Справа № 699/334/21
Номер провадження № 1-кп/699/11/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.04.22 м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з повною технічною фіксацією кримінальне провадження № 0000033

за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Широкий Луг Тячівського району Закарпатської області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, непрацюючої, заміжньої, здійснюючої постійний догляд за особою з інвалідністю І групи, маючої на утриманні 1 неповнолітню дитину, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України

УСТАНОВИВ:
І. Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, яке пред`явлене ОСОБА_7 і визнане судом недоведеним.
ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що вона 09.11.2017 у денний час доби, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, звернулася до Управління соціального захисту населення Корсунь-Шевченківської районної державно адміністрації, правонаступником якого є Управління соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області (далі також УСЗН), з заявою про призначення та виплату матеріальної допомоги малозабезпеченим сім`ям на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 250 від 24.02.2003. На підставі вказаної заяви ОСОБА_7 призначено відповідну допомогу. Разом з тим, 09.11.2017 при заповненні декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.07.2003№ 204 (далі також декларація), ОСОБА_7 не вказала, що на ім`я її чоловіка ОСОБА_11 оформлено два транспортних засоби.

У зв`язку з приховуванням відомостей про наявність у чоловіка ОСОБА_12 двох транспортних засобів, за період з 01.11.2017 дo 30.11.2019 Управлінням соціального захисту населення Корсунь-Шевченківської РДА на користь ОСОБА_7 надміру виплачено матеріальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у розмірі 83447,40 грн., чим обвинувачена спричинила матеріальні збитки державі у вищевказаному розмірі.

На підставі викладеного орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство).

ІІ. Підстави для виправдання обвинуваченої з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На підтвердження причетності ОСОБА_7 до інкримінованого правопорушення прокурор посилається на 1) показання представника потерпілого ОСОБА_6 , 2) показання свідка ОСОБА_13 та 3) копії матеріалів особової справи обвинуваченої ОСОБА_7 , які були отримані слідчим від УСЗН в порядку ст. 93 КПК України, визнані речовими доказами та долучені до матеріалів судової справи, однак подані прокурором як письмові докази.

Допитаний у судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_6 повідомив, що працює головним спеціалістом-юрисконсультом відділу з питань управління персоналом та юридичного забезпечення Управління соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації, яке є правонаступником Управління соціального захисту населення Корсунь-Шевченківської районної державно адміністрації. Останнє безпосередньо ухвалювало рішення про виплату обвинуваченій соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї та у подальшому здійснювало ці виплати. У даному провадженні ОСОБА_6 бере участь у якості представника потерпілого у зв`язку з перебуванням з УЗСН-правонаступником у трудових відносинах. ОСОБА_6 зазначив, що він не працював в УСЗН на час вчинення ОСОБА_7 інкримінованого правопорушення, не був свідком та очевидцем цих подій, тому оцінку діям обвинуваченої надає виключно на підставі наявних матеріалів кримінального провадження. Уважає, що ОСОБА_7 мала внести відомості щодо приналежності її чоловікові причіпу у IV розділ Декларації щодо декларування транспортних засобів, а саме у ту колонку таблиці для заповнення, яка має назву «Автомобілі». Крім того, ОСОБА_6 повністю підтримав заявлений прокурором цивільний позов щодо стягнення з обвинуваченої надмірно виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у розмірі 83447,40 грн.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що вона з 2002 року працювала в Управлінні соціального захисту населення Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації, після реорганізації якого (січень 2021 року) є працівником УСЗН-правонаступника. ОСОБА_7 неодноразово зверталася до УСЗН з заявами про призначення їй державної соціальної допомоги. Вчергове таке звернення відбулося 09.11.2017. Саме свідок приймала у ОСОБА_7 заяву та інші документи з метою призначення обвинуваченій державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. До обов`язків свідка входило надання необхідної допомоги, у тому числі роз`яснень та консультацій щодо заповнення бланків необхідних для цього документів, а також витребовування у заявників необхідних підтверджуючих документів. Свідок стверджувала, що заяву та декларацію ОСОБА_7 заповнювала за встановленою формою. Свідок, як працівник УСЗН, формально перевіряла наявність записів у відповідних графах бланків та наявність всіх необхідних документів за визначеним переліком. Свідок зазначила, що не пам`ятає, чи надавала роз`яснення ОСОБА_7 щодо необхідності внесення до розділу IV Декларації щодо декларування транспортних засобів відомостей про наявність у власності родини причіпу. Разом з тим свідок визнала, що таблиця цього розділу не містить колонки, у яку потрібно було вписувати відомості щодо причіпу. На думку свідка, такі відомості слід було вписувати в колонку «Автомобіль марки». Свідок зазначила, що з липня 2020 року суттєво змінилося законодавство щодо призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Так, після вказаних змін інформація щодо причіпу не вноситься до Декларації та наявність причіпу як другого транспортного засобу не є перешкодою для отримання вказаної допомоги. Також свідок на запитання повідомила, що до 2020 року соціальний працівник УСЗН не направляв запитів до МРЕВ щодо кількості транспортних засобів, зареєстрованих на праві власності у обвинуваченої та членів її сім`ї. Разом з тим, у січні 2020 року Міністерством соціальної політики була проведена верифікація отримувачів соціальної допомоги, після якої до УСЗН було направлено інформацію про наявність у сім`ї ОСОБА_7 двох транспортних засобів. З метою перевірки вказаної інформації УСЗН у січні 2020 року було направлено запит до відповідного МРЕВ, у відповідь на який надійшли відомості про перебування у власності чоловіка обвинуваченої автомобіля та причіпу, тобто наявності у нього двох транспортних засобів. Після отримання цієї інформації УСЗН ухвалило рішення щодо необхідності повернення надлишково виплачених сум соціальної допомоги, про що була повідомлена ОСОБА_7 . Свідок також зазначила, що за весь час її роботи (майже 20 років) така ситуація з необхідністю декларування причіпу виникла вперше. Працівники УСЗН не мали інформації щодо правильності дії у подібній ситуації. У 2020 році до УСЗН надійшли роз`яснення (які саме свідок не назвала), що у разі наявності двох транспортних засобів, у т.ч. якщо один з них є причіпом, то у виплаті соціальної допомоги необхідно відмовляти. Свідок вказала, що доходи обвинуваченої складалися з допомоги, яка виплачувалася обвинуваченій та її чоловікові за здійснення догляду за особами з інвалідність І групи, по 37,00 грн. на місяць на кожного. Обвинувачена частково, приблизно у розмірі біля 2000,00 грн., повернула надмірно отриману суму державної соціальної допомоги. На думку свідка, обвинувачена не мала умислу на приховування чи надання недостовірної інформації, а заплуталася при заповненні декларації.

У якості письмових доказів сторона обвинувачення надала копії матеріалів особової справи ОСОБА_7 на 21 аркуші щодо надання їй державної соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї Управлінням соціального захисту населення Корсунь-Шевченківської районної державно адміністрації. Указані документи були оглянути слідчим, що підтверджується протоколом огляду документів від 24.06.2020 (а.с. 172), після чого постановою слідчого від 24.06.2020 визнано речовими доказами (а.с. 173). Разом з тим, матеріали справи містять відомості, що орган досудового розслідування звертався до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до документів, які містять охоронювану законом таємницю. Ухвалою слідчого судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області ОСОБА_14 від 03.07.2020 у задоволенні клопотання було відмовлено. Відмова мотивована тим, що на час розгляду клопотання обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні скерований до суду, отже досудове розслідування завершено, тому з даним клопотанням слід звертатися не до слідчого судді, а до суду.

З цього приводу прокурор пояснив, що слідчий одночасно звернувся до УСЗН в порядку ст. 93 КПК України та до слідчого судді в порядку ст. 160 КПК України з метою отримання доступу до документів особової справи ОСОБА_7 щодо призначення та виплати їй допомоги малозабезпеченим сім`ям. Начальником УСЗН слідчому були надані належним чином завірені копії документів з особової справи ОСОБА_7 , які в подальшому були визнані речовими доказами. Після отримання документів досудове розслідування було завершено та складено обвинувальний акт, який був направлений до суду. Таким чином станом на дату розгляду слідчим суддею поданого клопотання в органу досудового розслідування відпала необхідність в отриманні тимчасового доступу до документів, які містять охоронювану законом таємницю.

Ураховуючи ці пояснення прокурора суд зазначає наступне. Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу є конфіденційною, тобто інформацією з обмеженим доступом.

У Рішенні Конституційного суду від 20.01.2012 № 2-рп/2012 визначено, що інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною.

За приписам п. 8 ч. 1 ст. 162 КПК України персональні дані особи, що знаходяться у її особистому володінні або в базі персональних даних, яка знаходиться у володільця персональних даних належать до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах.

З огляду на викладене документи, які містяться в особовій справі ОСОБА_7 в УСЗН відносяться до документів, які містять охоронювану законом таємницю, оскільки містять персональні дані про особу обвинуваченої.

Згідно з ч. 5 ст. 163 КПК України, слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи; самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні; не становлять собою або не включають речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю.

Згідно з ч. 6 ст. 163 КПК України, слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п`ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що доступ до матеріалів особової справи ОСОБА_7 щодо виплати їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям міг бути наданий лише слідчим суддею за наслідками розгляду відповідного клопотання слідчого чи прокурора під час досудового розслідування.
Разом з тим, під час допиту обвинувачена ОСОБА_7 повідомила, що її родина з 2009 року постійно отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям. При цьому відповідно до приписів законодавства обвинувачена кожні 6 місяців зверталася з новою заявою та подавала новий пакет документів для продовження отримання вказаної соціальної допомоги. ОСОБА_7 повідомила, що станом на 09.11.2017 на утриманні в їхній з чоловіком сім`ї перебувало двоє неповнолітніх дітей. Крім того, чоловік обвинуваченої здійснював постійний догляд за своїм батьком, а сама обвинувачена здійснювала постійний догляд за своєю матір`ю, які є особами з інвалідністю І групи та не могли опікуватися собою без сторонньої допомоги. За вказаний догляд обвинувачена та її чоловік (кожен з них) щомісяця отримували соціальну допомогу у розмірі 37,00 грн. Інших доходів сім`я не мала, оскільки не мали можливості працювати через необхідність здійснення догляду за особами з інвалідністю. ОСОБА_7 09.11.2017 вчергове звернулася до УСЗН з заявою про призначення їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. На той час за чоловіком на праві власності крім автомобіля був зареєстрований ще й причіп, який був придбаний влітку 2017 року. Під час звернення до УСЗН спеціалісти цієї установи надавали обвинуваченій консультативну допомогу з питань правильного заповнення бланків та подання необхідних документів. У листопаді 2017 року таку консультативну допомогу обвинуваченій надавала спеціаліст УСЗН ОСОБА_13 , яка допитувалася судом у якості свідка. Обвинувачена звертала увагу, що бланк декларації, який вона заповнювала, містить таблицю з графами, які передбачають внесення відомостей щодо наявного у членів сім`ї автомобіля. При цьому у бланку декларації відсутня графа, у яку можна було б внести відомості про причіп. Оскільки причіп автомобілем не являється, обвинувачена не знала, що причіп також потрібно декларувати. Обвинувачена стверджувала, що їй ніхто не надав роз`яснення з приводу того, що причіп є транспортним засобом та відомості про його наявність слід включати до декларації. Після листопада 2017 року ОСОБА_7 продовжувала кожні 6 місяців подавати документи з метою призначення вищевказаної державної соціальної допомоги, при цьому працівники УСЗН за весь цей час жодного разу не висловлювали зауважень з приводу неправильності чи неповноти відомостей, зазначених у поданих документах. У січні 2020 року обвинуваченій повідомили, що на її користь було здійснено переплату суми допомоги на суму біля 85000,00 грн та просили повернути ці кошти. Оскільки слідчий, прокурор та спеціаліст УСЗН під час спілкування з ОСОБА_7 стверджували, що вона вчинила протиправне діяння та має повернути вказані гроші, обвинувачена протягом якогось часу повернула на користь УСЗН частину коштів у загальному розмірі біля 2000,00 грн. Разом з тим, обвинувачена звернулася до адвоката, який пояснив, що вона не вчинила правопорушення та не зобов`язана повертати грошові кошти. Після отримання правничої допомоги обвинувачена припинила повернення грошових коштів.

З огляду на викладене ОСОБА_7 винуватою себе не визнала, стверджувала, що діяла в межах чинного законодавства та відповідно до отриманих від уповноважених осіб УСЗН консультацій. Просила її виправдати, а у задоволенні цивільного позову відмовити.

Захисник позицію обвинуваченої підтримав.

Прокурор просив визнати обвинувачену винуватою у вчиненні інкримінованого правопорушення. Разом з тим, у судовому засіданні заявив клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України, оскільки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність. Клопотання мотивоване тим, що до законодавства, яке регулює порядок виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, у липні 2020 року було внесене низку змін, відповідно до яких наявний на праві власності причіп не підлягає декларуванню при заповненні декларації про майно та доходи та його наявність не впливає на рішення щодо призначення державної соціальної допомоги.

Разом з тим, обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_9 не заперечували щодо звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України у зв`язку зі зміною обстановки.

ККС ВС у своєму рішенні від 23.06.2020 у справі №159/3738/16-к надав чітке визначення та формулювання такому важливому поняттю як «розумний сумнів». Так, Верховний суд зазначив, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Ураховуючи вищенаведений аналіз доказів сторони обвинувачення, суд дійшов висновку, що отримання слідчим в порядку ст. 93 КПК України від начальника УСЗН копій матеріалів особової справи обвинуваченої вчинено з порушенням встановленого КПК України порядку, оскільки вказані документи містять персональні дані ОСОБА_7 та відносяться до документів, які містять охоронювану законом таємницю.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Оскільки суд дійшов висновку, що копії матеріалів особової справи отримані з порушенням передбаченого КПК України порядку, слід визнати вказані письмові (речові) докази недопустимими.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. З огляду на викладене суд не бере до уваги надані стороною обвинувачення у якості письмових доказів копії матеріалів особової справи ОСОБА_7 .

Крім того, оскільки представник потерпілого ОСОБА_6 повідомив, що він не обізнаний з обставинами вчинення обвинуваченою інкримінованого їй правопорушення, то суд не бере його покази до уваги як доказ сторони обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 .

Також зі слів свідка ОСОБА_13 слід дійти висновку, що як вона, так і інші працівники УСЗН, які надавали консультації обвинуваченій ОСОБА_7 з питання заповнення декларації про доходи, протягом 2017-2019 років не були обізнані з вимогою щодо необхідності включення до відповідного розділу декларації інформації про наявність причіпу у власності членів сім`ї отримувача державної соціальної допомоги. Про таку вимогу працівники УСЗН дізналися лише у січні 2020 року, після отримання відповідних роз`яснень від працівників Міністерства соціальної політики України.

З огляду на викладене слід дійти висновку що письмові докази сторони обвинувачення є недопустимими, а такі докази як показання представник потерпілого та показання свідка не відповідають стандарту доведення винуватості обвинуваченої поза розумним сумнівом, оскільки у суду залишились сумніви щодо обізнаності ОСОБА_7 про необхідність здійснювати декларування причіпу як транспортного засобу. Питання щодо обізнаності ОСОБА_7 є лише припущенням сторони обвинувачення і жодним доказом не підтверджується. Дії обвинуваченої у даному випадку могли носити характер необережної помилки, викликаної недостатньо ретельним ставленням до заповнення відповідних документів на отримання допомоги, а також зумовленою недостатньою обізнаністю щодо умов отримання такої допомоги. Немає жодних об`єктивних даних, які б указували на те, що обвинувачена на момент вчинення поставленого їй у вину діяння мала умисел на заволодіння державними коштами шляхом обману.
Крім того, як вказала свідок ОСОБА_13 , соціальний працівник УСЗН не здійснював перевірку наданих ОСОБА_7 відомостей щодо наявних у власності транспортних засобів, хоча мав такі повноваження та можливості. Суд звертає увагу на те, що повноваження з проведення перевірки заяв обвинуваченої належать УСЗН, оскільки саме уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання.

Вчасна та в належний спосіб здійснена перевірка управлінням соціального захисту населення відомостей, зазначених в заявах обвинуваченої, виключила б будь-яку виплату коштів, що свідчить про те, що дії ОСОБА_7 не можна вважати ефективними в аспекті успішного заволодіння чужим майном через те, що не було добросовісності з боку органу, який відповідає за розпорядження бюджетним коштами.

Указане свідчить про наявність окремих ознак неналежного урядування, на що звертає увагу ЄСПЛ у своїх рішеннях. Зокрема, у пункті 70 рішення «Рисовський проти України» від 2010.2011 Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. На відміну від загальновідомих законів, закони та підзаконні акти, які регламентують надання державної соціальної допомоги, хоча і оприлюднені належним чином, проте фактично відомі лише фахівцям. Фахівцями УСЗН всупереч п. 13 ст. 8 Закону України «Про державну службу» не було в достатній мірі роз`яснено обвинуваченій особливості застосування Постанови КМ України № 250 від 24.02.2003 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», а також положення наказу Міністерства праці та соціальної політики від 22.07.2003 №204 «Про затвердження форми Декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб».

З огляду на викладене можлива надмірна сплата обвинуваченій коштів з державного бюджету не була наслідком її злочинних дій. Обвинувачена при заповненні декларації могла припуститися помилки, яка не була своєчасно виявлена державними службовцями.

Такі висновки побудовані як на твердженнях обвинуваченої ОСОБА_7 , так і на показах свідка ОСОБА_13 , яка є працівником УСЗН та безпосередньо надавала консультативну допомогу обвинуваченій при поданні останньою документів з метою призначення державної соціальної допомоги.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Правильність правової оцінки поведінки особи, котра отримує матеріальну допомогу, не маючи за законом для цього права, безпосередньо залежить від належного з`ясування наявності елементів складу злочину шахрайства.

Як випливає з нормативного визначення шахрайства (ст. 190 КК України), неповідомлення (незазначення) відомостей про наявність двох транспортних засобів як спосіб отримання соціальних виплат (допомоги) є одним із різновидів обману, що характеризується документальною (письмовою) формою та проявляється через пасивну поведінку особи, котра не повідомляє обов`язкової за законом інформації.

Водночас слід враховувати чи мала обвинувачена ОСОБА_7 право на соціальну допомогу на іншій, ніж зазначена у її заяві, підставі, оскільки від цього залежить правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Під час судового розгляду обвинувачена стверджувала, що єдиним доходом родини є соціальні виплати. Обвинувачена та її чоловік позбавлені можливості працювати, оскільки вони здійснюють догляд за особами з інвалідністю І групи, які потребують постійного догляду.

Відповідно до абзацу четвертого ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога не призначається у випадках, коли у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму). Тут і далі аналізується законодавство, чинне станом на дату вчинення інкримінованого діяння, а саме станом на 09.11.2017.

Аналогічну норму містить п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою КМУ від 24.02.2003 № 250. Відповідно до абзацу шостого цього пункту соціальна допомога не призначається у разі, коли у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму).

Таким чином, для встановлення факту подання обвинуваченою неправдивої інформації слід встановити, скільки автомобілів, транспортних засобів (механізмів) перебувало у власності членів сім`ї обвинуваченої.

Обвинувачена повідомила, що у власності її чоловіка перебував автомобіль Сітроєн Берлінго, 2007 року випуску, відомості про який вона вносила до декларації.

Також обвинувачена повідомила, що влітку 2017 року чоловік придбав причіп та здійснив його державну реєстрацію у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, слід дослідити питання, чи являється причіп автомобілем чи транспортним засобом (механізмом) в розумінні чинного законодавства.

У статті 1 закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобіль колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт. У цій же статті закону визначено, що причіп транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем.

У пункті 1.10 Правил дорожнього руху України визначено, що транспортний засіб ? це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. У цьому пункті також міститься визначення терміну «причіп». Так, причіп - транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що чинне законодавство відносить причіп до транспортних засобів.

Разом з тим, ст. 7 закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям оперує таким поняттям як «транспортний засіб (механізм)». Чинне законодавство не містить визначення саме такого терміну. Разом з тим, у п. 1.10 ПДР України наведено визначення такого терміну як механічний транспортний засіб ? це транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Таким чином, законодавство, яке регулює порядок призначення державної соціальної допомоги, використовує термін «транспортний засіб (механізм)», визначення якого національне законодавство не містить. Установити, чи є цей термін за своїм змістом тотожним терміну «механічний транспортний засіб» шляхом аналізу чинного законодавства не надається за можливе.

Проте на користь такого висновку можна зауважити наступне. У пункті 1.10 Правил дорожнього руху України визначено, що велосипед транспортний засіб, крім інвалідних колясок, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому. Очевидно, що велосипед не є механічним транспортним засобом, оскільки не обладнаний двигуном. Так само очевидним є те, що велосипед є складним механізмом, оскільки складається з системи тіл, що призначена для перетворення руху одного або декількох тіл у потрібний рух інших тіл. Якщо припустити, що терміни «транспортний засіб (механізм)» та термін «механічний транспортний засіб» не є тотожними, то слід дійти висновку, що у разі наявності у сім'ї двох і більше велосипедів у призначені і виплаті державної соціальної допомоги слід відмовляти. Очевидно, що це є хибним висновком, оскільки інформація про наявність в сім'ї велосипедів не включається до розділу декларації та не перевіряється уповноваженими особами УСЗН.

З огляду на викладене слід припустити тотожність зазначених понять.

Суд звертає увагу, що «якість закону» є автономним поняттям, створеним Європейським судом у процесі тлумачення положень конвенції. Вимоги до якості закону добре проілюстровані у справі «Корецький та інші проти України». Зокрема, в пп.4647 рішення ЄСПЛ дійшов такого висновку: навіть припускаючи, що положення закону було правильно розтлумачене судами та втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у п. 2 ст. 11 Конвенції не тільки вимагає, аби дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, а й також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до позиції ЄСПЛ закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований достатньо чітко для того, щоб вона могла передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих конвенцією.

Відповідно, закон має досить чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства (котре, безумовно, не може передбачити всі можливі випадки) значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від кількості й статусу осіб, котрих воно стосується.

Таким чином, слід дійти висновку, що норми абз. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, не відповідають такому основоположному принципу як «якість закону».

Разом з тим, причіп є транспортним засобом, тому відомості про нього мали б бути включені до декларації про майновий стан і доходи, незалежно від того, чи впливала б ця інформація на призначення державної соціальної допомоги. Оскільки ОСОБА_7 такі відомості до декларації не внесла, слід дійти висновку, що обвинувачена подала недостовірні відомості.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Для правильного правозастосування ст. 190 КК України належить з`ясувати, чи є у розумінні цього Кодексу склад кримінального правопорушення (шахрайства) у діянні особи, котра отримала соціальну допомогу внаслідок подання недостовірних відомостей про доходи та майновий стан.

Як визначено у ст. 190 КК України, шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман як злочинний спосіб може полягати у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей (активний обман) та/або приховуванні певних обставин, якщо в особи є обов`язок повідомити про них (пасивний обман). Обман при шахрайстві застосовується винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Тому умовою визнання обману ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно. З суб`єктивної ж сторони шахрайство характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Відсутність хоча б одного зі складових елементів шахрайства, у тому числі об`єктивної чи суб`єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, можуть перебувати в іншій, ніж кримінальна, юридичній площині й свідчити про наявність цивільного спору.

Неповідомлення (незазначення) відомостей про наявність двох транспортних засобів як спосіб отримання соціальних виплат (допомоги) є одним із різновидів обману, що характеризується документальною (письмовою) формою та проявляється через пасивну поведінку особи, котра не повідомляє обов`язкової за законом інформації.

Як установлено судом з показів обвинуваченої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 обвинувачена протягом 2017-2019 років неодноразово зверталася до органів соціального захисту за оформленням соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. При цьому в поданих деклараціях та заявах, на підставі яких було прийнято рішення про призначення вказаного виду допомоги, обвинувачена не зазначала відомостей про перебування у власності її чоловіка причіпу, який є транспортним засобом, та наявність якого, за висновками органу досудового розслідування, унеможливлювала призначення соціальної допомоги на користь ОСОБА_7 .

У постанові від 16.03.2021 у справі №556/839/17 Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду зазначив, що стосовно обвинувачення за ст. 190 КК України в контексті отримання соціальної допомоги для встановлення шахрайства стороні обвинувачення недостатньо довести, що під час звернення за соціальною допомогою особа повідомила відповідному органу недостовірні відомості. Необхідно довести, що їх недостовірність стала безпосередньою причиною призначення особі такої допомоги.

Під час судового розгляду встановлено, що обвинувачена не задекларувала причіп як другий транспортний засіб у значенні п. 10 Порядку отримання соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Разом з тим, у судовому засіданні з показань обвинуваченої та показань свідка ОСОБА_13 , яка безпосередньо приймала документи від обвинуваченої та опрацьовувала їх, слідує, що обвинувачена та її чоловік (кожен окремо) здійснювали догляд за особами з інвалідністю І групи, які потребували постійної сторонньої допомоги. Єдиним джерелом доходу сім`ї обвинуваченої була соціальна допомога за здійснення вказаного догляду у розмірі по 37,00 грн. кожному (обвинуваченій та її чоловікові). З огляду на викладене слід дійти висновку що спеціалістам УСЗН напевно було відомо, що у складі сім`ї обвинуваченої є особи з інвалідністю.

Водночас, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та абзацами 7, 8 п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, передбачено, що незалежно від наявності двох і більше транспортних засобів державна соціальна допомога може бути призначена органом соціального захисту населення на підставі рішень районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад або утворених ними комісій у разі, коли у складі сім`ї є інвалід.
Отже, наявність у користуванні сім`ї двох транспортних засобів (автомобіля і причіпа) у даному випадку не була перешкодою для призначення на користь ОСОБА_7 державної соціальної допомоги.
Зважаючи на факт наявності у ОСОБА_7 підстави для призначення соціальної допомоги, який не спростовано стороною обвинувачення, убачається, що під час звернення до органу соціального захисту населення обвинуваченою не було додержано лише порядку оформлення документів, проте саме собою наведене порушення не може розцінюватися як шахрайство.

У контексті викладеного, ураховуючи, що у діяннях ОСОБА_7 не міститься всіх елементів (ознак) складу злочину шахрайства, її обвинувачення за ч. 1 ст. 190 є безпідставним.

Аналогічні висновки містяться в постанові ОП ККС ВС від 16.11.2020 у справі № 159/3357/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише тоді, коли надані докази спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу у відповідності приписів ч. 1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Стаття 374 КПК України вимагає від суду викласти в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановити форми вини і мотиви злочину, докази, на яких ґрунтується висновок суду, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо стороною обвинувачення не доведено винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Ураховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку про необхідність ухвалення виправдувального вироку у зв`язку з відсутністю у діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення.

ІІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
У кримінальному провадженні прокурором заявлено цивільний позов в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області щодо стягнення з обвинуваченої суми надмірно виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у розмірі 83447,40 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення суд залишає позов без розгляду.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого правопорушення, заявлений прокурором цивільний позов слід залишити без розгляду.

Щодо обвинуваченої запобіжний захід не застосовувався, підстави для застосування відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

В обвинувальному акті зазначено, що речовими доказами у справі є копії матеріалів особової справи ОСОБА_7 , на підставі яких було здійснено нарахування соціальної допомоги. За клопотанням прокурора указані копії були приєднані до матеріалів судової справи у якості письмових доказів. Прокурор уточив, що просить вважати приєднані і досліджені судом документи саме як письмові докази сторони обвинувачення. У зв`язку з викладеним відсутні необхідність вирішувати долю речових доказів.

Відповідно до ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Таким чином, звільненою від кримінальної відповідальності може бути лише особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. З огляду на викладене заявлене прокурором клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності не підлягає задоволенню, оскільки суд дійшов висновку про відсутність у діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, тому ОСОБА_7 не підлягає притягненню до кримінальної відповідальності, отже і звільняти її немає від чого.

Ураховуючи викладене, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_15 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України визнати невинуватою та виправдати за відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення.

У задоволенні клопотання прокурора про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України відмовити.

Кримінальне провадження № 0000033 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченій та прокурору.

СуддяОСОБА_1