Дата документу 17.05.2022 Справа № 643/1614/22
У Х В А Л А

17 травня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві кримінальне провадження № 0003563 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, судимого

23 листопада 2006 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;

19 жовтня 2009 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 121, ст. ст. 69, 70, 71 КК України до 4 років 8 місяців позбавлення волі;

19 червня 2014 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі;

05 грудня 2019 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в :

До Октябрського районного суду м. Полтави із врахуванням вимог Розпорядження Голови Верховного Суду В. Князєва «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 та відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (зі змінами), якими було змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Октябрським районним судом м. Полтави, надійшло кримінальне провадження № 0003563 від 27 грудня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні прокурор оголосила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , яке вона мотивувала тим, що ризики, зазначені в ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, на цей час не зникли та не зменшилися. Посилалася на те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий строк, поведінку та особу обвинуваченого, який не має сталих соціальних зв`язків, також вважала, що є всі підстави, що він може ухилитися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема з корисливих мотивів, оскільки до затримання обвинувачений не працював, а тому законних джерел доходу не мав, що дає підстави вважати, що протиправна діяльність ОСОБА_5 до затримання була чи не єдиним джерелом його доходів, у зв`язку з чим вважала, що жоден інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Захисник обвинуваченого заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначивши при цьому, що ризики, визначені прокурором, є недоведеними, а саме клопотання необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення, у зв`язку з чим просила змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з ізоляцією останнього від суспільства. Крім того, повідомила, що ОСОБА_5 має на утриманні малолітню дитину, у зв`язку з чим має намір працевлаштуватися та вести нормальний спосіб життя.

В силу об`єктивних та незалежних від суду причин, обвинувачений ОСОБА_5 до суду для участі в судовому засіданні доставлений не був. В матеріалах справи міститься довідка начальника Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» про те, що з 05 березня 2022 року в установі відсутній доступ до глобальної мережі інтернет у зв`язку з пошкодженням кабельної мережі, тому проведення судового засідання в режимі відеоконференції з обвинуваченим не є можливим. З урахуванням цих обставин суд позбавлений можливості заслухати думку обвинуваченого щодо заявлених в судовому засіданні клопотань прокурора та захисника. Враховуючи запровадження в Україні воєнного стану, а також перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», що в м. Харкові, де на цей час проводяться активні бойові дії, суд вважає за необхідне розглянути питання про продовження строку тримання його під вартою та про зміну запобіжного заходу за участі його захисника, однак за відсутності самого обвинуваченого.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку прокурора та захисника обвинуваченого, суд дійшов таких висновків.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати 2 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені вище дії.

При вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.

Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

У рішенні ЄСПЛ «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року констатовано порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки національні суди продовжували тримання під вартою, посилаючись в основному на тяжкість вчиненого злочину, та використовували стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи. Відповідно до рішення у справі «Пічугін проти України» від 23 жовтня 2012 року, ЄСПЛ констатував порушення Конвенції через невмотивованість у рішенні суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження.

У справах «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року, «Третьяков проти України» від 29 вересня 2011 року, «Дейнеко проти України» від 21 травня 2019 року ЄСПЛ констатував порушення Україною п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тривалого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних запобіжних заходів. В рішенні ЄСПЛ у справі «Ходорковський проти Росії», зазначається, що арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами.

Принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ Сааді проти Сполученого Королівства), а також конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України).

При вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в статті 178 КПК України.

Зокрема, необхідно провести оцінку в сукупності всіх обставин, а саме: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Однак прокурор в своєму клопотанні, як і в судовому засіданні, всупереч вимог законодавства України, посилалася на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування, та які нібито продовжують існувати й на цей час, однак доказів на підтвердження цього факту суду не надано, так само як і не надано доказів, які б виправдовували подальше тривале тримання обвинуваченого під вартою, з огляду також на триваючу агресію рф проти України, внаслідок чого м. Харків зазнає частих бомбардувань та відповідно потребує захисту.

Сама тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та публічний інтерес до цієї справи не можуть виправдовувати його тривале ув`язнення. Зокрема, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров протии України», тільки тяжкість вчиненного злочину, складність справи та серйозність обвинувачення не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою. Крім того, в рішення ЄСПЛ «Клішин протии України» у справі № 30671/04 від 23 лютого 2012 року вказано, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Відповідно до пункту 51 Рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, дослідивши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку про те, що його зміст не містить обгрунтованих доказів необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а лише містить сам факт наявності таких ризиків та посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, що є неприпустимим з огляду на практику Європейського суду з прав людини, а також відповідно ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, де вказано, що обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за процедурою, встановленою законом.

Клопотання прокурора містить посилання на ризик, що обвинувачений може переховуватися від суду, однак, суд не погоджується з доводами прокурора щодо цього ризику, так як матеріали клопотання, та й справи в цілому, не містять доказів переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування чи суду та вчинення ним дій, які б вказували на можливість порушення його процесуальної поведінки, а відтак вважає, що посилання прокурора на вказаний ризик є необґрунтованим та таким, що ґрунтується лише на припущеннях сторони обвинувачення, у зв`язку з чим не може бути прийнятим до уваги суду як беззаперечний доказ щодо можливої поведінки обвинуваченого в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Саме лише посилання прокурора на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, як на фактор ризику, не є достатнім для переконання, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не буде здатний забезпечити дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки.

Обвинувачений користується презумпцією невинуватості, а тому обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій, підлягають доведенню в установленому законом порядку в суді.

Якщо на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченого під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані.

На підставі наведенного суд констатує, що стороною обвинувачення не наведено обгрунтування існування ризиків, на які посилається прокурор в клопотанні про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

На підставі викладеного, враховуючи характеристику особи обвинуваченого, викладені обставини справи, навіть з огляду на тяжкість інкримінованого злочину, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою за відсутності для цього процесуальних підстав, однак вважає за можливе змінити йому запобіжний захід на особисте зобов`язання та, з метою уникнення ризику вчинення останнім іншого кримінального правопорушення, вважає за необхідне покласти на обвинуваченого процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 - відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 16 липня 2022 року обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися за межі України без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Копію ухвали вручити прокурору, захиснику та направити уповноваженій службовій особі Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 17 травня 2022 року о 16 годині.

Суддя ОСОБА_1