Справа № 404/3997/22
Номер провадження 1-кс/404/2563/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілої ОСОБА_4 в особі адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому клопотання слідчого СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_6 , погодженого з прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_7 , про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню 0002298 за ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , а також на будинок АДРЕСА_2 , які зареєстровані за ТОВ «Вісник-Трейд».

Необхідність накладення арешту на нерухоме майно прокурор обґрунтовує тим, що воно стало об`єктом кримінально протиправних дій, неодноразово змінило власника, невизначена кількість фізичних та юридичних осіб вважають себе законними власниками та володільцями двох об`єктів нерухомого майна на які пропонують накласти арешт. Тому клопочуть забезпечити збереження нерухомого майна в якості речового доказу.

Прокурор і представник потерпілої ОСОБА_4 клопотання підтримали. Просять накласти арешт на нерухоме майно, оскільки воно є речовим доказом та безпосереднім предметом злочину.

Згідно ч. 2 ст. 172 КПК України, особи які вважають себе власниками та володільцями спірного нерухомого майна не викликались, оскільки майно не вилучалось, такі дії вчиняються з метою забезпечення виконання арешту.

СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області проводить досудове розслідування за фактом тяжкого, умисного, корисливого, майнового, кримінального правопорушення, суб`єктами яких можуть бути службові особи, внаслідок чого стало виготовлення та використання завідомо підробленого офіційного документу та неодноразові спроби заволодіння майном потерпілих у цьому кримінальному провадженні.

Предметом доказування є законність чи протиправність переходу права власності двох об`єктів нерухомого майна заявлених для накладення арешту.

На підставі постанови слідчого від 27 06.2022 року: квартира АДРЕСА_1 , а також будинок АДРЕСА_2 визнані речовим доказом.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Зважаючи на сукупність наявних доказів, слідчий у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, слідчий правильно звернувся з клопотанням про накладення арешту на речі та документи з тих підстав, що вони є речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання)

Несвоєчасне застосування заходу забезпечення може бути використано для зміни титульного власника нерухомого майна, появі нового потерпілого, тобто буде сприяти продовженню злочину. Таким чином, арешт на це майно з підстав передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна.

Такий висновок узгоджується з практикою застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи.

На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту та заборони розпорядження майном з метою запобігання зміни власників. Держава гарантує право громадянина на забезпечення проведення ефективного досудового розслідування. Досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру( п. 2 ч. 1 ст. 219 КПК України). Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані у розумні строки (ч.1 ст.28 КПК України). Розумними вважаються строки, що є необхідно об`єктивними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Критерієм для їх визначення є: складність провадження, кількість підозрюваних і кримінальних правопорушень, обсяг і специфіка процесуальних дій для досягнення мети кримінального провадження.

Тимчасове обмеження Конституційних прав власника/володільця має незначний строковий характер.

Слідчий надав достатні данні, тобто результати зафіксовані в протоколі допиту свідків, та документах, на підставі яких доводиться обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для накладення арешту на майно. (п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що факт визнання речовим доказом, ризик можливого незаконного переходу права власності на майно, є достатніми умовами для застосування щодо цього майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно.

Слідчий правильно зазначив про необхідність в подальшому забезпечити належне зберігання речового доказу по кримінальному провадженню, безперешкодного доступу сторони кримінального провадження до зазначеного майна під час виконання вимог ст. 290 КПК України. Безпосереднього дослідження судами речових доказів.

Негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, не встановлено. Арешт суттєво не позначитися на інтересах власників володільців і третіх осіб.

Згідно ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду. Тому збереження вилучених речей і документів забезпечить захист прав свобод та інтересів учасників кримінального провадження, оскільки вони на умовах змагальності, використовуючи арештовані речові докази можуть спростувати доводи протилежної сторони чи підтвердити власну версію досліджуваних подій.

Крім того з`ясовано, що:

- право власності на майно заявлене до арешту зареєстровано за ТОВ «Вісник-Трейд»;

- ОСОБА_8 вважає себе власником частини корпоративних прав ТОВ «Вісник-Трейд»;

- ОСОБА_9 має виконавчий лист про звернення стягнення на спірне нерухоме майно;

- ОСОБА_10 має рішення Верховного Суду про належні йому 50% корпоративних прав ТОВ «Вісник-Трейд»;

- ОСОБА_4 має рішення Верховного Суду про належні їй 50% корпоративних прав ТОВ «Вісник-Трейд».

- ОСОБА_11 переконує в тому, що вона продовжує зберігати за собою майнові права іпотекодателя щодо заявленого до арешту майна.

Відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. Згідно п. 1 Постанови Пленуму № 5 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтею 174 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Зміст цього роз`яснення вказує, що заявлені власники/володільці зможуть ініціювати перед судом чи слідчим суддею розгляд клопотання про зняття арешту, після пред`явлення ними копії судового рішення, що набрало законної сили, про визнання права власності на два об`єкти нерухомого майна. Запропонований правовий механізм забезпечить ефективний захист майнових прав щодо невизначеного кола власників/володільців майна даявленого до арешту.

Негативних наслідків від накладення арешту на грошові кошти, не встановлено. Арешт суттєво не позначитися на інтересах невизначених власників, володільців і третіх осіб.

Накладення арешту на нерухоме майно і застосування заборони на відчуження нерухомого майна включає у себе заборону вчинення реєстраційних дій, тому не потребує дублювання у резолютивній частині ухвали слідчого судді. У випадку встановлення заборони на вчинення будь-яких дій з реєстрації, решта осіб не зможуть реєструвати наступні арешти на майно.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. Крім того, ч. 12 ст. 170 КПК України, забороняється обмеження права користування житлового приміщення. Також ч. 4 ст. 173 КПК України передбачений обов`язок встановити найменш обтяжливий спосіб арешту майна. З огляду на перераховані процесуальні застереження обґрунтовано вважаю, що слідчий не подав доказів на підставі яких довів необхідність встановлення заборон користування обома приміщеннями, тому вимога в частині встановлення заборони користування, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 170-173 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити частково.

Накласти арешт із забороною відчуження на:

- квартиру, АДРЕСА_1 ;

- нежитлову будівлю з прибудовами позначену на технічному плані літерою А-I по АДРЕСА_2 .

Відмовити у задоволенні вимоги про накладення арешту на цілу будівлю з прибудовами по АДРЕСА_2 .

Відмовити у задоволенні вимоги про встановлення заборони користування двома об`єктами нерухомого майна.

Ухвала підлягає негайному виконанню. Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом при відхиленні апеляції.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1