збитків на вказану суму.
Суд вважає, що дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинену повторно, яка поєднана з проникненням у приміщення.
Крім цього, 15.11.2021 року, в обідній час доби, точного часу під час досудового розслідування встановити не представилося можливим, ОСОБА_5 , проникнувши на територію домогосподарства, що за адресою: АДРЕСА_3 , де за допомогою фізичної сили відкрив замок на дверях сараю та проникнувши до нього діючи повторно, умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді протиправного заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, посягаючи на охоронювані законом суспільні відносини у сфері приватної власності, таємно викрав дві металеві бочки об`ємом 200 л. кожна, обрізану металеву бочку об`ємом 200 л. з якої кустарним способом виготовлено коптильню, металеві двері, які слугували вхідними дверями до вказаного сараю, та інший металобрухт господарського призначення. В подальшому викрадені предмети ОСОБА_5 здав на пункт прийому металобрухту за загальною вагою 150 кг., вартість яких відповідно до висновку експерта №СЕ-19/117-22/316-ТВ від 12.01.2022 становить 1 050 грн., таким чином завдавши потерпілому ОСОБА_7 матеріальних збитків на вказану суму.
Суд вважає, що дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинену повторно, яка поєднана з проникненням у приміщення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, відповідно до ч.6 ст.22 КПК України, створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.3 ст.185 КК України і викладених в обвинувальному акті від 28.01.2022 року, не заперечував щодо обставин їх вчинення, а саме місця, дати, часу та способу, щиро розкаявся, просив його суворо не карати, проте відмовився від дачі показів на підставі ст. 63 Конституції України
Прокурор Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури ОСОБА_3 з урахуванням позиції обвинуваченого, вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.
Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву в якій просив розгляд даного кримінального провадження проводити без його участі, покази дані на досудовому слідстві підтримує, при призначення покарання покладався на думку суду.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник - адвокат ОСОБА_6 не заперечують щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, які передбачені ч.3 ст.185 КК України і викладених в обвинувальному акті від 28.01.2022 року, та беручи до уваги думки прокурора, обвинуваченого та його захисника, за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений та захисник розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив учасникам розгляду даного кримінального провадження, що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати.
При судовому розгляді кримінальної справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, вирішуються судом.
При встановлених обставинах, оцінюючи досліджені докази, суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень у судовому засіданні доведена повністю і досліджених доказів достатньо для визнання його винним, зважаючи на повне визнання ним вини під час судового розгляду.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як дії, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненого повторно, які поєднані з проникненням у приміщення.
Так, майно, яким заволодів обвинувачений, було для нього чужим, адже не перебувало в його власності чи законному володінні. ОСОБА_5 не мав на нього жодного права, цим майном він заволодів у спосіб, який заборонений законом. Це означає, що заволодіння майном відбулось протиправно. Викрадення майна здійснювалось обвинуваченим таємно із кваліфікуючою ознакою, з проникненням у інше приміщення, що вчинене повторно, оскільки ОСОБА_5 має незняту та непогашену судимість у злочині проти власності передбачені ч.2, 3 ст.185 КК України..
ОСОБА_5 досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність за викрадення чужого майна. Його дії характеризуються умислом та корисливою метою. В результаті них він одержав фактичну можливість володіти, користуватись та розпоряджатись викраденим майном. Таким чином, вчинений обвинуваченим злочин є закінченим.
Тому суд вважає, що ОСОБА_5 дійсно вчинив умисні дії, що виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненої повторно, яка поєднана з проникненням у приміщення, тобто кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України.
З цього приводу у суду відсутні сумніви щодо притягнення останнього до кримінальної відповідальності за санкцією указаного кримінального закону.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд керується загальними засадами, які визначені у ст.65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому, суд також виходить із положень ст.50 КК України відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами , покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо
Так, відповідно до ст.12 КК України вчинені ОСОБА_5 кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст.185 КК України кваліфікуються як тяжкі злочини, за вчинення яких не передбачено інших видів покарання окрім позбавлення волі.
Судом, відповідно до ст.66 КК України, прийняті до уваги обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 судом, відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.
Згідно вимог ч.1 ст.19 КК України ОСОБА_5 є осудним, оскільки осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.
Судом в повному об`ємі вивчена особа обвинуваченого ОСОБА_5 , який має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . За місцем якого, відсутня негативна характеристика, заяви і скарг на його поведінку не надходило.
Згідно довідки КНП «Гребінківська міська лікарня» від 14.01.2022 року ОСОБА_5 на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтізіатра - не перебуває.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 раніше судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, відбував покарання в місцях позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково з невідбутим терміном 2 роки 4 місяці 17 днів, що підтверджується даними відповідної вимоги.
За інформацією згідно довідки №25/5/17-22 виданої 06.01.2022 Лубенським районним сектором №1 філії ДУ «Центр пробації» в Полтавській області, ОСОБА_5 на обліку не перебуває.
Також враховано відсутність сім`ї та утриманців. Крім того, обвинувачений не є депутатом, будучи працездатним офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу та не перебуває на військовому обліку.
Згідно досудової доповіді, складеної провідним інспектором Гребінківським районним сектором філії ДУ «Центр пробації» в Полтавській області ОСОБА_8 від 29.04.2022, вбачається що з врахуванням інформації, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити високу небезпеку для суспільства. На думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без застосування цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
Отже, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, обставин їх вчинення, тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, відсутність обтяжуючих обставини, наявність пом`якшуючої обставини, позицію державного обвинувача, обвинуваченого та його захисника, а також відомостей, що характеризують його особу, обставини викладені органом пробації в досудовій доповіді, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, та з огляду на всі обставини в цілому, суд приходить до висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_5 , слід призначити реальну міру покарання за за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.
При цьому, підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України чи застосування положень ст.75 КК України суд не вбачає, з огляду на таке.
Так, ст.69 КК України вимагає наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, однак у даному кримінальному провадженні такі обставини не встановлені.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, останній раз був засуджений вироком Гребінківського районного суду Полтавської області від 21.09.2018 року за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185. ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Оржицького районного суду Полтавської області від 23.03.2017 та остаточно засуджений до 6 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 pоки; 09.04.2019 за визначенням Апеляційного суду Полтавської області вирок від 21.09.2018 року не змінений. Зараховано по ч. 5 ст. 72 КК України з 08.02.2018 по 09.04.2019 (1:2); 05.10.2020 ОСОБА_5 був звільнений з місць позбавлення волі раніше терміну закінчення строку покарання, умовно-достроково з невідбутим терміном покарання 2 роки 4 місяці 17 днів. і протягом цього строку вчинив нові кримінальні правопорушення передбачені ч.3 ст.185 КК України.
Так, відповідно до усталеної судової практики, узагальненої, зокрема, у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зі змісту частини 2 статті 75, а також частини 3 статті 78 КК випливає, що вчинення особою під час іспитового строку нового злочину є порушенням умов звільнення від відбування покарання з випробуванням і тому повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим. Така ж позиція відображена і в рішеннях Верховного Суду (Постанова від 21 лютого 2019 року (справа № 442/644/17, провадження № 51-7872км18; Постанова від 12 березня 2019 року (справа № 756/10072/14-к, провадження № 51-1446км18; Постанова від 20 червня 2019 року (справа № 7521/3981/17 провадження № 51-8246км18; Ухвала від 22 липня 2019 року (справа № 161/3470/18, провадження № 51-3594ск19,)
Слід наголосити, що умовно-дострокове звільнення передбачає певні вимоги до звільненої особи та її поведінки у період невідбутої частини покарання, невиконання яких тягне за собою скасування такого звільнення і поновлення відбування покарання.
Згідно зі статтею 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання застосовується під умовою того, що звільнена особа не скоюватиме протягом невідбутої частини покарання нового злочину. Тому в разі вчинення такою особою протягом строку умовно-дострокового звільнення нового злочину, суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України.
Крім того, у разі, коли особа була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК України) і в період строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання (пункт 26 згаданої Постанови ПВСУ).
Відповідно до вимог ч. 1 ст.71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.
З урахуванням викладеного, на підставі ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Гребінківського районного суду Полтавської області від 21.09.2018 року , призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Підсумовуючи вищезазначене суд вважає, що дана міра покарання відносно обвинуваченого є достатньою для виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, враховуючи, тяжкість злочинів та дані про особу обвинуваченого.
Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).
На переконання суду, саме таке покарання є необхідним, достатнім, справедливим для виправлення обвинуваченого, запобігання вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання. Справедливість покарання полягає насамперед у тому, що воно має відповідати загальнолюдським цінностям, моральним устоям суспільства, переконувати громадян у правильності судової політики.
Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.
Цивільний позов потерпілим не заявлявся.
Процесуальні витрати у вигляді вартості проведення товарознавчої та трасологічної експертизи на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави.
Крім того, відповідно до положень ч.3 ст.377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до позбавлення волі, суд вирішує питання щодо його звільнення або продовження відповідного запобіжного заходу. Враховуючи, що у даному кримінальному провадженні до обвинуваченого ОСОБА_5 застосувався запобіжний захід, останній засуджений до реального відбування покарання і наразі тимчасово утримується в умовах ДУ «Полтавська установа виконання покарань №23», суд, з урахуванням призначеної за даним вироком міри покарання, вважає за необхідне продовжити до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 діб.
Керуючись: ст. 22, ст. 100, ст. 122, 124, ст. ст. 368-371, 373, 374, 376, 377 КПК України, ст.ст.50,56, 65-67,75,76, ч. 3 ст. 185 КК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Гребінківського районного суду Полтавської області від 21.09.2018 року та остаточно призначити ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Строк відбування покарання рахувати з моменту обрання запобіжного заходу у виді взяття під варту відповідно до Постанови апеляційного суду Полтавської області з 17.02.2022 року.
До набрання вироком суду законної сили продовжити ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді взяття під варту, але не більше ніж на 60 діб.
Стягнути з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт гр.України НОМЕР_1 -картка № НОМЕР_2 ), на користь держави судові витрати на проведення товарознавчої експертизи в розмірі 686 (шістсот вісімдесят шість) грн. 48 коп. та 1029 (одна тисяча двадцять дев`ять) грн. 72 коп. за проведення трасологічної експертизи, а всього стягнути 1716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн. 20 коп.
Речові докази таблицю для вилучених слідів рук з чотирма слідами папілярних узорів залишити при матеріалах кримінального провадження.
Вирок суду може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Гребінківський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинувачуваному та прокурору.

Суддя ОСОБА_9