Справа № 301/2582/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

18.04.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурорки ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/20/21 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИВ :
Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2020 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1 , з середньо-спеціальною освітою, розлучену, має на утриманні 2 малолітніх дітей, раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 30 (тридцять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень.

Згідно вироку ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального проступку за таких обставин.

19 липня 2019 року приблизно о 23 години 40 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у підвальному приміщенні літньої кухні за адресою АДРЕСА_1 , де в той же час знаходився потерпілий ОСОБА_6 , під час виниклої між ними на ґрунті особистих неприязних відносин сварки, нанесла ОСОБА_6 два удари стиснутою в кулак рукою в область лівої руки, в результаті чого спричинила йому легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше 6 днів.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 вказує на те, що вирок є незаконним та підлягає скасуванню. Зазначає, що суд безпідставно вказав на обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченої щире каяття, та помилково дійшов висновку, що покарання у виді штрафу, до цього ж у мінімальному розмірі, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, та не взяв до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_7 спричинила потерпілому тілесні ушкодження, в результаті яких розлад здоров`я тривав понад 6 днів. Просить вирок скасувати, постановити новий, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити їй покарання у виді громадських робіт.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурорки ОСОБА_5 , яка просила звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає, а обвинувачена ОСОБА_7 - звільненню від призначеного їй покарання.
Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченої та потерпілого, неявка яких, із огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. З матеріалів провадження вбачається, що: обвинувачена та потерпілий належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги; даних про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін від них не надходило; апеляційний розгляд кримінального провадження неодноразово відкладався, у тому числі й за заявами сторін кримінального провадження (захисниці обвинуваченої адвокатки ОСОБА_8 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ).
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Дослідивши матеріали кримінального провадження колегія суддів також бере до уваги те, що під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, взявши до уваги подані обвинуваченою ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 заяви про розгляд кримінального провадження у спрощеному порядку без проведення судового розгляду, приписи ст. ст. 302, 381, 382 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та розглянув кримінальне провадження у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання за відсутності сторін кримінального провадження.
При оцінці доводів апеляційної скарги про те, що суд встановив обставини події, які не узгоджуються з обставинами, встановленими органом досудового розслідування та викладеними в обвинувальному акті, апеляційний суд зазначає, що такі не знайшли свого підтвердження.
Так, як убачається зі змісту обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у спричиненні ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, які відповідно до висновку експерта № 175 від 26.09.2019 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше, як 6 днів, відповідно до п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995.
При цьому, зі змісту доданої до обвинувального акту заяви, підписаної потерпілим ОСОБА_6 та його законним представником адвокатом ОСОБА_9 , убачається, що потерпіла сторона погодилися із встановленими органом досудового розслідування обставинами вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і не заперечила щодо розгляду обвинувального акту в спрощеному провадженні.
Із цих підстав, доводи потерпілого ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_7 спричинила йому тілесні ушкодження, у результаті яких розлад здоров`я тривав понад 6 днів, апеляційний суд визнає надуманими, не підтвердженими жодними доказами. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що, погодившись відповідно до вищезгаданої заяви із встановленими обставинами кримінального правопорушення та не заперечуючи щодо розгляду обвинувального акту в спрощеному порядку, потерпілий ОСОБА_6 обмежив своє право на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України кваліфіковані вірно.
Тому, апеляційний суд вважає, що при призначенні обвинувального акту до розгляду в спрощеному провадженні вимоги ст. ст. 381 та 382 КПК України не порушені, у зв`язку з чим вирок переглядається лише у межах доводів апеляційної скарги щодо м`якості призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання.
Крім того, доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_6 про те, що обвинуваченій ОСОБА_7 призначено занадто м`яке покарання, апеляційний суд відхиляє із таких підстав.
Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.
Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання вимоги вказаних вище статтей Кримінального кодексу були дотримані, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.
Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції взято до уваги те, що передбачене ч. 1 ст. 125 КК України кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до кримінальних проступків; дані про особу обвинуваченої раніше не судима, за місцем проживання характеризуються позитивно, має на утриманні 2 малолітніх дітей; обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 обґрунтовано призначено покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Призначене ОСОБА_7 покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчинених ОСОБА_7 кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченої, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченою, так і іншими особами, а також сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченої у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав пом`якшуючу обвинуваченій покарання обставину щире каяття та помилково дійшов висновку про те, що покарання у виді штрафу, до цього ж у мінімальному розмірі, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, - апеляційний суд визнає безпідставними, необґрунтованими, непідтвердженими та спростованими наведеним вище, а відтак і такими, що не впливають на вид та розмір призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 визнана винуватою у спричиненні легкого тілесного ушкодження, що мало місце 19 липня 2019 року, і яке відповідно до ст. 12 КК Укарїни відноситься до кримінальних проступків, так як санкцією ч. 1 ст. 125 КК України передбачено менш суворі види покарання, ніж обмеження волі.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що з часу скоєння обвинуваченою ОСОБА_7 передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України кримінального праовпорушення до моменту прийняття апеляційним судом рішення сплив строк понад два роки.
У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, про те, що після скоєння кримінального правопорушення до моменту прийняття апеляційним судом рішення обвинувачена ОСОБА_7 ухилялася від досудового розслідування або суду, вчинила до закінчення зазначених у частинах першій та другій ст. 49 КК України строків новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Тому, колегія суддів вважає, що встановлений ст. 49 КК України перебіг строку давності не зупинявся і не переривався.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за можливе звільнити обвинувачену ОСОБА_7 від призначеного покарання у виді штрафу на підставі ч. 5 ст. 74 та п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.
З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що вирок щодо обвинуваченої ОСОБА_7 підлягає зміні, а апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 49, 74 КК України, ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав потерпілий ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Іршавського районного суду від 01.12.2020 щодо обвинуваченої за ч. 1 ст. 125 КК України ОСОБА_7 змінити.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_7 від призначеного покарання у виді штрафу.

У решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: