Дата документу 06.04.2022 Справа № 554/2210/22
Провадження № 1-і/554/14/22
У Х В А Л А
Іменем України

06 квітня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 в кримінальному провадженні № 0000449 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в :

31 березня 2022 року до Октябрського районного суду м. Полтави з Харківської обласної прокуратури надійшло клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 в кримінальному провадженні № 0000449 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Жодні додатки до клопотання не вказані й суду не надавались.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року та продовженого Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Октябрським районним судом м. Полтави.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, яке він мотивував тим, що ризики, зазначені в ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, на цей час не зникли та не зменшилися. Посилався на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, характер вчиненого злочинного діяння, спосіб його скоєння, поведінку обвинуваченого як до, так і під час скоєння злочину, та вважав, що є всі підстави, що він може ухилитися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілих і свідків у кримінальному проваджені, продовжити злочинну діяльність. Зазначив, що матеріали справи та будь-які додатки до клопотання у нього відсутні.

В силу об`єктивних та незалежних від суду причин, обвинувачений ОСОБА_5 до суду для участі в судовому засіданні доставлений не був. На виконання ухвали суду від 01 квітня 2022 року про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, начальником Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» було надано відповідь про те, що станом на 01 квітня 2022 року в установі відсутній доступ до глобальної мережі інтернет у зв`язку з пошкодженням кабельної мережі, тому проведення судового засідання в режимі відеоконференції з обвинуваченим не є можливим. З урахуванням цих обставин суд позбавлений можливості заслухати думку обвинуваченого щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Враховуючи запровадження в Україні воєнного стану, а також перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», що в м. Харкові, де на цей час проводяться активні бойові дії, суд вважає за необхідне розглянути питання про продовження строку тримання його під вартою за участі його захисника, однак за відсутності самого обвинуваченого.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , яка діяла на підставі доручення з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області № 016-0000479 від 04 квітня 2022 року, заперечувала щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просила обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, мотивуючи, що обвинувачений вже тривалий час утримується під вартою, хоча має постійне місце проживання та сім`ю, до затримання мав власний дохід, не судимий, а ризики, зазначені прокурором, на даний час відсутні. Місце перебування його під вартою наразі зазнає небезпеки обстрілів (бомбардувань), вже частково зруйновано та має розбиті вікна. Також зазначила, що обвинувачений вже тривалий час утримується під вартою, однак за цей час його вина у вчиненні інкримінованих правопорушень не була доведена стороною обвинувачення.

Заслухавши думку прокурора та захисника обвинуваченого, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати 2 місяців.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому має враховуватись практика Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.

Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

У рішенні ЄСПЛ «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року констатовано порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки національні суди продовжували тримання під вартою, посилаючись в основному на тяжкість вчиненого злочину, та використовували стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи. Відповідно до рішення у справі «Пічугін проти України» від 23 жовтня 2012 року, ЄСПЛ констатував порушення Конвенції через невмотивованість у рішенні суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження.

У справах «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року, «Третьяков проти України» від 29 вересня 2011 року, «Дейнеко проти України» від 21 травня 2019 року ЄСПЛ констатував порушення Україною п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тривалого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних запобіжних заходів. В рішенні ЄСПЛ у справі «Ходорковський проти Росії», зазначається, що арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами.

Принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ Сааді проти Сполученого Королівства), а також конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України).

При вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в статті 178 КПК України.

Зокрема, необхідно провести оцінку в сукупності всіх обставин, а саме: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Прокурором, всупереч вимогам ст. ст. 184, 199 КПК України, не подано до суду жодного документального доказу наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, а також того, що ці ризики виправдовують подальше тривале тримання обвинуваченого під вартою, з огляду також на триваючу агресію рф проти України, внаслідок чого м. Харків зазнає частих бомбардувань та відповідно потребує захисту. Клопотання прокурора не містить жодних додатків.

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім ризиків зазначених в ст. 177 КПК України, мотивоване також тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як замах на умисне вбивство, в той час як за тих самих умов та при аналогічних підставах обвинуваченому ОСОБА_6 органом досудового розслідування інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб, де останній виконував роль організатора.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що підстави для продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою - аналогічні тим, які вказані щодо іншого обвинуваченого в даному кримінальному провадженні, проте ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року обвинуваченому ОСОБА_6 вже визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави та покладено на останнього процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, які в подальшому ухвалами суду було продовжено.

Одночасно судом встановлено, що Московським районним судом м. Харкова 12 квітня 2021 року ухвалено вирок, який 13 травня 2021 року набрав законної сили, відповідно до якого обвинувачену ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України та призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з звільненням її на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Даним вироком суду затверджено угоду, укладену між прокурором та обвинуваченою за участі захисника ОСОБА_8 , про визнання винуватості. Відповідно до вказаної угоди обвинувачена ОСОБА_7 «беззастережно визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 3, 5 ст. 27 ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України та зобов`язувалася: беззастережно визнати свою винуватість у вчиненні злочину в обсязі, викладеному в повідомленні про підозру; сприяти у викритті у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження; своїми свідченнями повністю викривати злочинну діяльність вказаних осіб».

При ухваленні вироку на підставі угоди про винуватість, суд хоча й не встановлює обставини вчиненого кримінального правопорушення, не досліджує докази і не надає їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, не вирішує питання про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, а тільки затверджує угоду, яку було досягнуто між прокурором та обвинуваченою, однак даною угодою обвинувачена ОСОБА_7 зобов`язалася сприяти у викритті обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень та своїми свідченнями повністю викривати їх злочинні діяння, зважаючи на всі обставини справи, про які їй було відомо, тобто остання зобов`язувалася в повній мірі сприяти слідству та збиранню належних, допустимих та достовірних доказів, тим самим значно пришвидшуючи розгляд кримінального провадження.

Крім того, згідно даного вироку обвинувачена та її захисник не заперечували щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченої за ч. ч. 3, 5 ст. 27 та ч. 2 ст. 121 КК України.

Одночасно дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 27 та ч. 2 ст. 121 КК України, у зв`язку з чим виникає питання щодо причетності обвинуваченого ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження № 0000449 за правовою кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 15 та ч. 1 ст. 115 КК України, як замах на умисне вбивство, враховуючи, що суспільно небезпечні наслідки настали за фактично аналогічної поведінки та дій обвинувачених, які діяли за фактично однакових умов.

Обвинувачений ОСОБА_5 утримується під вартою вже тривалий час, а саме з 06 жовтня 2018 року, коли ухвалою Київського районного суду м. Харкова йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Відповідно до довідки «Про хід судового розгляду обвинувального акту стосовно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 та ч. 1 ст. 115 КК України, та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України», наданої прокурором в судовому засіданні, обвинувальний акт за результатами досудового розслідування направлено до Московського районного суду м. Харкова в грудні 2018 року, однак і на даний час дане кримінальне провадження не розглянуто, тобто стороною обвинувачення і на даний час не доведено вину ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Доцільність продовження строків тримання під вартою впродовж судового розгляду повинна ґрунтуватися на презумпції того, що з перебігом розгляду справи, зменшуються ризики, які стали підставою для взяття під варту на початковій стадії розслідування, тому продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються. Чим більше обвинувачений знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження запобіжного заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні. Визначаючи доцільність тримання під вартою або звільнення, суд зобов`язаний розглянути й альтернативні заходи забезпечення явки обвинуваченого до суду.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Крім того у рішенні ЄСПЛ у справі «Чахла проти Сполученого Королівства», зазначено, що будь-яке позбавлення волі має здійснюватися не тільки у відповідності із основними процесуальними нормами національного права, але також відповідати меті ст. 5 Конвенції, тобто захищати людину від свавільного позбавлення волі.

Якщо на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченого під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані, з огляду також на тривале тримання обвинуваченого під вартою (більше трьох років), ризиками обстірілів Харківського слідчого ізолятора внаслідок військової агресії рф, відносно молодого віку обвинуваченого, можливості захисту ним рідного міста й Батьківщини в цілому.

Наразі прокурором жодним чином не доведено ризики впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків, переховування від органів досудового розслідування та суду, перешкоджання встановленню істини у справі та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Обвинувачений користується презумпцією невинуватості та обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій, підлягають доведенню в установленому законом порядку в суді.

Також суд звертає увагу й на те, що іншому обвинуваченому в даній справі при майже аналогічних обставинах справи Харківським апеляційним судом вже змінено запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, а замовниці вчинення злочину призначено покарання не пов`язане з її реальною ізоляцією від суспільства.

Враховуючи все вищевикладене, особу обвинуваченого, викладені обставини справи, навіть з огляду на тяжкість інкримінованого злочину, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою за відсутності для цього процесуальних підстав, однак вважає за можливе змінити йому запобіжний захід відповідно до клопотання сторони захисту на особисте зобов`язання з покладенням на нього обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 42, 177-179, 183-191, 331, 369, 372 КПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 - відмовити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши обов`язки прибувати за кожною вимогою до суду, не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи, утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні та здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Роз`яснити, що за умисне невиконання ухвали суду передбачена відповідальність за ст.382 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 08 квітня 2022 року о 09 годині.

Суддя ОСОБА_1