Номер провадження: 11-кп/813/528/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 у кримінальному провадженні №0000671, внесеному до ЄРДР 01.11.2016 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, із середньою освітою, працюючого не офіційно, одруженого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням на три роки та згідно ст. 76 КК України зобов`язано виконувати покладені обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції) про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції).
До набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Задоволено позовні вимоги КУ «Одеська обласна дитяча лікарня» ( м. Одеса, вул. Ак. Воробйова, 3) та стягнуто з ОСОБА_8 на користь КУ «Одеська обласна дитяча лікарня» дві тисячі дев`ятнадцять гривень в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих.
Задоволено позовні вимоги ОСОБА_10 в частині моральної шкоди у повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сто тисяч гривень.
Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 31.10.2016 приблизно о 17:30 год. на території автопарку ТОВ «Турист», будівлі 2А по вул. 7-а Пересипська в Суворовському районі м. Одесі, перед виїздом не перевірив технічний стан та комплектність транспортного засобу, приступив до керування технічно несправного автобуса «BOVA FHD», р/н НОМЕР_2 , та почав здійснювати рух, порушивши вимоги п.п. 2.3. «а», 31.1., 31.4., 31.4.1. «а», «б», 31.4.5. «а», «б» Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001).
У подальшому, 01.11.2016 приблизно о 07:40 год. водій ОСОБА_8 будучи неуважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, здійснював рух по третій смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Новомиколаївська дорога в Суворовському районі м. Одеси, по якій організовано двохсторонній рух по три смуги для руху в кожному напрямку, з боку с. Олександрівка Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області в напрямку вул. Паустовського м. Одеси.
Наближаючись до перетину вул. Новомиколаївська дорога із заїздом на територію супермаркету «Таврія В», що регулюється світлофором, по сухому покриттю проїзної частини, у світлий час доби, маючи об`єктивну можливість вчасно помітити сигнали світлофору та інші транспортні засоби, які рухаються в одному з ним напрямку, не прийняв вчасно заходів до зменшив швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, не вибрав безпечну дистанцію до транспортного засобу «ВАЗ 2101», р/н НОМЕР_3 , під керування водія ОСОБА_11 що здійснював рух попереду по тій же смузі, чим порушив вимоги п.п. 2.3. б), 12.3. та 13.1. «Правил дорожнього руху» України.
Після зіткнення автомобіль «ВАЗ 2101», р/н НОМЕР_3 , контактував із автобусом «БАЗ А 079.14», р/н НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який знаходився у статичному положенні в межах перехрестя на полосі зустрічного руху.
Внаслідок ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2101», р/н НОМЕР_3 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №58 від 06.02.2017 у ОСОБА_10 наявні наступні тілесні ушкодження: відкрита проникаюча черепно-мозкова травма в формі забою-стиснення головного мозку тяжкого ступеня, вогнищ геморагічних забоїв лівої лобної долі (кіркова та підкіркова), вдавленого перелому лобної кістки зліва, перелому верхньої стінки лівої орбіти з розповсюдженням лінії перелому на передню черепну ямку, потраплянням бульбашок повітря в порожнину черепа та крововиливом у чарунки решітчастої кістки, потраплянням бульбашок повітря у м`які тканини лобної області зліва, садна верхньої повіки лівого ока.
Вказані ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, якими могли бути частини рухаючогося автомобіля в момент зіткнення транспортних засобів, на що вказують масивність виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень.
Дані ушкодження утворилися незадовго до надходження ОСОБА_10 до стаціонару, і таким чином, могли бути заподіяні 01.11.2016 та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №439-А від 16.01.2017: ходова частина та гальмівна система на момент виникнення цієї пригоди, мали невідповідності п.п. 31.1., 31.4., 31.4.1. а), б), 31.4.5. а), б) ПДР України, згідно з якими експлуатація цього транспортного засобу у такому стані ходової частини та гальмівної системи забороняється.
Дані невідповідності ПДР України виникли задовго до події ДТП та могли бути виявлені, як водієм та і відповідальними особам за випуск автобуса на лінію, при проведенні, як водієм так відповідальними особами за випуск автобуса на лінію, при проведенні огляду транспортного засобу перед його виїздом на лінію або при проведенні планового технічного огляду.
Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП №43-А від 15.05.2017, в діях водія автобуса «BOVA FHD», р/н НОМЕР_2 , ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам п.п. 31.1., 31.4., 31.4.1. а), б), 31.4.5. а), б) та 12.3. «Правил дорожнього руху» України, яка знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині призначення покарання захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду першої інстанції занадто суворим.

Доводи обґрунтовує тим, що при призначенні додаткового покарання, яке в даному випадку є факультативним суд не врахував особу обвинуваченого та обставини кримінального правопорушення, яке сталося не з вини ОСОБА_8 . Вважає, що шкода в тому числі моральна, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначає, що ОСОБА_8 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, одружений, проживає разом з сестрою, яка має на утриманні доньку та батька, який перебуває на утриманні обвинуваченого. Наголошує, що обвинувачений на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, має середню освіту. Звертає увагу, що робота обвинуваченого нерозривно пов`язана з керуванням транспортними засобами, ускладнить пошуки нової роботи та вирішення побутових питань. Зазначає, що ОСОБА_8 не повинен відшкодовувати завдану шкоду, оскільки власником джерела підвощеної небезпеки є ТОВ «Турист».

Просить вирок суду змінити в частині призначення додаткового покарання, скасувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на три роки та відмовити у задоволені вимог КУ «Одеська обласна дитяча лікарня» в частині витрат на стаціонарне лікування та потерпілого ОСОБА_10 в частині моральної шкоди.

Потерпілий та його представник будучи належним чином повідомлені про дату, місце та час судового розгляду у судове засідання апеляційного суду не прибули, про поважні причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Зважаючи на наведені вище обставини, думку обвинуваченого, його захисника та прокурора, які вважали за можливе провести розгляд за відсутності потерпілого та його представника, враховуючи ту обставину, що їх участь у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, апеляційний суд вважав за можливе та необхідне провести апеляційний розгляд за відсутності потерпілого та його представника, що не суперечить положенням ст. 405 КПК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до кримінального провадження та оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_8 визнав винним себе у порушені правил безпеки дорожнього руху, що спричинило тяжке тілесне ушкодження, а саме за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України у повному обсязі та підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення за обставинами, викладеними в оскаржуваному вироку також були підтверджені ним в апеляційному суді.

У апеляційній скарзі сторона обвинувачення не оспорює фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, встановлених судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

При цьому апеляційний суд враховує, що кримінальне провадження розглянуто у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України та порушень щодо проведення судового розгляду у зазначеному порядку апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні ним кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Твердження сторони захисту про необґрунтованість призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Так колегія суддів виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані із застосуванням до неї покарання. При цьому держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Не зважаючи на розподіл покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям - покарання.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України надавала суду можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до обвинуваченого.

Як вбачається з вироку, районний суд врахував обставини, які впливають на обрання покарання, в їх сукупності, характер допущених обвинуваченим порушень вимог Правил дорожнього руху та зробив вірний висновок про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

При цьому колегія суддів враховує, що ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автобус є джерелом підвищеної небезпеки. Між тим, обвинувачений не перевірив технічний стан та комплектність транспортного засобу, знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, що призвело до травмування неповнолітнього пасажира іншого транспортного засобу, внаслідок чого йому завдано тяжкі тілесні ушкодження.

Отже з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали в результаті дій обвинуваченого, характеру та мотивів допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає, що покарання без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги доводи захисника про те, що робота ОСОБА_8 нерозривно пов`язана з керування транспортного засобу, а тому позбавлення його керувати транспортним засобом ускладнить пошуки нової роботи, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.

Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Натомість характер допущених обвинуваченим порушень вимог Правил дорожнього руху мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети. А сукупність цих обставин свідчить про те, що обране обвинуваченому додаткове покарання як позбавлення права керувати транспортними засобами буде сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так й іншими особами.

За таких обставин посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що для обвинуваченого керування транспортним засобом є джерелом доходу, не може бути безумовною підставою для не призначення такого покарання.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого.

Окрім того, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту щодо стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_10 з огляду на таке.
Згідно ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У абз. 3, 4 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при заподіяні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Згідно ст. 454 ЦК України відшкодування моральної шкоди може бути зменшено судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).
Так підстави позову та вина обвинуваченого ОСОБА_8 в спричиненні моральної шкоди потерпілому ОСОБА_10 злочинними діями обвинуваченого доведені наведеними вище і дослідженими у суді першої інстанції належними та допустимими доказами в їх сукупності.
При цьому, визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції врахував моральні страждання потерпілого, спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень в наслідок ДТП, які завдали тривалий розлад здоров`я потерпілого та його реабілітацію, а також душевні страждання перенесені під час ДТП.
Отже, колегія суддів вважає, що визначений розмір моральної шкоди є співмірним, розумним, відповідає глибині душевних страждань та не призведе до збагачення потерпілого, що у повній мірі узгоджується з правовим висновком викладеному у постанові ВП ВС від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц.
Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості відшкодування матеріальної та моральної шкоди з третіх осіб, які не є відповідачами у справі.
Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 у кримінальному провадженні №0000671, внесеному до ЄРДР 01.11.2016 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4