Справа № 509/6011/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0002137 від 15.10.2018 р., з обвинувальним актом, яким:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, офіційно не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 23.05.2016 Іллічівським міським судом Одеської області за ч.1 ст.115 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років 1 місяць.

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

21.12.2018 року до Овідіопольськогорайонного суду Одеської області надійшли матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.03.2022 р. обвинуваченому ОСОБА_4 змінено запобіжний захід в вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
ОСОБА_4 обвинувачується за ч.2 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
17.05.2022 р., в ході судового засідання прокурором заявлене клопотання про зміну запобіжного заходу в вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , мотивуючи зазначене клопотання тим, що 29.03.2022 Овідіопольський районний суд розглянувши клопотання сторони захисту ухвалив змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби та відповідно до ч.3 ст.616 КПК України ОСОБА_4 зобов`язано невідкладно після звільнення з під варти, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання, для проходження військової служби.

При цьому, суд при зміні запобіжного заходу ОСОБА_4 керувався положеннями ч.1 ст.616 КПК України, щодо надання можливості останньому проходити військову службу за призовом під час мобілізації.

Однак, судом не враховано, що відповідно до вимог п.9 ст.14 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_4 будучи особою, яка раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину виключений з військового обліку громадян, а тому положення ст.616 КПК України на нього не розповсюджуються.

Між тим, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 177 КПК України під час досудового розслідування та судового розгляду справи встановлена наявність ризиків, які дають підстави вважати про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також унеможливлюють застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу під час судового розгляду справи, а саме: п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України: ОСОБА_4 може переховуватися від суду, так як офіційно не працевлаштований, немає постійного місця проживання на території Одеської області, раніше засуджений судом до реальних строків позбавлення волі за особливо тяжкий насильницький злочин; п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України: може незаконно впливати на потерпілу та свідків, так як обвинувачений ОСОБА_4 знає їх, а вину в інкримінованому йому злочині фактично не визнав; п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України: може вчинити інші кримінальні правопорушення, так як ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, та для можливого відвернення покарання, може вчинити новий злочин для приховування попереднього, а також продовжити займатися злочинною діяльністю, так як у нього немає постійного джерела доходів, а також він має не зняту судимість за вчинення умисного насильницького особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Прокурор вважає, що беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, за якій законом передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, він може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та призначеного покарання, незаконно впливати на потерпілу, свідків у цьому провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, та неможливістю запобігання ризику, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Обвинувачений та захисник проти його задоволення заперечували, просили продовжити дію запобіжний захід в вигляді домашнього арешту. В обґрунтування зазначили, що обвинувачений сумлінно виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, тому відсутні передбачені КПК підстави для зміну запобіжного заходу на більш суворий.
Відповідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.5 ст.9 КПК України - кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність обрання запобіжних заходів є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватись суворістю можливого покарання, сукупністю даних про матеріальний та соціальний стан особи, її зв`язки з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

При розгляді відповідних клопотань про обрання запобіжного заходу, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» (Letellier v France), 12369/86, 26 червня 1991).

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою - є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, судом враховується правова позиція ЄСПЛ, викладена у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (inabstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі "Харченко проти України", п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка слугувала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п.68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі "Таран проти України" зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Неистяк проти Словаччини», заява №65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі проти Польщі» (Ladentv. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі « Хайредінов проти України» (v.Ukraine),заява № 38717/04, п. 86).

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які вказує прокурор у своєму клопотанні.

Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини, пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри (обвинувачення) перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 09 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).

Порушення вимог п.4 ст.5 Конвенції були констатовані у таких рішеннях ЄСПЛ, винесених проти України: «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року), «Харченко проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Плєшков проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Корнейкова проти України» (рішення ЄСПЛ від 19 січня 2012 року).

Крім того, згідно ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання (продовження дії) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, 1. Прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу, до слідчого судді, суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування, зміну або покладення додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу, чи про зміну способу їх виконання.

2. У клопотанні про зміну запобіжного заходу обов`язково зазначаються обставини, які: 1) виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу; 2) існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 знаходився під вартою тривалий термін, а саме, понад 3 років та 5 місяців, й не зважаючи, що за час судового розгляду досліджена значна частина зібраних досудовим слідством доказів, з урахуванням обсягу доказів, які ще необхідно дослідити, відсутня можливість завершення судового слідства в короткий строк. Обвинувачений сумлінно виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, що підтверджено також і прокурором в судовому засіданні.
Суд вважає, що прокурором ні в клопотанні, ні в поясненнях в судовому засіданні не надано аргументованого обґрунтування неможливості застосування, на цій стадії процесу, з урахуванням зазначених вище обставин, що встановлені судом, до обвинуваченого інших, передбачених КПК України видів запобіжних заходів крім тримання під вартою, також, підстав, передбачених КПК для зміни запобіжного заходу на більш суворий, тому суд вважає за необхідне в задоволені клопотання прокурора відмовити та продовжити відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, і застосування саме такого запобіжного заходу забезпечить належне виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.331 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу в вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , задовольнити.
Продовжити дію, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби з 20.00 години до 06.00 години наступної доби, за адресою, АДРЕСА_3 , на строк 60 днів, до 16.07.2022 р.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_4 , такі обов`язки:

- прибувати до суду за першим викликом;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи, а також зміну засобів зв`язку;

- не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , в період з 20:00 години до 06:00 години наступної доби.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_4 , про наслідки ухилення від покладених обов`язків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 19.05.2022 р. о 09.10 год.

Суддя: ОСОБА_1