УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2022 року
м. Київ
справа № 359/5051/16-к
провадження № 51-3444 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року щодо нього,
встановив:
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого,
звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та кримінальне провадження, внесене 28 грудня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000355 щодо нього закрито.
Цією же ухвалою вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 процесуальні витрати на правову допомогу у 23 600 гривень.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вказану ухвалу про закриття кримінального провадження щодо нього без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених в ухвалі суду першої інстанції,ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 17 грудня 2015 року близько о 09:20, діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, кинув у бік галявини де знаходився потерпілий ОСОБА_5 залишок затверділого цементного розчину, чим завдав останньому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат. На обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції у порушення принципу змагальності сторін, істотно обмежив його процесуальні права на збирання і подання суду доказів стосовно можливості зменшення оплати процесуальних витрат на правову допомогу.
Також вважає порушенням судом частини 11, 12 ст. 290 КПК України, під час відкриття стороні захисту матеріалів, які містять відомості розрахунку процесуальних витрат на правову допомогу, через те, що суд не надав достатнього часу для ознайомлення з доказом розрахунків процесуальних витрат, чим позбавив його права підготувати заперечення і клопотання.
Крім того зазначає, що суд апеляційної інстанції, всупереч приписам ст. 419 КПК України, на його доводи щодо незаконності визначення судом розміру процесуальних витрат на правову допомогу, уваги не звернув та при залишені ухвали суду першої інстанції без зміни, в своєму рішенні не зазначив підстав з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі мотивів, з огляду на таке.

За змістом касаційної скарги ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали суду про закриття кримінального провадження через порушення судом вимог ст. 22 КПК України у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 КПК України та зазначає, що суд, на його думку порушив вимоги ст. 290 КПК України при вирішенні питання розподілу процесуальних витрат.
Проте, відповідно до положень ч. 3 ст. 438 КПК України суд касаційної інстанції не вправі скасувати, зокрема, ухвалу про закриття кримінального провадження лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.
Так, відповідно до ст. 125 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

У постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно із положеннями ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тому, суд касаційної інстанції не має права розглядати законність прийнятого судом рішення стосовно вирішення питання процесуальних витрат, оскільки складання та розмір витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.
Однак, зазначені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_4 стосовно незаконності рішення суду першої інстанції в частині стягнення процесуальних витрат на правову допомогу були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали провадження з перегляду оскарженого судового рішення та доводи наведені в скарзі ОСОБА_4 й визнавши їх безпідставними, через те, що вони не знайшли свого обґрунтованого підтвердження під час апеляційного розгляду, правильно залишив ухвалу суду першої інстанції без зміни.
В своїй ухвалі колегія суддів апеляційного суду встановила, що доводи особи щодо якої закрито кримінальне провадження - ОСОБА_4 щодо незаконності прийнятого судом першої інстанції рішення в частині розподілу процесуальних витрат на правову допомогу є необґрунтованими, а рішення постановлено відповідно вимог кримінального процесуального закону і підстав для скасування з мотивів наведених у скарзі не знайшла.
Мотивуючи своє рішення апеляційний суд в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо встановлення загальної суми процесуальних витрат пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 наданої потерпілому ОСОБА_5 , яка підтверджувалась дослідженими матеріалами справи в суді апеляційної інстанції та Актом виконаних робіт, який є належним доказом, складений за погодженням сторін на підставі договору про надання правової допомоги від 03 листопада 2016 року. При цьому, апеляційний суд встановив, що розрахунок вартості робочого часу на правову допомогу відповідає даним прописаним у договорі.
Враховуючи зазначене суд визнав безпідставними доводи скарги ОСОБА_4 стосовно необґрунтованого розподілу процесуальних витрат та, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції даного питання, мотивовано дійшов висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.
Згідно з положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в рішенні мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Враховуючи зазначене, доводи скарги ОСОБА_4 щодо істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає необґрунтованими.
Апеляційний суд, переглядаючи матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , відповідно до вимог кримінального процесуального закону, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом є аналогічними доводам його касаційної скарги та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з наведеними в ухвалі висновками апеляційного суду щодо законності рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання процесуальних витрат та вважає, що апеляційний суд обґрунтовано залишив рішення суд першої інстанції без зміни.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3