УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 липня 2022 року

м. Київ
справа № 202/1564/18
провадження № 51-1897ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 6 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Жовтневе Криничанського району Дніпропетровської області, жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 302 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 6 квітня 2022 року зазначений вирок скасував, а кримінальне провадження закрив на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.
За обставин, установлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_4 у січні 2017 року, діючи умисно, з метою отримання наживи в орендованій квартирі АДРЕСА_2 створила

й утримувала місце розпусти для надання сексуальних послуг. Для цього засуджена в мережі Інтернет на сайті ukrgo.com розмістила оголошення з пропозицією надання сексуальних послуг, одночасно підшукуючи молодих дівчат для надання таких послуг за грошову винагороду в сумі від 600 до 2000 грн.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду

і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу, порушив загальні засади кримінального провадження. Вважає висновки суду незаконними, необґрунтованими, оскільки під час судового розгляду суд не дослідив доказів у справі та не надав відповіді на інші доводи апеляційної скарги сторони захисту. На думку прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про призначення слідчого (групи слідчих), які здійснюватимуть досудове розслідування, обумовлює визнання доказів недопустимими, оскільки вони зібрані неуповноваженою особою. Стверджує, що зазначені постанови перебувають у наглядовому провадженні й на першу вимогу могли бути надані суду для ознайомлення, проте суд у судовому засіданні не ставив про це питання.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити на таких підставах.
За змістом ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Так, статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також

у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіряючи правильність судового рішення, з огляду на наведені вимоги закону колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином обґрунтував постановлене ним рішення та вмотивовано закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 і в суді вичерпано можливості їх отримати.
Доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції прийняв незаконне рішення, оскільки не з`ясував, що постанови про визначення групи слідчих, які мають право здійснювати досудове розслідування, перебувають у наглядовому провадженні,

є безпідставними.
Відповідно до ст. 110 КПК процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Така специфічна процесуальна форма рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть відповідні повноваження в конкретному кримінальному провадженні, як постанова вбачається із тлумачення положень ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст. 110 цього Кодексу.
Зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні з огляду на приписи зазначеної статті кримінального процесуального закону. Процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст. 110 КПК. При цьому, враховуючи вимоги ч. 6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.
Слід звернути увагу на правовий висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в постанові від 4 жовтня 2021 року (справа № 724/86/20, провадження № 51-1353кмо21) згідно з яким за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.
При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.
Відсутність постанови в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженою на це особою.
В аспекті застосування приписів ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК у взаємозв`язку

з положеннями ст. 110 цього Кодексу недотримання належної правової процедури призводить до порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачяться на її користь.
За змістом статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий

у порядку, встановленому цим Кодексом, невід`ємною складовою якого є здійснення процесуальних дій уповноваженою на те особою в конкретному кримінальному провадженні. Збирання доказів неуповноваженою особою є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті застосування приписів

статей 412, 438 КПК.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника засудженої, дійшов висновку, що в ньому відсутні постанови про визначення слідчого або групи слідчих, як того вимагає кримінальний процесуальний закон, а лише слідчому ОСОБА_5 надано доручення про проведення досудового розслідування.
Прокурор, ознайомившись із вимогами апеляційної скарги захисника під час апеляційного розгляду, не надав суду постанову на підтвердження повноважень слідчого ОСОБА_5 у цьому кримінальному провадженні, всупереч положенням статей 39, 110 КПК.
З урахуванням того, що всі процесуальні та слідчі дії в ході досудового розгляду в цьому провадженні здійснював слідчий ОСОБА_5 , повноваження якого в матеріалах справи не було підтверджено відповідною постановою, суд обґрунтовано визнав усі докази, отримані ним, недопустимими, оскільки вони зібрані не уповноваженою на це особою.
Слід зазначити, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення обставин. Суд апеляційної інстанції забезпечив сторонам усі можливості для реалізації прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, і наявності будь-яких перешкод у поданні сторонами доказів або клопотань не встановлено.
Таким чином, суд апеляційної інстанції з`ясувавши, що в матеріалах кримінального провадження відсутні постанови про призначення слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування і прокурор під час апеляційного розгляду цього не спростував, дійшов правильного висновку про необхідність закрити кримінальне провадження за скаргою захисника на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Колегія суддів вважає таке рішення обґрунтованим, оскільки воно постановлене з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Підстав уважати, що апеляційним судом не дотримано загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КПК, немає. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 зазначеного Кодексу.
Крім того, слід зауважити, що в касаційній скарзі прокурор у межах питань, які віднесені до компетенції Верховного Суду, оскаржує судове рішення лише на підставах істотного порушення вимог КПК, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
Отже, у разі скасування ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд у ході повторного розгляду справи буде позбавлений можливості погіршити становище ОСОБА_4

і визнати її винуватою у вчиненні злочину, оскільки для цього в касаційній скарзі необхідно було вказати на неправильність застосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність як на додаткову підставу для скасування судового рішення, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК, а не лише на істотні порушення кримінального процесуального закону.
Тобто за таких обставин у будь-якому випадку апеляційний суд буде позбавлений права за скаргою прокурора ухвалити судове рішення та визнати в ньому

ОСОБА_4 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 302 КК.
Істотних порушень норм права, які могли би бути безумовними причинами для скасування чи зміни судового рішення стосовно ОСОБА_4 з наведених у скарзі підстав, під час розгляду скарги в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову

у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 6 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3