Справа № 158/9/18 Провадження №11-кп/802/76/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.286 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, одруженого, відповідно до ст. 89 КК України - раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та звільнено від покарання згідно з частиною 5 статті 74 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінчення строків притягнення до кримінальної відповідальності.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням - задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 218 (двісті вісімнадцять) грн. 16 коп. у відшкодування завданої матеріальної шкоди, 5000 (п`ять тисяч) грн. у відшкодування завданої моральної шкоди та 2000 (дві тисячі) грн у відшкодування витрат понесених на правничу допомогу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задоволено: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 5000 (п`ять тисяч) грн. у відшкодування завданої моральної шкоди та 2000 (дві тисячі) грн у відшкодування витрат понесених на правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів за проведення інженерно-транспортної експертизи у розмірі 1186 (одна тисяча сто вісімдесят шість) грн. 44 коп.
Речові докази по справі:
- автомобіль марки «ГАЗ» моделі «5201», д.н.з. « НОМЕР_1 » - залишино в розпорядженні ОСОБА_7 ;
- автомобіль марки «BMW», моделі «530», н.з. « НОМЕР_2 » - залишино в розпорядженні ОСОБА_11 .
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним за те, що він 29 вересня 2017 року близько 18 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ГАЗ» моделі «5201», д.н.з. « НОМЕР_1 », рухаючись по автомобільній дорозі другорядного значення, по вулиці Свободи в напрямку вулиці Васільєва, що в смт. Цумань, Ківерцівського району, з метою проїзду вказаної вище головної дороги, маючи об`єктивну можливість виявити інші транспортні засоби, котрі рухаються по головній дорозі, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, в результаті чого не впорався з керуванням транспортного засобу та допустив зіткнення з автомобілем марки «BMW», моделі «530», н.з. « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_11 , котрий рухався по вулиці Васільєва в смт. Цумань, Ківерцівського району Волинської області. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля марки «BMW», моделі «530», н.з. « НОМЕР_2 » ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, а також ОСОБА_10 - тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п. п. 2.3. б, 2.9 а, 10.1. 16.11 Правил дорожнього руху України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, а саме:
п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій - зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну;
п. 2.9 водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;
п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
п. 16.11 На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
У поданих апеляційних скаргах:
- прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, виходив з того, що оскільки ОСОБА_7 кримінальне правопорушення вчинене 29 вересня 2017 року, то на момент розгляду справи минув строк притягнення до кримінальної відповідальності, який не зупинявся і не переривався та становить 3 роки. Водночас, при винесенні оскаржуваного рішення судом, в порушення вимог абз.2 п.2 ч.4 ст. 374 КПК України щодо змісту вироку, обвинуваченому не призначено покарання, передбачене санкцією інкримінованої статті, що суперечить нормам кримінального та кримінально процесуального законодавства, оскільки призначення покарання, яке передбачено санкцією ч.1 ст. 286 КК України та його звільнення на підставі закінчення строків давності є обов`язком суду.
Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст. 286 КК України ( в редакції закону від 24.09.2008), та призначити покарання у виді 2 років 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст.49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.
Разом з тим, на адресу суду надійшли зміни та доповнення до апеляційної скарги, в яких прокурор вказує, про те, що подана скарга підтримується, однак на даний час виникла необхідність внести зміни і доповнення до неї, що не погіршують становище обвинуваченого. Звертає увагу суду, на те, що відповідно до ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку. З огляду на досягнення ОСОБА_7 21.12.2021 пенсійного віку, то призначення апеляційним судом покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, про що вказано в апеляційній скарзі, суперечитиме вимогам матеріального закону, що на думку прокурора свідчить про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді арешту, враховуючи положення ч.4 ст. 403 КПК України про недопустимість погіршення становища обвинуваченого при зміні апеляційної скарги поза межами строків на оскарження вироку суду. До того ж, місцевим судом не враховано практики щодо питання вирішення цивільного позову та стягнення процесуальних витрат.
З огляду на наведене просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст. 286 КК України ( у редакції закону від 24.09.2008), та призначити покарання у виді арешту на строк 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. У задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_7 витрат на правову допомогу відмовити. У порядку ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 витрати на правову допомогу у розмірі 2000 гривень кожному. В решті вирок залишити без зміни.
- обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим та незаконним через істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що 04.01.2021 року йому прокурором Ківерцівського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_12 вручено обвинувальний акт від 31.12.2020 року про його обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. В подальшому 26.01.2021 року в судовому засіданні суддя частково задовольнив клопотання захисника та повернув прокурору Ківерцівського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_13 обвинувальний акт від 31.12.2020 року за обвинуваченням вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Однак, додатки у кримінальному провадженні від 30 вересня 2017 року та матеріали кримінального провадження повернуто не було. Водночас, суддя прийняв рішення продовжити судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до обвинувального акта у раніше пред`явленому обсязі від 28 грудня 2017 року. Зазначає, що оскільки після вручення особі нового обвинувального акта попередній автоматично з моменту вручення втрачає законну силу, тому продовження судового розгляду можливе тільки по новому обвинувальному акті. А повернення вищевказаного акта від 31.12.2020 року прокурору, на його думку вказувало на те, що він з моменту вступу у законну силу ухвали від 26.01.2021 року мав статус підозрюваного, але вже не по обвинувальному акті від 28.12.2017 року, а по повідомленню про підозру від 28.12.2017 року. Таким чином, вважає, що продовження розгляду кримінального провадження на підставі обвинувального акта від 28.12.2017 року після повернення прокурору обвинувального акта від 31.12.2020 року було незаконним та не відповідало вимогам КПК України.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотання захисника від 05.04.2021 року про визнання доказів недопустимими у зв`язку з відсутністю повноважень прокурора. Вказує, про те, що місцевий суд вишукуючи докази винуватості проти нього та в порушення вимог ч.ч.11 і 12 ст. 290 КПК України долучив постанову про створення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 30.09.2017 року, якою нібито було визначено прокурора Ківерцівського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_14 процесуальним керівником у даному кримінальному провадженні. Водночас, надання стороною обвинувачення в суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту і долучення їх як доказів на стадії судового розгляду порушує його право на захист. Вказує, що не призначення прокурора шляхом винесення про це відповідної постанови керівником або заступником місцевої (на вересень 2017 року) прокуратури є наслідком того, що процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснювалось не уповноваженим прокурором, а відтак усі зібрані у ході розслідування докази є недопустимими. Крім того, зазначає, що на момент відкриття матеріалів (на 28.12.2017 року) постанови, як взагалі, так і у розділі II реєстру матеріалів досудового розслідування, який є додатком до обвинувального акту від 28.12.2017 року не було.
Разом з тим, вказує, що суд першої інстанції не повідомив його письмово зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. А також, не повідомив письмово, яким процесуальним рішенням йому прокурором було висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та чи дотримана процедура висунення йому обвинувачення відповідно до критеріїв ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог КПК України.
Окрім того, звертає увагу суду, на те, що його захисником тричі заявлялись вмотивовані та обґрунтовані відводи головуючому судді, однак суд першої інстанції відповідними ухвалами відмовляв в їх задоволенні. У поданих заявах сторона захисту обґрунтувала упередженість та зацікавленість судді, який перейняв у тому числі і на себе функції обвинувачення та вишукував докази його винуватості. Про всі ці порушення, які на його думку порушували його права саме як підозрюваного на захист, зазначалось у поданих заявах. Вказує, що заінтересованість місцевого суду в результатах кримінального провадження стало повідомлення суду у заяві про відвід 27..01.2021 року відомостей про визнання винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185-3 КУпАП адвоката ОСОБА_8 у іншій справі про адміністративне правопорушення, яка є пов`язаною з даним кримінальним провадженням. А тому, вважає, що відмови у відводах головуючого судді стало засудження його як невинуватого.
Водночас, вважає, що суд першої інстанції визнаючи його винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та звільняючи його від покарання у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності неправильно застосував норми загальної частини КК України. Так, процесуально правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності. Разом з тим, процесуально правовими підставами звільнення від кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення. Однак, він у весь час мав статус «підозрюваного», а не «обвинуваченого».
З огляду на вищевикладене просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання.
Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи поданих апеляційних скарг сторони захисту та сторони обвинувачення, їх позиції щодо своїх та інших скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.
Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.
Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
При цьому, посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про недоведеність його вини у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції.
Як встановлено в ході судового розгляду провадження місцевим судом, і з цим погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними та дослідженими судом доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст.ст.85, 86 КПК України.
Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину в пред`явленому обвинуваченні повністю не визнав. При цьому, відмовився надавати суду будь-які показання.
Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами.
Показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні в суді першої інстанції дала показання про те, що вона була пасажиром автомобіля марки «БМВ», сиділа на задньому сидінні посередині. При наближенні до перехрестя вона помітила вантажний автомобіль марки «ГАЗ», який їхав по другорядній дорозі, при наближенні до перехрестя він ніби трохи призупинився і поїхав вже на перехрестя з більшою швидкістю, мабуть, хотів проскочити, що і призвело до зіткнення. Вантажний автомобіль рухався по другорядній дорозі, а тому, на її думку мав би пропустити їхнього автомобіля, який рухався по головній дорозі. Внаслідок ДТП нею було отримано травми, зокрема перелом руки, що порушило її звичний ритм життя, вона була змушена пропускати навчання, на даний час страждає від болі в даній руці. Заявлений нею цивільний позов просила задовольнити в повному об`ємі. Збитки їй не відшкодовані зовсім. Щодо міри покарання обвинуваченому поклалася на розсуд суду.
Показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який надав показання про те, що він був пасажиром автомобіля марки «БМВ», з яким допустив зіткнення вантажний автомобіль під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 . Вантажний автомобіль рухався по другорядній дорозі, однак не надав переваги в русі їхньому автомобілю, який рухався по головній. Погодні умови, дорожня обстановка та інші фактори не перешкоджали водію вантажного автомобіля обвинуваченому ОСОБА_7 побачити наближення до перехрестя нерівнозначних доріг автомобіля марки «БМВ». Заявлений ним цивільний позов просив задовольнити в повному об`ємі. Збитки йому не відшкодовані зовсім. Наполягає на суворій мірі покарання для обвинуваченого.
Показаннями свідка ОСОБА_15 , який в суді першої інстанції дав показання про те, що він також був пасажиром автомобіля марки «БМВ», бачив наближення до перехрестя з другорядної дороги вантажного автомобіля, який з незрозумілих йому причин не пропустив, не надав переваги в русі їхньому автомобілю, хоча вони рухалися по головній дорозі.
Також, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні повністю підтвердили покази потерпілих та вищевказаних свідків.
Показаннями свідка ОСОБА_18 , який суду першої інстанції надав показання про те, що він був пасажиром вантажного автомобіля марки «ГАЗ» на момент ДТП. Вказав на те, що автомобіль марки «БМВ» рухався на дуже великій швидкості, вони (він з водієм ОСОБА_7 ) його помітили, коли автомобіль був на значній відстані. На момент ДТП вони вже переїхали перехрестя, удар був великої сили, бо мішки із зерном, які вони перевозили, відлетіли на відстань більше 3 метрів. В той день він з обвинуваченим ОСОБА_7 були в лісі, алкогольних напоїв обвинувачений не вживав при ньому, однак вони разом випили більше 10 літрів квасу.
В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:
- протокол огляду місця події від 29.09.2017 з додатком - схемою ДТП, проведеним оглядом встановлено: на проїзній частині асфальтованої дороги по вул. Васильєва в смт. Цумань в районі перехрестя вказаної асфальтованої дороги з вулицями: з правої сторони ґрунтовою дорогою по вулиці І. Франка, з лівої сторони ґрунтовою дорогою по вул. Свободи. На правій смузі руху, дещо під кутом (приблизно 35°) в напрямку від початку населеного пункту передньою частиною, в напрямку до центру смт. Цумань розташований автомобіль марки «BMW», моделі «530», н.з. « НОМЕР_2 », передня частина якого повністю деформована. Відразу перед вказаним автомобілем марки «BMW», моделі «530», н.з. « НОМЕР_2 » в напрямку до смт. Цумань, посередині проїзної частини, розташований автомобіль марки «ГАЗ» моделі «5201», д.н.з. « НОМЕР_1 » з деформованою основою кузова в місці кріплення кабіни (задньої частини), також наявне пошкодження передньої правої ресори. В місці зіткнення ґрунтова частина дороги вул. Свобода до проїзної частини асфальтованої дороги вул. Васильєва прилягає під кутом приблизно 60-70°. Асфальтоване покриття на момент огляду сухе. (а.с. 96-97 Т. 1);
- протокол перевірки технічного стану транспортного засобу № 00566-02236-16 від 11.08.2016, а саме марки «ГАЗ» моделі «5201», д.н.з. « НОМЕР_1 », з якого вбачається, що зазначений автомобіль визнано технічно справним після технічного контролю, дата чергового проходження обов`язкового технічного контролю не пізніше 11.08.2018 (а.с. 96-97 Т. 1);
- висновок інженерно - транспортної експертизи № 540 від 22.12.2017 (в частині якій визнаний допустимим доказом) яким встановлено, що водій автомобіля марки «ГАЗ» моделі «5201», д.н.з. « НОМЕР_1 » мав діяти у відповідності до вимог пунктів 10.1., 16.11. ПДР України, тобто, повинен був дати дорогу водію автомобіля марки «BMW», моделі «530», н.з. « НОМЕР_2 », який наближався до перехрещення проїзних частин по головній дорозі. У заданій дорожній ситуації з технічної точки зору, водій автомобіля «ГАЗ» моделі «5201», д.н.з. « НОМЕР_1 » ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «BMW», моделі «530», н.з. « НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_11 , при умові неухильного виконання вимог пунктів 10.1., 16.11. ПДР України. (а.с. 98 Т. 1);
- висновок судово-медичної експертизи № 1145 від 24.11.2017, з якого вбачається, що ОСОБА_9 , отримала ушкодження у вигляді закритого перелому лівої променевої кістки в типовому місті, яке за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (а.с. 50 Т. 1);
- висновок судово-медичної експертизи № 1146 від 24.11.2017, яким встановлено, що ОСОБА_10 , отримав ушкодження у вигляді перелому п`ятої п`ясної кістки лівої кисті з задовільним стоянням відломків; різану рану лівої щоки; забій та підшкірну гематому лівого передпліччя та лівої гомілки, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я (а.с. 38-39 Т. 1).
При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, що й відповідно спростовує доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Водночас, апеляційний суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого ОСОБА_7 в тій частині, що матеріали провадження не містять доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки, вони суперечать дослідженим доказам у справі, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути чи пом`якшити відповідальності за вчинене.
Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.
Твердження обвинуваченого, про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у заявах його захисника ОСОБА_8 про відвід головуючому судді ОСОБА_1 , який розглядав дане кримінальне провадження, не беруться до уваги, так як наведені в заявах захисника підстави для відводу не є такими, які б викликали сумнів у неупередженості даного судді в розумінні ст. 75 КПК України.
Водночас, доводи в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд продовжив розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акту від 28.12.2017 року після повернення прокурору обвинувального акту від 31.12.2020 року було незаконним та не відповідало КПК України, хоча і є порушенням, однак не таким, яке є істотним порушенням КПК України та вплинуло на законність прийнятого рішення, оскільки як вбачається із обвинувального акту від 28.12.2017 року, він був складений та затверджений відповідними особами.
Не є також і підставою для скасування судового рішення і доводи обвинуваченого, про визнання усіх доказів зібраних в даному кримінальному провадженні недопустимими у зв`язку із відсутністю процесуальних повноважень прокурора ОСОБА_14 , оскільки в матеріалах справи відсутня постанова керівника місцевої прокуратури про призначення процесуальним керівником досудового розслідування в даному кримінальному провадженні останнього, то колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, в яких правильно зазначено, що прокурором ОСОБА_19 в судовому засіданні 13.05.2021 року така постанова заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_20 від 30.09.2017 року була надана і досліджена в судовому засіданні, відсутність її в матеріалах кримінального провадження на досудовому розслідуванні стороною захисту будь-яким чином не доведена, оскільки при ознайомленні з матеріалами досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ні обвинуваченим ОСОБА_7 ні його захисником ОСОБА_8 будь-яких клопотань чи зауважень заявлено не було. Водночас, саме по собі посилання захисника ОСОБА_8 про відсутність зазначеної вище постанови не може слугувати належним і допустимим доказом її невинесення.
Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи обвинуваченого, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, - у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і вичерпанням можливості їх отримання, оскільки повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.
Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 до задоволення не підлягає.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до вимог ст.91 КІІК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтею 286 КК України, диспозиція якої є блaнкeтнoю, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у переліченій статті порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Із диспозиції статті 286 КК України вбачається, що це кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень з матеріальним складом, а тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання небезпечних наслідків і перебувають у причинному зв`язку.
Враховуючи викладене, порушення ОСОБА_7 п.2.9 (а) Правил дорожнього руху належить до ознак об`єктивної сторони кримінального правопорушення і впливає на його кваліфікацію.
У вироку суду встановлено, що порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху, зокрема п.п. 2.3 б, 2.9 а, 10.1.,16.11 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з ДТП.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. Керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, тобто порушення підп. «а» п. 2.9 ПДР не є елементом об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, адже саме по собі не призводить до суспільно небезпечних наслідків, передбачених у цій статті.
Таким чином, формулюючи обвинувачення, місцевий суд безпідставно послався на порушенням обвинуваченим п.2.9 (а) ПДР яке перебуває в прямому причинному зв`язку із ДТП та її наслідками, тому підлягає виключенню із вироку суду.
Разом з тим, доводи прокурора, про те, що місцевим судом обвинуваченого визнано винним за ч.1 ст. 286 КК України, однак йому не призначено покарання, передбачене інкримінованою статтею та звільнено від покарання згідно ч.5 ст. 74 КК України та на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального проступку, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого та інші обставини, які впливають на ступінь відповідальності.
Так, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційним судом не встановлено.
А до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційний суд відносить вчинення кримінального правопорушення (проступку) в стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд бере до уваги особу винного, який в силу ст. 89 КК України, раніше не судимий, одружений, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має зареєстроване постійне місце проживання за яким характеризується позитивно.
Враховується судом також позиція потерпілих ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції щодо призначення покарання поклалась на розсуд суду та ОСОБА_10 , який в місцевому суді наполягав на суворій мірі покарання для обвинуваченого. Водночас, апеляційним судом враховується і ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, у вчиненому не розкаявся, шкоду потерпілим не відшкодував, наявність обтяжуючої обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень не можливе без його ізоляції від суспільства, а тому, апеляційний суд з урахуванням ч.3 ст. 61 КК України призначає обвинуваченому ОСОБА_7 покарання необхідне та достатнє для його виправлення та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень в майбутньому у виді арешту на строк в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України.
Разом з тим, вирішуючи питання, щодо доцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд бере до уваги те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України належить до категорії кримінального проступку, однак з необережної форми ОСОБА_7 допустив порушення п.п.2.3б, 10.1.,16.11 ПДР України, чим спричинив настання негативних наслідків, що виразилось у заподіянні середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілим, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткову міру покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Згідно положень ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, відноситься до кримінальних проступків, яке вчинене обвинуваченим 29 вересня 2017 року, тобто строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального проступку на час розгляду справи в апеляційній інстанції сплинув.
Згідно ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.
Тому на підставі ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_7 підлягає звільненню від призначеного даним вироком покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Водночас, перевіряючи доводи прокурора в частині стягнення з ОСОБА_7 витрат на правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20), дійшла до наступного висновку.
Положеннями ст.118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.
Таким чином, положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 цього Кодексу. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.
Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні дійшла до висновку, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено ухваленням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.
Частиною 1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Враховуючи вищенаведене, висновки суду про задоволення цивільних позовів потерпілої ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині стягнення з ОСОБА_7 в їх користь 2 000 грн. витрат на правову допомогу суд вважає необґрунтованими, а тому в цій частині підлягає виправленню.
Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції цивільні позови потерпілих в інших частинах розглянув з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства.
Правильними є також висновки місцевого суду щодо вирішення питання про стягнення процесуальних витрат за залучення експертів за проведення інженерно-транспортної експертизи, а також про вирішення долі речових доказів, оскільки вони відповідають положенням ст.ст.100, 124 КПК України.
Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора із змінами та доповненнями задовольнити частково, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині покарання та в частині відшкодування витрат на правову допомогу скасувати.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора із змінами та доповненнями задовольнити частково.
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині покарання та в частині відшкодування витрат на правову допомогу - скасувати.
Ухвали новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України (у редакції закону від 24.09.2008), та призначити йому покарання у виді арешту на строк 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
Звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного йому даним вироком за ч.1 ст. 286 КК України на підставі ч.5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ст. 1 ст. 49 КК України.
В задоволенні цивільних позовів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 в частині відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн., відмовити.
В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 процесуальні витрати, понесені останніми на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 (дві тисячі) грн., кожному.
Виключити із мотивувальної частини вироку порушення ОСОБА_7 п.2.9(а) Правил дорожнього руху.
В решті вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді