ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21843/21

Провадження № 11-кп/4820/670/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу обвинуваченого за ч.3 ст.185 КК України ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року про продовження строку тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою строк тримання під вартою ОСОБА_6 продовжено до 06 жовтня 2022 року включно.

Продовжуючи дію запобіжного заходу, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що продовжують існувати, визначені ст. 177 КПК України ризики: переховування від суду та продовження обвинуваченим злочинної діяльності, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить дану ухвалу скасувати. Вважає, що суд першої інстанції автоматично продовжує йому строк тримання під вартою, для забезпечення проведення судового слідства, в розумні строки, нічого не робить, судовий процес є однобічним та неповним, протягом року не було жодного судового засідання по суті. Вказує, що суддею залишено поза увагою його заяву про бажання бути присутнім безпосередньо в засіданні, оскільки поганий відеозв`язок. Крім того, суддею було порушено його право на захист, так як справу не було відкладено, за його проханням, для отримання правової допомоги перед судовим процесом. Переконує, що дане кримінальне провадження відносно нього сфабриковане, ризики передбачені ст.177 КПК України, нічим не підтвердженні. Він має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, а тому уважає за можливе застосувати до нього більш м`який запобіжний захід домашній арешт із носінням електронного засобу контролю та покладенням обов`язків, які він зобов`язується виконувати належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, із посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, перевіривши судове рішення, в межах апеляційної скарги, та обговоривши її доводи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У відповідності до ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора, в повній мірі, дотримався цих вимог закону.
Згідно положень ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Продовжуючи строк тримання під вартою, суд, своїм рішенням, повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
На думку колегії суддів, ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.
Суд врахував особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який є раніше судимий, а також обставини визначені ст. 178 КПК України, зокрема, що він, обвинувачується у вчиненні нових умисних корисливих злочинів, за один із яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років, матеріальне та сімейне становище обвинуваченого, відсутність стійких соціальних зв`язків, а також те, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 перебувають на розгляді кримінальні провадження в інших судах, а відтак місцевий суд прийшов до висновку, що обвинувачений знаходячись на волі, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілих та свідків, що наявність ризиків, на підставі яких запобіжний захід у вигляді тримання під вартою йому було обрано, не зменшились, а відтак відсутні підстави для зміни на інший більш м`який запобіжний захід.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, покарання, яке очікує особу, в разі доведення винуватості, схильність до вчинення нових кримінальних правопорушень, давали підстави суду для продовження строку дії саме такого запобіжного заходу.
Доводи апеляційної скарги про відсутність, виписаних в ухвалі суду ризиків, а відтак і про можливість зміни щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, не знайшли свого підтвердження, під час її розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення та даних про його особу.
Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження, останньому, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.
Даний вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину, та унеможливить настання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_6 для зміни йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не спростовують таке рішення місцевого суду, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин вчинення злочину, які були враховані при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Твердження апелянта про ненаведення обґрунтованих підстав застосування альтернативних запобіжних заходів, не спростовують, встановлених судом обставин і висновків, та не дають підстав вважати, що обрання відносно обвинуваченого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, належним чином, забезпечить його процесуальну поведінку, усуне продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. А відтак, порушення процесуального закону відсутні.
Таким чином, наявність ризиків у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.
Щодо доводів викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що дане кримінальне провадження відносно нього сфабриковане, колегія суддів зауважує, що суд на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.
У даному випадку слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.
Посилання апелянта на наявність постійного місця проживання та стійких соціальних зв`язків, є безпідставним з урахуванням кількості епізодів злочинної діяльності, особи обвинуваченого, схильність його до злочинної діяльності, та обставин вчинення злочинів, які були враховані при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Доводи апеляційної скарги про те, що слідчим суддею залишено поза увагою заяву ОСОБА_6 про безпосередню присутність в залі суду спростовується наступним.
Згідно з п.4, п.5 ч. 1 ст. 336 КПК України судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), зокрема, у разі необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження; наявності інших підстав, визначених судом достатніми.
Відповідно до ч. 2 ст. 336 КПК України суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження.
Одночасно, апеляційний суд наголошує, що в умовах введеного воєнного стану мова не йде про порушення прав особи, яка у такий спосіб позбавляється права виступати безпосередньо в залі суду, а мова йде про звичайну безпеку самих підозрюваних/обвинувачених, коли в місті відбуваються заходи оборони, періодично відбуваються повітряні тривоги, що унеможливлює здійснення конвоювання засуджених осіб до судових установ.
Інші посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого не знайшли свого підтвердження в процесі апеляційного перегляду рішення суду та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Також, апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).
Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, апеляційним переглядом не встановлено.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.
За таких обставин, судова колегія вважає ухвалу місцевого суду, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3