Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1102/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст. 369 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисників: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону ОСОБА_13 на ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2021 року про повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000012 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2021 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000012 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України повернуто прокурору як такий, що не відповідат вимогам ст. 291 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Посилається на те, що обвинувальний акт містить відомості про всі елементи складу кримінального правопорушення, зазначені його суб`єкти, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона, а тому висновки суду викладені ухвалі від 02.04.2021 про допущені прокурором порушення вимог ст.291КПК України є безпідставними та необґрунтованими.

Вказує, що постановивши оскаржувану ухвалу, суд не дотримався приписів ст.370 КПК України та істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що згідно п.3 ч.1 ст.409 та ст.412 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Зазначає, що слідчим та прокурором повністю дотримано вимоги ч.2 ст.291 КПК України щодо складання та направлення до суду обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а тому судом безпідставно прийнято рішення про його повернення.

Повертаючи обвинувальний акт прокурору, суд безпідставно вказав, що при його складанні не дотримано вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, згідно якого обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Зазначені доводи суду першої інстанції є безпідставними та не відповідають дійсності, оскільки вказаний обвинувальний акт містить посилання на подію кримінального правопорушення, час вчинення обвинуваченими інкримінованих ним кримінально-протиправних діянь, місця їх вчинення та спосіб. У цей же час, обвинувальний акт містить й інші обставини вчинення кримінального правопорушення. Також, суд не звернув увагу на те, що обвинувачені вчинили інкриміновані ним кримінальні правопорушення, діючи за попередньою змовою групою осіб, та їх кримінально-протиправні дії були охоплені єдиним злочинним умислом. Крім того у зазначеному обвинувальному акті конкретно вказані форма вини обвинувачених, мотив і мета вчинення кримінальних правопорушень, а саме прямий умисел, корисливий мотив та мета особистого незаконного збагачення.

Також обвинувальний акт містить відомості про розмір шкоди, завданий кримінальним правопорушенням. Аналіз вимог статті 291 КПК України не потребує обов`язково вказувати на належність грошових коштів певній особі, якій ці грошові кошти належали. В цей же час, згідно формулювання обвинувачення, у обвинувальному акті достовірно зрозуміло, що вказана заподіяна шкода потерпілому у кримінальному провадженні та зазначені грошові кошти належали останньому. При матеріалах кримінального провадження наявні докази на підтвердження зазначених обставин, однак їх дослідження не передбачено на стадії підготовчого судового засідання.

Зазначає про те, що є безпідставними посилання суду, що стороною обвинувачення не конкретизовано, в якій саме формі було здійснено підбурювання до вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими, оскільки згідно обвинувального акту обвинувачені, діючи за попередньою змовою групою осіб, створили у потерпілого переконання про вигідність і навіть обов`язковість передачі неправомірної вигоди у розмірі 1500 (тисяча п`ятсот) доларів США начальнику Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району полковнику ОСОБА_14 та необхідність надання ним письмової згоди на реєстрацію потерпілого у зазначеному житловому приміщенні, тобто схилили останнього до вчинення кримінально-караного діяння і в такий спосіб виконали роль підбурювачів до вчинення корупційного кримінального правопорушення. Вимоги ч.4 ст.27 КК України, передбачають й інші форми підбурювання до вчинення кримінального правопорушення, на яку міститься посилання в обвинувальному акті.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх

захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 заперечили проти апеляційної скарги прокурора. Зазначені учасники апеляційного розгляду при цьому заявили про те, що обвинувачення в тій формі, в якій воно викладено в обвинувальному акті, є взагалі незрозумілим та суперечливим, що виключає надання належної правової допомоги обвинуваченим та можливості знати , від чого їм потрібно захищатися.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників процесу апеляційного розгляду, перевіривши обвинувальний акт та додані до нього документи, ухвалу суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Стаття 291 ч.2КПК України зазначає, що обвинувальний акт повинен містити певні відомості, які перераховані в п.п.1-9 вказаної статті, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; та інші обставини, - покладається на слідчого, прокурора.

Аналіз змісту вказаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду. (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52, рішення від 25.07.2000 р. у справі «Маточчіа проти Італії» п. 58 та рішення від 20.07.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» п. 34).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

У відповідності до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення має здійснюватись судовий розгляд, як це передбачено вимогами статті 337 КПК України

Суд, повертаючи обвинувальний акт прокурору, виходив з його невідповідності положенням ст.291 КПК України, що унеможливлює призначення його до судового розгляду.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд вважає за необхідне погодитися.

Як встановлено судом першої інстанції обвинувачення викладене в обвинувальний акт не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінальних правопорушень, які, згідно положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) стосовно кожного обвинуваченого.

В сформульованому обвинуваченні діям ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була дана правова кваліфікація за двома нормами закону України про кримінальну відповідальність, а саме за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, а також за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, однак пред`явлене обвинувачення не містить чіткого формулювання із зазначенням конкретних дій, у вчиненні яких ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачують, зокрема відсутнє чітке розмежування дій останніх щодо кожного з обвинувачень за статтями 190 та 369 КК України із зазначенням форми вини, мотиву і мети вчинення злочинів.

В обвинувальному акті зазначений розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушення, однак не зазначена особа, якій належали грошові кошти, тобто особа, якій ця шкода була заподіяна, не визначена. Посилання прокурора на те, що закон не вимагає вказівки особи, якій така шкода завдана, є безпідставними.

Крім того, обвинуваченим інкримінується підбурювання до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, тобто окремий вид співучасті із посиланням на ч. 4 ст. 27 КК України, проте в обвинувальному акті не конкретизовано в якій саме формі було здійснено підбурювання - у формі умовляння, підкупу, погрози, примусу або іншим чином, хоча ч. 4 ст. 27 КК України, яка інкримінована обвинуваченим, містить перелік таких дій.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд зобов`язаний у вироку вказати формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу, вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Слід зауважити, що, як випливає зі змісту ч. 2 ст. 337 КПК України, а також зі змісту ст. 338 КПК України, зміна прокурором обвинувачення, шляхом якої можуть бути усунуті вказані недоліки під час судового розгляду, є його правом, а не обов`язком, і будь-які процесуальні важелі спонукання прокурора до реалізації такого права судом під час судового розгляду, чинним КПК України не передбачено, більш того, з огляду на положення ст. 26 КПК України, є порушенням принципу диспозитивності, що є неприпустимим.

Єдиним законним процесуальним важелем примушення прокурора до усунення вказаних недоліків, законом визначено повернення обвинувального акту, як це передбачає п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

При цьому як зазначено захисником ОСОБА_9 , що зі змісту обвинувального акту є незрозумілим, в чому полягає протиправність дій її підзахисної щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 та ч. 3 ст. 369 КК України. Формула обвинувачення не містить інформації щодо інкримінованого суспільно-небезпечного діяння за ч. 3 ст. 369 КК України, а саме: надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище чи вчинені за попередньою змовою групою осіб. Потерпілим у справі заявлено ОСОБА_15 та зазначено, що останньому діями обвинувачених заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 37500,00 грн. та 4200 доларів США, яка відшкодована, однак, за умови не відшкодування зазначеної шкоди фігурантами справи є незрозумілим, якими діями вказаних осіб ця шкода заподіяна та хто і коли її відшкодував. Крім того, обвинувальний акт не містить жодних відомостей про вид співучасті ОСОБА_9 та інших фігурантів справи, що порушує право на захист, оскільки спланувати позицію захисту за такого формулювання обвинувачення не можливо. У формулі обвинувачення зазначено ч. 2 ст. 15 КК України, водночас фабула обвинувального акту містить відомості про вчинення ОСОБА_9 не замаху, а кримінального правопорушення і не містить інформації про те, яке саме із кримінальних правопорушень не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Із обвинувального акту є незрозумілим роль Слайчевського в інкримінованому правопорушенні, оскільки йому не надано ніякого процесуального статусу обвинувачення, що ставить під сумнів повноваження військової прокуратури Житомирського гарнізону щодо процесуального керівництва у даному кримінальному провадженні.

Захисник ОСОБА_12 також вважає, що формулювання обвинувачення ОСОБА_9 неконкретне, з обвинувального акту не зрозуміло, які саме дії інкримінуються останній. Прокурором не виконано обов`язок довести до ОСОБА_9 однозначно і зрозуміло, в чому полягає обвинувачення з зазначенням при цьому кожну дію, яка інкримінується їй як дія, що підпадає під ознаки ч. 2 ст. 190 та ч. 3 ст. 369 КК України із однозначним визначенням форми вини, вказівками на мотив і мети вчинення кримінального правопорушення, а тому обвинувальний акт являється незрозумілим, суперечливим, що являється непереборною перешкодою для забезпечення змагальності судового процесу, отже не відповідає ст. 291 КПК України, а його прийняття судом до розгляду призведе до порушення права ОСОБА_9 на захист.

З вказаними доводами апеляційний суд в повній мірі погоджується та вважає зазначені обставини безумовною перешкодою для призначення кримінального провадження з даним обвинувальним актом до розгляду.

Доводи прокурора про те, що в обвинувальному акті вказане формулювання обвинувачення кожного обвинуваченого, форма вини обвинувачених, відомості про розмір шкоди, завданий кримінальним правопорушенням, а тому обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України не зовсім є обгрунтованими, оскільки зазначене в обвинувальному акті обвинувачення як вже зазначалося вище є недостатнім для того, щоб особа конкретно розуміла у вчиненні яких саме дій вона обвинувачується. При цьому конкретне обвинувачення відносно кожного обвинуваченого в обвинувальному акті не викладено.

При цьому твердження прокурора про те, що обвинувачені вчинили інкриміновані ним кримінальні правопорушення, діючи за попередньою змовою групою осіб, та їх кримінально-протиправні дії були охоплені єдиним злочинним умислом, не спростовують необхідності вказівки в обвинувальному акті чіткого формулювання об`єктивної сторони вчиненного кожним обвинуваченим, в тому числі й ОСОБА_9 .

З огляду на викладе, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, та повернув його прокурору, з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, підстав для скасування ухвали суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2021 року про повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000012 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: