Справа № 352/606/17
Провадження № 11-кп/4808/113/22
Категорія ч.1 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря с/з ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

представника

потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу за апеляційною скаргою (далі АС) захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , на вирок Тисменицького районного суду від 08 грудня 2021 року по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК), -

в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, здійснює догляд за престарілою матір`ю, раніше не судимий, громадянин України, -

визнаний винуватим та засуджений за вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 286 КК та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 49, ч.5 ст.74 КК ОСОБА_9 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» до ОСОБА_9 задовольнено та стягнуто із обвинуваченого на користь КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» 543 (п`ятсот сорок три) грн. 33 коп.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_9 задовольнено частково та стягнуто з обвинуваченого на користь ОСОБА_11 20 000 (двадцять тисяч) грн.. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 3 386 (три тисячі триста вісімдесят шість) грн 22 коп. витрат на залучення експертів для проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

За вироком суду ОСОБА_9 засуджений за те, що він, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження за таких обставин.

Так, 02.12.2013 року приблизно о 16 год., водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки «Мерседес-Бенц Спринтер 308CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автомобільною дорогою «Калуш - Івано-Франківськ» зі сторони м. Івано-Франківська у напрямку м. Калуша. Наблизившись до перехрестя вказаної автомобільної дороги з автомобільною дорогою Н-10 «Стрий Чернівці», що зліва по напрямку його руху, ОСОБА_9 зайняв крайнє ліве положення та зупинився для виконання маневру повороту ліворуч.

В цей час зі сторони м. Калуша у напрямку м. Івано-Франківська до згаданого перехрестя, рухаючись прямолінійно, наближався автомобіль марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_11 .

Водій ОСОБА_9 перед початком та зміною напрямку руху, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, що склалась, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити автомобіль ВАЗ-21063, перед зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки для інших учасників руху, не надав дорогу транспортного засобу, що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, не маючи переваги у русі, розпочав маневр повороту ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-21063 під керуванням ОСОБА_11 .

При цьому ОСОБА_9 порушив вимоги пунктів Правил дорожнього руху України:

п. 2.3 б), який вказує, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 10.1, згідно якого, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 16.13, у відповідності до якого, перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо.

У результаті порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого багато уламкового перелому правого наколінника із зміщенням уламків, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя у момент спричинення.

В поданій АС захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 вважає,що вказаний вирок суду є незаконним та необґрунтованим, через неповноту судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Окрім цього, зазначає, що:

- місцевий суд під час розгляду вказаного кримінального провадження допустив неповноту судового слідства, а тому залишились недослідженими обставини, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

- неповнота судового слідства виявилась в непроведенні допиту свідка ОСОБА_12 , що безпосередньо перешкодило суду правильно вирішити питання щодо законності отримання та допустимості доказів протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 та потерпілим від 15.03.2014 року та протоколу слідчого експерименту з їх участю від 24.09.2016 року, позаяк ці дані що містяться в зазначених протоколах, полярно відрізняються між собою;

- неповнота проведеного судом судового слідства має місце також щодо неналежного заявлення, дослідження та вирішення судом цивільного позову КПН «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» до ОСОБА_9 , а також порушень при цьому висмог ст..ст. 128, 325 КПК судом не залишений без розгляду цивільний позов по причині неприбуття в судове засідання представника цивільного позивача;

- висновки суду про винуватість ОСОБА_9 не підтверджуються належним та допустимим доказами, дослідженими під час судового розгляду, при цьому місцевий суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема це стосується доказів, що впливають на законність та об`єктивність судового рішення, зокрема: показання обвинуваченого ОСОБА_9 ; показання свідка ОСОБА_13 , який був допитаний попереднім складом суду; протокол проведення слідчого експерименту від 15.03.2014 року; висновок судової авто технічної експертизи №2093 від 23.12.2014 року; висновок експерта №09/17-188 від 22.04.2014 року; висновок експерта №09/17-203 від 06.05.2015 року.

Натомість висновки Тисменицького районного суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності, базуються на неналежних і недопустимих доказах та при цьому впливають на вирішення питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого, а також на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000800 щодо ОСОБА_9 органи досудового розслідування діяли поза межами, визначених КПК України повноважень. Як слідує з показань свідка ОСОБА_14 , під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000800 начальником відділу розслідування злочинів в сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_15 було визначено його, ( ОСОБА_14 ), як слідчого, який буде здійснювати це досудове розслідування. Однак дане процесуальне рішення керівника відділу СУ ГУ НП в Івано-Франківській області не було винесено у формі відповідної постанови, що підтверджується як показаннями допитаного в судовому засіданні самого ОСОБА_14 , так і Реєстром матеріалів досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000800 від 03.12.2013 р., та долученими стороною обвинувачення до матеріалів справи повідомленням від 09.03.2017 р. про початок досудового розслідування кримінального провадження № 0000800. за підписом слідчого СУ ГУ НП в Івано-Франіквській області ОСОБА_14 . Постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого чи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування даного кримінального провадження, в матеріалах справи відстуні.

Суд безпідставно задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 , позаяк він не являється власником автомобіля, а також будь-яких доказів завданих злочином збитків щодо ремонту автомобіля не представив.

Просить вирок Тисменицького районного суду від 08.12.2021 року щодо ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК, закрити.

Цивільні позови ОСОБА_11 та КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» залишити без розгляду.

Під час апеляційного розгляду дослідити наступні докази:

- Показання обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_14 ;

- Витяг з ЄРДР від 02.12.2013 року (а.с.188 т.1), протокол огляду місця події від 02.12.2013 року (а.с.189-209 т.1), протоколи проведення слідчих експериментів від 15.03.2014 року (а.с.79-82 т.2) та від 24.09.2016 року (а.с.27-29 .т2), висновки експертів від 09.12.2016 року (а.с.36-40 т.2) та від 30.01.2017 року (а.с.47-49 т.2), витяг з ЄРДР (а.с.51 т.2), доручення від 09.03.2017 року (а.с.10, 156 т.3), висновки експертів від 23.12.2014 року (а.с.9-14 т.2), від 22.04.2014 року (а.с.89-95 т.2), від 06.05.2015 року (а.с.20-23 т.2), цивільні позови ОСОБА_11 та КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради», в разі необхідності дослідити інші докази, наявні в матеріалах справи.

Апеляційний суд заслухав думку учасників судового розгляду, вважає, що заявлене клопотання захисника в поданій АС про повторне дослідження наведених вище письмових доказів слід відмовити, позаяк вони вже були досліджені в суді першої інстанції і дана їм належна правова оцінка.

В судове засідання 15.06.2022 року потерпілий ОСОБА_11 не з`явився, хоча про дату та час апеляційного розгляду був належним чином повідомлений.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 які підтримали подану АС, просять вирок суду скасувати та задовольнити апеляційні вимоги; пояснення прокурора ОСОБА_7 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 , які заперечили проти поданої АС, просять вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів приходить до висновку, що АС слід залишити без задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах АС.

Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог закону суд першої інстанції в повній мірі дотримався.

У відповідності до положень ст.65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів. Цих вимог закону суд також дотримався, і це в АС не оспорюється.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК, підтверджується наведеними у вироку доказами, що ґрунтуються на їх всебічному, повному і безпосередньому дослідженні, яким дана належна правова оцінка.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст. 286 КК, а призначене покарання є достатнім та справедливим для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Не зважаючи на повне заперечення ОСОБА_9 своєї вини у скоєнні інкримінованого йому злочину, його вина доводиться доказами, зібраними під час досудового розслідування та ретельно дослідженими в суді першої інстанції, а саме: показаннями потерпілого, висновками експертиз, письмовими та речовими доказами, які суд вважає належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні.

Так, допитаний в судовому засіданні першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 підтвердив, що 02.12.2013 р. їхав на автомобілі ВАЗ-21063 в напрямку з м. Калуша в м. Івано-Франківськ. Стояла сонячна погода, місцями ожеледь. В районі с. Угринів біля повороту до автобазару побачив десь за 100 м, або і менше, що йому назустріч рухався автомобіль «Мерседес Спринтер». Будучи приблизно за 20 м. до його автомобіля, бус зупинився, правим колесом виїхавши на подвійну суцільну лінію. Вирасток продовжував рух. При цьому швидкість його автомобіля була близько 60 км/год. Справа стояла якась червона машина і машина свідка ОСОБА_12 . За 2-3 секунди до самого ДТП бус обвинуваченого почав рух і виїхав на його зустрічну полосу, тому відбулось ДТП. Це трапилося, коли до автомобіля ОСОБА_9 залишалось приблизно 10 метрів. Уникнути ДТП не міг, так як не міг проїхати між бусом і червоною машиною. Удар прийшовся на ліву сторону автомобіля ОСОБА_9 та ліву сторону його автомобіля, збоку. В результаті ДТП отримав травму ноги, а саме тріщину надколінника. Автомобіль ВАЗ-2106 після аварії не ремонтував, а після передачі йому на зберігання - продав. Кому продав і за скільки не пригадує. Про обов`язок зберігати автомобіль як речовий доказ був попереджений. Моральну шкоду пояснив тим, що він стаціонарно лікувався в лікарні, півроку не працював та не отримував гроші, досудове розслідування та судовий розгляд цієї справи триває дуже довго та постійно затягується. Просить призначити ОСОБА_9 максимально суворе покарання.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 , дав показання про те, що він проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, згідно доручення начальника відділу ОСОБА_15 . Крім того, вказав, що ним було складено повідомлення про підозру та обвинувальний акт. Вказав, що участь у слідчому експерименті від 24.09.2016 не приймав, іншим слідчим надавав методичну допомогу.

Крім того, за клопотанням сторони захисту судом першої інстанції було прослухано показання свідка ОСОБА_16 , надані ним в судовому засіданні 24.04.2018 року під час попереднього розгляду справи судом І інстанції. При цьому, задовольняючи клопотання сторони захисту судом обґрунтовано враховано правовий висновок ВС у справі за №750/5745/15 від 19.11.2019 та те, що даний свідок викликався судом неодноразово, однак у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за межі території України його допит під час нового розгляду справи був неможливим. Дані обставини не оспорювали учасники кримінального провадження як і те, що суд вживав заходив для допиту даного свідка, однак вони не дали результату, а при допиті свідка в судовому засіданні 24.04.2018р. всі учасники процесу мали можливість ставити запитання.

Таким чином допитаний в судовому засіданні першої інстанції 24.04.2018р. свідок ОСОБА_16 надав показання, що знайомий з ОСОБА_9 відносно давно, так як вони проживають в одному місті. 02.12.2013 року із ОСОБА_9 на його автомобілі «Мерседес-Бенц» повертався із Львова, а перед тим з Польщі, додому в ОСОБА_17 . Протягом поїздки за дорогою не слідкував, оскільки був втомлений, та дрімав. Перед самою ДТП почув, що ОСОБА_9 раптово голосно закричав, тому він відкрив очі та побачив, що на них їде автомобіль ВАЗ-2106. В цей момент автомобіль був метрів за 10 від них, його несло юзом на їх машину, мабуть тому, що була ожеледиця. Їх машина в цей момент була нерухома та стояла на місці. На якій смузі стояв автомобіль «Мерседес-Бенц» сказати не може, так як не звернув уваги. Транспортний засіб під керуванням потерпілого врізався в «Мерседес-Бенц», у них в машині спрацювали подушки безпеки. Після події він вийшов з автомобіля та підійшов до автомобіля ВАЗ в салоні якого на водійському сидінні побачив травмованого водія ОСОБА_11 . Після цього вони викликали швидку медичну допомогу.

Крім вищенаведених доказів, винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена безпосередньо дослідженими судом першої інстанції наступними письмовими доказами, які надані стороною обвинувачення, зокрема:

- витягом з кримінального провадження № 0000800 про реєстрацію заяви в Єдиному реєстрі досудових розслідування 02.12.20013 року відповідно до якої 02.12.2013 року у с. Угринів Тисменицького району відбулося зіткнення автомобіля «Мерседес-Бенц Спринтер 308 CDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_18 та автомобіля ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 в результаті якого останній отримав травму правового колінного суглобу (а.с.188, т.1);

- протоколом огляду місця події від 02.12.2013 з додатками: план схемою та фото таблицями від 02.12.2013 р., якими зафіксовані результати дорожньо-транспотної пригоди у с.Угринів, Тисменицького району, Івано-Франківської області. Зокрема на фототаблицях та плані-схемі детально зафіксовано розміщення транспортних засобів після дорожньо-транспортної пригоди (а.с.189-209, т.1);

- довідкою від 02.12.2013 р., відповідно до якої ОСОБА_11 був доставлений в Івано-Франківську ОКЛ, оглянутий лікарем травматологом та йому поставлений попередній діагноз травма правого колінного суглобу (а.с.214, т.1);

- постановою від 10.12.2013 р. про визнання речовим доказом автомобіля марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер, НОМЕР_2 , та передачу його на відповідальне зберігання ОСОБА_19 (а.с.220-221, т.1);

- постановою від 10.12.2013 р. про визнання речовим доказом автомобіля марки «Мерседес-Бенц Спринтер 308 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та передачу його на відповідальне зберігання ОСОБА_18 (а.с.224-225, т.1);

- ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду від 14.01.2014 р. про надання дозволу на тимчасовий доступ та вилучення медичної карти стаціонарного хворого та рентгенограми ОСОБА_11 , які знаходяться в Івано-Франківській ОКЛ (а.с.228-229, т.1);

- протоколом тимчасового доступу та вилучення майна від 21.01.2014 р., згідно якого з Івано-Франківської ОКЛ вилучено медичну карту № 2300113 стаціонарного хворого ОСОБА_11 (а.с.230-231, т.1);

- постановою слідчого від 21.01.2014 р. про призначення та проведення судово-медичної експертизи, відповідно до якої слідчий призначив судово-медичну експертизу ОСОБА_11 та доручив її проведення експертам Івано-Франківського ОБСМЕ (а.с.232, т.1);

- висновком експерта № 47 від 20.02.2014 р., згідно якого у ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого багато уламкового перелому правого надколінника із зміщенням уламків, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя у момент спричинення (а.с.233-234, т.1);

- висновком автотехнічного дослідження № 09/17-592 від 24.01.2014 р., згідно якого рульове керування та робоча гальмівна система автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходились у працездатному стані (а.с.239-242, т.1);

- висновком експерта за № 9/17-593 від 18.01.2014 р., згідно якого на момент експертного огляду та дослідження рульове керування автомобіля ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходилось у працездатному стані, робоча гальмівна система автомобіля знаходились в працездатному стані (а.с.247-250, т.1);

- висновком інженерної транспортно-трасологічної експертизи № 09/17-84 від 05.03.2014 р. відповідно до якого зіткнення автомобілів «Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_20 та ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 відбулось на смузі, яка призначена для руху в напрямку м. Івано-Франківська, та відносно елементів дороги знаходиться в районі ділянки осипу продукту зіткнення у вигляді уламків частин пластмаси, осколків скла та розливу паливно-мастильних матеріалів, які зосереджені на асфальтному покритті проїзної частини (а.с.5-7, т.2);

- витягом з кримінального провадження № 0000800, слідчим в якому зазначено ОСОБА_21 (а.с.25, т.2);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 24.09.16 р., згідно якого свідок ОСОБА_12 пояснив, що 02.12.2013 р. на автомобілі «Фіат-Скудо» рухався зі сторони авторинку та наближався до перехрестя з автодорогою «Калуш-Івано-Франківськ». В цей час попереду нього зупинився автомобіль, який за своїми габаритами схожий до «Мерседес-Віто». Свідок зупинився позаду мікроавтобусу та очікував на подальший проїзд. В цей час зі сторони м. Івано-Франківська до перехрестя під`їхав мікроавтобус марки «Мерседес Спринтер», який спочатку зупинився, а потім відновив рух, виконуючи маневр повороту ліворуч на автодорогу до авторинку. Коли «Мерседес» відновив рух, то відбулось зіткнення з автомобілем ВАЗ-21063. При цьому, як саме до зіткнення рухався автомобіль марки ВАЗ-21063 зі сторони м. Калуша він не бачив.

Крім того, в протоколі зазначено і те, що потерпілий ОСОБА_11 зазначив про рух на своєму транспортному засобі на відстані близько 1 м від осьової лінії розмітки. При наближенні до перехрестя побачив, що праворуч зупинились два мікроавтобуси, які очікували проїзду його автомобіля, а на зустрічні смузі зупинився мікроавтобус «Мерседес Спринтер», який при наближенні потерпілого до перехрестя відновив рух, розпочав маревр повороту ліворуч та виїхав на його смугу руху. Вказав, що уникнути зіткнення не зміг через малу віддаль до «Мерседес Спринтер».

Одночасно у протоколі міститься посилання на висновок інженерно-транспортної експертизи №09/17-84 від 05.03.2014 стосовно місця зіткнення транспортних засобів саме на смузі руху у напрямку м. Івано-Франківська і протокол місця огляду події від 02.12.2013 в частині розташування транспортних засобів після ДТП.

Проведено заміри часу за допомогою секундоміра (а.с. 27-29, т.2);

- схемою до протоколу проведення слідчого експерименту від 24.09.2016 р., де зафіксовані результати проведення слідчого експерименту;

- постановою про призначення комісійної судової інженерно-транспортної експертизи від 01.11.2016 (а.с.31-33, т.2);

- висновком експерта № 4.2-954/16 від 09.12.2016р., згідно якого причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору були обставини, пов`язані із невідповідністю дій водія автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» ОСОБА_18 вимогам п.п. 10.1, 10.4 та 16.3 ПДР, тобто при виконанні маневру поворот ліворуч на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг в наданні дороги автомобілю ВАЗ-21063, який рухався у зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо.

Водій вказаного автомобіля ОСОБА_11 не мав технічної можливості попередити дану ДТП шляхом застосування своєчасного гальмування за умови руху по даній дорозі як із швидкістю руху 60 км/год так із швидкістю руху 80 км/год. (а.с. 36-40, т.2);

- постановою про призначення інженерно-транспортної експертизи від 10.01.2017р., проведення якої доручено Івано-Франківському НДЕКЦ МВС України (а.с.42-44, т.2);

- висновком комісійної інженерної транспортної експертизи № 4.2-9/17 від 30.01.2017р., відповідно до якого в умовах, коли для водія ОСОБА_11 діями водія автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» ОСОБА_20 (Слободяна), який під час виконання маневру поворот ліворуч не надав перевагу в русі автомобілю ВАЗ 21063, який рухався у зустрічному напрямку, була створена небезпека для руху, розрахунок технічної можливості у водія автомобіля ВАЗ 21063 ОСОБА_11 попередити ДТП шляхом виконання маневру об`їзду методично та відповідно до ПДР України не передбачений, тому поставлене питання експертом не вирішується (а.с.47-49, т.2);

- постановою про призначення групи прокурорів від 09.03.2017 (а.с.51, т.2);

- витягом з кримінального провадження № 0000800, слідчими в якому зазначено ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 (а.с.51, т.2);

- постановою про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 02.03.2017, згідно якої заступником прокурора Івано-Франківської області досудове розслідування кримінального провадження № 0000800 від 03.12.2013 р. передано з СВ Тисменицького ВП до СУ ГУ НП в Івано-Франківській області (а.с.52-53, т.2);

- повідомленням від 09.03.2017 р. про початок досудового розслідування кримінального провадження № 0000800 від 03.12.2013 р. за підписом слідчого СУ ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_14 (а.с.54, т.2);

- свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 від 26.01.2017 р., згідно якого ОСОБА_20 змінив прізвище на ОСОБА_9 (а.с.96, т.2);

- постановою про уточнення даних слідства від 17.03.2017 р., згідно якого анкетні дані ОСОБА_20 змінено на ОСОБА_9 (а.с. 97, т.2);

- дорученням про проведення досудового розслідування від 09.03.2017р., відповідно до якого начальником відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області підполковником поліції ОСОБА_15 доручено проводити досудове розслідування у даному кримінальному провадженні ОСОБА_14 (а.с.10, 156, т.3).

Перевіривши вказані вище докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх допустимість та достовірність.

Таким чином, аналізуючи всі зібрані у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що поза всяким розумним сумнівом винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом в судовому засіданні, які були отримані у рамках чинного законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Досліджені докази судом першої інстанції є взаємозв`язаними між собою, які суд визнав достатніми для визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за яким він обвинувачується.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 мають правильну правову кваліфікацію за ч.1 ст. 286 КК, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Доводи апелянта про те, що неповнота судового слідства виявилась в непроведенні допиту свідка ОСОБА_12 , що безпосередньо перешкодило суду правильно вирішити питання щодо законності отримання та допустимості доказів протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 та потерпілим від 15.03.2014 року та протоколу слідчого експерименту з їх участю від 24.09.2016 року, позаяк ці дані що містяться в зазначених протоколах, полярно відрізняються між собою, є необґрунтованим, зважаючи на наступне.

Як вбачається із вироку, так і журналів судових засідань, дійсно свідка ОСОБА_12 судом першої інстанції допитано не було, так як останній на неодноразові виклики до суду жодного разу не з`явився, відповідно до рапортів працівників поліції ухвала суду про застосування до свідка приводу в судове засідання залишилась невиконаною, оскільки останній за місцем реєстрації відсутній. В подальшому сторона обвинувачення відмовилась від допиту даного свідка, однак на думку колегії суддів вказані обставини ніяким чином не дають підстав вважати вказаних доказів недопустимими та не достовірними.

Також не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що неповнота проведеного судом судового слідства має місце також щодо неналежного заявлення, дослідження та вирішення судом цивільного позову КПН «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» до ОСОБА_9 , а також порушень при цьому висмог ст.ст. 128, 325, 349 КПК, судом не залишений без розгляду цивільний позов по причині неприбуття в судове засідання представника цивільного позивача, виходячи із наступного. Так, у кримінальному провадженні 15.04.2014 року Івано-Франківською ОКЛ заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого витрат на лікування потерпілого ОСОБА_11 в сумі 543,33 грн.

Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Виходячи зі змісту положень 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На підтвердження понесених закладом охорони здоров`я витрат на лікування ОСОБА_11 суду надано історію хвороби за №2300113 з якої встановлено, що потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні 8 днів та понесено витрат на суму 543,33 грн (а.с.15, т.1).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вимога про стягнення із ОСОБА_9 на користь КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» майнової шкоди в розмірі 543,33 грн. підлягає задоволенню.

Доводи захисника ОСОБА_8 в поданій АС про те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_9 не підтверджуються належним та допустимим доказами, дослідженими під час судового розгляду, при цьому місцевий суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема це стосується доказів, що впливають на законність та об`єктивність судового рішення, зокрема: показання обвинуваченого ОСОБА_9 ; показання свідка ОСОБА_13 , який був допитаний попереднім складом суду; протокол проведення слідчого експерименту від 15.03.2014 року; висновок судової авто технічної експертизи №2093 від 23.12.2014 року; висновок експерта №09/17-188 від 22.04.2014 року; висновок експерта №09/17-203 від 06.05.2015 року, є також необґрунтованими, виходячи із такого.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 15.03.2014р. відповідно до якого свідок ОСОБА_12 пояснив, що перед ДТП він на автомобілі «Фіат-Скудо» під`їхав до перехрестя зі сторони авторинку та зупинився на виїзді з другорядної дороги. Перед ним стояв мікроавтобус марки «Рено-Трафік» червоного кольору, який передньою стороною виїхав на головну дорогу таким чином, що відстань від його передньої частини до осьової лінії становила 5,2 м. Автомобіль «Мерседес-Бенц» під`їхав до перехрестя зі сторони м. Івано-Франківська і зупинився на перехресті таким чином, що його ліва передня частина знаходилась на відстані 0,5 м. на смузі руху у напрямку м. Івано-Франківська, а його заднє ліве колесо знаходилось на відстані 0,5 м від осьової лінії на смузі руху в напрямку руху до м. Калуша. Зі сторони м. Калуша під`їхав автомобіль ВАЗ-2106, який передньою частиною в`їхав в передню частину автомобіля «Мерседес-Бенц Спринтер». При цьому з моменту перетину «Мерседесом» осьової лінії розмітки до моменту зіткнення, враховуючи час зупинки, минуло 4-5 секунд. Весь цей час автомобіль «Мерседес-Бенц Спринтер» знаходився в нерухомому стані (а.с 79-82, т.2.)

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 2093 від 23.12.14 р. при вихідних даних для варіанту розвитку механізму ДТП, заданого водієм ОСОБА_20 (Слободяном) та свідком ОСОБА_12 , причинами настання пригоди, з технічної точки зору, є те, що водій ОСОБА_20 (Слободян) при виконанні маневру ліворуч на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг неналежним чином розташував свій мікроавтобус, щоб дати дорогу автомобілеві ВАЗ чим створив небезпеку для руху водієві ОСОБА_11 , а водій ОСОБА_11 вів свій автомобіль зі швидкістю, яка перевищувала встановлені обмеження, чим поставив себе в умови, при яких не мав можливості уникнути зіткнення. При вихідних даних, заданих для варіанту розвитку механізму ДТП водієм ОСОБА_11 , причиною настання пригоди, з технічної точки зору, є те, що водій ОСОБА_20 при виконанні маневру ліворуч на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг не дав дорогу автомобілеві ВАЗ-21063, який рухався із зустрічного напрямку по рівнозначній дорозі через перехрестя прямо. Окрім того, в висновку зазначено, що застосування будь-яких маневрів у випадку виникнення небезпеки для руху не відповідає вимогам ПДР України і, відповідно, не може бути технічно обґрунтованим. В той же час експерт зазначив, що у заданій дорожній ситуації незалежно від варіанту розвитку механізму ДТП водій ОСОБА_20 (Слободян) повинен був перед початком виконання маневру повороту ліворуч переконатися у безпеці його виконання і дати дорогу зустрічному автомобілеві ВАЗ-21063, не виїжджаючи на смугу руху останнього (а.с. 9-14, т.2);

Висновок експерта № 09/17-188 від 22.04.2014 р., згідно якого в заданих дорожньо-транспортних ситуаціях при умові розвитку даної ДТП, як вказано з показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_20 (Слободяна), водій автомобіля ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 мав технічну можливість уникнути дану ДТП шляхом застосування своєчасного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, рухаючись як із заданою швидкістю 80 км/год, так і з допустимою на даній ділянці дороги швидкістю 60 км/год. При умові розвитку даної ДТП, як вказано з показань водія автомобіля марки ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 він не мав технічної можливості уникнути дану ДТП шляхом застосування своєчасного екстерного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. При заданому комплексі вихідних даних водій автомобіля марки ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 мав можливість безпечно проїхати повз автомобілі «Мерседес-Бенц Спринтер» та «Рено-Трафік». Дати відповідь на питання: «Що з технічної точки зору стало причиною настання даної ДТП?», експертним шляхом не є можливим, оскільки відповідь на дане питання потребує юридичного аналізу всіх зібраних матеріалів кримінального провадження, і даного висновку в тому числі (а.с.89-95, т.2)

Згідно висновку експерта № 09/17-203 від 06.05.15 р., відповідно до якого, враховуючи зафіксовані на місці пригоди сліди продукту зіткнення у вигляді уламків частин пластмаси, осколків скла та розливу паливно-мастильних матеріалів, які зосереджені на асфальтному покритті проїзної частини, експертиза має підстави зробити висновок про те, що безпосередньо перед зіткненням автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходився в нерухомому стані або рухався з малою швидкістю (а.с. 20-23, т.2).

Слід зазначити, що твердження сторони захисту про можливість здійснення потерпілим роз`їзду із транспортним засобом обвинуваченого та автомобілем, який стояв на виїзді із другорядної дороги не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_11 рухався виключно по своїй смузі руху, а відповідно до висновку експертизи за № 2093 від 23.12.14р. застосування будь-яких маневрів у випадку виникнення небезпеки для руху не відповідає вимогам ПДР і, відповідно, не може бути технічно обґрунтованим.

Відтак висновок експерта № 09/17-188 від 22.04.14 р. в частині можливості безпечного проїзду ОСОБА_11 між 2 транспортними засобами суперечить висновкам експерта № 2093 від 23.12.14р. та №4.2-9/17 від 30.01.2017р..

Щодо висновку експерта № 09/17-188 від 22.04.14р. в іншій частині суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що висновок про можливість уникнення ДТП залежав від вихідних даних, які в одному випадку були повідомлені обвинуваченим, а в другому потерпілим. Одночасно під час дослідження приймався стан дорожнього покриття мокрий асфальт, що суперечить протоколу огляду місця події від 02.12.2013р. і значно впливає на зупиночний шлях автомобіля ВАЗ-2106.

Стосовно висновку експертизи за №2093 від 23.12.2014р., то в загальному експертом зазначено, що в будь-якому випадку водій ОСОБА_20 повинен був перед початком виконання маневру повороту ліворуч переконатися у безпеці його виконання і дати дорогу зустрічному автомобілеві ВАЗ-21063, не виїжджаючи на смугу руху останнього. Відтак даний висновок не спростовує доводів сторони обвинувачення. Крім того, під час дослідження приймався стан дорожнього покриття мокрий асфальт, що суперечить протоколу огляду місця події від 02.12.2013р..

Щодо посилань апелянта на діаметрально протилежні показання свідка ОСОБА_12 під час слідчих експериментів слід зазначити, що, як вбачається із протоколу слідчого експерименту від 15.03.2014р. на відміну від слідчого експерименту від 24.09.2016 року, жодних замірів секундоміром не здійснювалось, а відтак ці пояснення апріорі не можуть бути аналогічними. Крім того, з протоколу слідчого експерименту від 15.03.2014р. вбачається, що при його проведенні взагалі не було використано автомобіль, який зупинився перед ОСОБА_12 , а відтак не перевірено чи мав можливість ОСОБА_12 весь час спостерігати рух мікроавтобуса.

Щодо автомобіля, який знаходився перед транспортним засобом «Фіат Скудо», яким кермував ОСОБА_12 , слід зазначити, що в протоколі слідчого експерименту від 15.03.2014р. зазначено про розташування перед ОСОБА_12 транспортного засобу «Рено трафік». При цьому в протоколі слідчого експерименту від 24.09.2016 року зазначено не про розташування перед ОСОБА_12 саме мікроавтобусу «Мерседес Віто», а про зупинку «якогось мікроавтобусу, який за своїми характеристиками подібний до мікроавтобусу «Мерседес Віто»». Одночасно стороною захисту не наведено жодних заперечень щодо істотної різниці у технічних характеристиках даних транспортних засобів, які в даному випадку мали значення, а саме, що останні істотно відрізняються, а відтак вплинули на результати слідчого експерименту. При цьому, що як при первинному, так і при повторному слідчому експерименті ОСОБА_12 зазначав, про виїзд транспортного засобу під керуванням обвинуваченого на смугу руху у напрямку м. Івано-Франківськ.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про неможливість перевірки правдивості пояснень свідка, зазначених у протоколі слідчого експерименту від 24.09.2016р., оскільки він не був допитаний судом під час судового розгляду, так як чинними положеннями КПК не передбачено необхідності перевірки таких пояснень, наданих особою при проведенні слідчого експерименту, а сам протокол слідчого експерименту є документом, який суд досліджує безпосередньо у судовому засіданні.

Зокрема, метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Якщо відомості повідомлені під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Тобто показання, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступають відомості, які встановлені під час проведення вказаної слідчої дії і зафіксовані в протоколі цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом та є окремим джерелом доказів.

Щодо твердження сторони захисту на проведення даного слідчого експерименту слідчим ОСОБА_14 , який не мав жодних процесуальних повноважень на проведення даної слідчої дії, то суд зазначає, що в протоколі від 24.09.2016 року зазначено, що такий слідчий експеримент проводився слідчим ОСОБА_21 , за участю свідка ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_11 та понятих ОСОБА_25 та ОСОБА_26 .

Допитаний в якості свідка судом першої інстанції слідчий ОСОБА_14 показав, що він не брав участі у проведенні даної слідчої дії, що підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 24.09.2016р., де його прізвище відсутнє.

Стосовно доводів щодо можливої зміни слідчим показань, наданих при попередньому розгляді справи та новому, то слід зазначити, що докази досліджуються судом безпосередньо і суд оцінює ті показання свідка, які надані ним даному в судовому засіданні після складення відповідної присяги.

Пунктом 2 ч.2 ст. 87 КПК встановлено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.

Однак судом першої інстканції не встановлено вищевказаних обставин, а відтак підстав для визнання протоколу слідчого експерименту від 24.09.2016 недопустимим доказом, немає.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 про відсутність постанови про визначення слідчим СУ ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_14 у кримінальному провадженні №0000800 і як наслідок відсутності повноважень на вчинення будь-яких слідчих дій, суд зазначає наступне.

Так, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідно доручення про проведення досудового розслідування від 09.03.2017 року, начальником відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області підполковником поліції ОСОБА_15 доручено проводити досудове розслідування у даному кримінальному провадженні слідчому ОСОБА_14 (а.с.10, 156, т.3).

Відповідно до ст. 110 КПК рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови.

Однак за змістом пунктів 8, 17 ч. 1 ст. 3 КПК керівник органу досудового розслідування і слідчий є самостійними суб`єктами, повноваження яких визначені в окремих статтях цього Кодексу - 39 та 40. Положення ст. 110 КПК не містять імперативних приписів про те, що керівник органу досудового розслідування приймає своє рішення у формі постанов.

Повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового «доручення» не суперечить вимогам ст. 39 КПК і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах.

Аналогічний висновок зазначено Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2021 року в справі за №663/267/19.

При цьому суд звертає увагу на те, що начальник відділу з огляду на положення п.8 ч.1 ст.3 КПК є керівником органу досудового розслідування в змісті КПК.

На підставах наведеного суд не вважає істотним порушенням вимог процесуального закону (ст. 412 КПК) визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документа - доручення, а тому суд відхиляє ці доводи як необґрунтовані.

Щодо посилання сторони захисту на постанову ВС за №724/86/20 від 04 жовтня 2021 року суд зазначає, що в даному судовому рішенні суд касаційної інстанції вказав на неможливість витягу з ЄРДР замінити процесуальне рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні, в той же час вказав, що має прийматись рішення, яке по формі відповідає постанові. Відтак, вищевказаний висновок ВС він жодним чином не суперечить висновку ВС, викладеному у постанові від 25 серпня 2021 року в справі за №663/267/19.

Твердження апелянта про те, що суд безпідставно задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 на відшкодування матеріальної шкоди, позаяк він не являється власником автомобіля, а також будь-яких доказів завданих злочином збитків щодо ремонту автомобіля не представив, а тому на його думку в задоволенні судом цивільного позову в цій частині слід відмовити, є безпідставним, оскільки як вбачається із оскаржуваного вироку, суд в задоволенні позову в цій частині відмовив, так як не встановлено реальний розмір заданих цивільному позивачеві збитків у зв`язку з не підтвердженням понесення таких витрат належними та допустимими доказами. Тобто такий цивільний позов судом не був задовольнений на що вказує захисник, що спростовує апеляцйні доводи в цій частині.

Інші доводи поданої АС не спростовують обставин пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення та не є підставою для скасування оскаржуваногого вироку суду першої інстанції.

Колегія суддів приходить до висновку, що вищепереліченими та в судовому засіданні дослідженими доказами спростовано те, що обвинувачений не вчиняв інкримінований йому злочин, тому апеляційний суд розцінює ці доводи АС як такі, що мають на меті уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинене.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що АС захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, оскільки вони спрямовані на вигородження обвинуваченого від покарання.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що, згідно оскаржуваного вироку судом було встановлено, що ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження (т.3 а.с. 198).

Проте, як вбачається з обвинувального акту, зокрема з частини викладених фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими та формулювання обвинувачення, ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК (т. 1 а.с. 4-6).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Отже, суд не має права виходити за межі змісту обвинувачення, висунутого органами досудового розслідування, разом з тим, кримінальний процесуальний закон не забороняє суду вносити деякі зміни в пред`явлене обвинувачення, однак ці зміни допускаються тільки в напрямку, сприятливому для обвинуваченого, що виключає погіршення його становища.

Таким чином, обвинуваченому гарантується, що він не буде засуджений за злочин, який йому до цього не ставився у вину, що є істотною гарантією права обвинуваченого на захист.

Як видно з ухваленого судом рішення, правова кваліфікація кримінального правопорушення, що інкримінується ОСОБА_9 , судом першої інстанції не змінювалась.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не мав права з власної ініціативи змінювати обвинуваченням на більш тяжке та таке, що істотно відрізняється від обвинувачення, пред`явленого органами досудового розслідування в частині інкримінованого ОСОБА_9 діянні.

Диспозиція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає два види відповідальності: 1) за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження; 2) за порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Отже, діяння в розумінні вказаної статті полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту.

Обвинувачення в частині порушення ОСОБА_9 правил експлуатації транспорту, органами досудового розслідування не висувалось.

Таким чином, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 337 КПК, вийшов за межі висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, у зв`язку із чим, посилання суду на порушення останнім правил експлуатації транспорту підлягає виключенню з мотивувальної частини вороку.

Відповідно до положень ч.2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За таких обставин, в порядку ст. 404 КПК, вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 слід змінити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на порушення ОСОБА_9 правил експлуатації транспорту.

В решті вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5