печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання слідчого першого відділу управління розслідування злочинів, вчинених у звязку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань ОСОБА_7 про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
установив:
02.06.2022 р. слідчий першого відділу управління розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань ОСОБА_7 за погодженням із прокурором у кримінальному провадженні заступником начальника третього відділу процесуального керівництва Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини, вчиненні у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що слідчими Державного бюро розслідування проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000191 від 31.01.2018 р.
Досудовим розслідуванням встановлено, що з 2006 р. Україна почала вести переговори з відповідними структурами Європейського Союзу із наміром стати спочатку асоційованим членом цієї організації, а потім її повноправним учасником. Ці перемовини продовжили державні органи України і ОСОБА_8 після обрання його Президентом України. Відповідно до досягнутих домовленостей Угода про асоціацію України з Європейським Союзом мала бути підписана 28-29.11.2013 р. у м. Вільнюсі Литовської Республіки під час саміту глав країн-членів Європейського Союзу. Однак восени 2013 р. ОСОБА_8 прийняв рішення про відмову від підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом. На виконання цього рішення ОСОБА_8 Прем`єр-міністр України ОСОБА_9 забезпечив прийняття 21.11.2013 р. Кабінетом Міністрів України розпорядження № 905-р, яким було призупинено процес підготовки до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом. У відповідь на рішення Президента України ОСОБА_8 про відмову від підписання Угоди громадяни України, починаючи із 21.11.2013 р., у м. Києві на Майдані Незалежності розпочали проведення безстрокових мирних акцій протесту проти цього рішення у формі зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій на підтримку європейського вектору зовнішньої політики України, а з часом, після неправомірного застосування стосовно них працівниками правоохоронних органів фізичного насильства і спеціальних засобів, також з вимогами щодо припинення свавілля правоохоронних органів та зміни керівництва держави. Такі ж заходи громадян надалі відбувались і в інших регіонах України. За таких обставин ОСОБА_8 прийняв рішення про здійснення, використовуючи повноваження Президента України, усіх необхідних, у тому числі незаконних, дій для припинення вказаних акцій протесту, вчиняючи перешкоджання їх організації та проведенню, оскільки вони ставили під загрозу його перебування при владі. Для реалізації своїх злочинних намірів ОСОБА_8 залучив керівників правоохоронних органів, які були призначені ним на ці посади, були віддані йому особисто, беззаперечно виконували його будь-які накази, у тому числі злочинні, та були здатні на здійснення будь-яких дій, у тому числі незаконних та злочинних. Таким чином був розроблений та задіяний злочинний механізм силового припинення будь-яких зборів, мітингів та інших заходів протесту проти існуючої на той час влади. У тому числі ОСОБА_8 до припинення акцій протесту залучив Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_10 та його заступника ОСОБА_11 , які в свою чергу залучили до цього своїх підлеглих працівників та підрозділи органів внутрішніх справ, які повинні були шляхом застосування фізичного насильства, зброї та спеціальних засобів до мітингувальників добитись припинення акцій протесту. У той же час до забезпечення в цей період охорони громадського порядку були залучені інші підрозділи органів внутрішніх справ та внутрішніх військ МВС України, зокрема, відряджені до м. Києва, співробітники яких до вчинення злочинних дій стосовно учасників акцій протесту відношення не мали. Зокрема, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС НОМЕР_2 № 22 від 03.02.2014 р., виданого на підставі розпоряджень командувача внутрішніх військ МВС України № 3/2/2-261 від 31.01.2014 р. та № 3/22/4-265 від 01.02.2014 р., для надання допомоги ГУ МВС України в м. Києві у виконанні завдань служби з охорони громадського порядку до м. Києва було відряджено військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , у тому числі заступника командира частини з виховної роботи майора ОСОБА_12 . Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_3 внутрішніх військ МВС України № 14 від 22.01.2014 р., виданого на підставі розпоряджень командувача внутрішніх військ МВС України № 3/2/2-3801 від 01.12.2013 р. та № 3/3-3948 від 17.12.2013 р., для надання допомоги ГУ МВС України в м. Києві у несенні служби з охорони громадського порядку до м. Києва було відряджено військовослужбовця військової частини НОМЕР_3 , помічника начальника військового наряду (навідника кулемету БТР) 1-го відділення 10-го спеціального патрульного взводу 5-ї патрульної роти 3-го патрульного батальйону прапорщика ОСОБА_13 . Відповідно до наказу УМВС України в Чернігівській області № 244 від 18.02.2014 р., виданого на виконання вказівки МВС України від 18.02.2014 р. № 9294, для надання практичної допомоги ГУ МВС України в м. Києві по охороні громадського порядку, до м. Києва відряджено міліціонера оперативного взводу роти міліції особливого призначення «Беркут» УМВС України в Чернігівській області старшого сержанта міліції ОСОБА_14 .
Відповідно до ч. 1 ст. 2 діючого у той час Закону України «Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України» основним завданням внутрішніх військ є, зокрема, участь в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю.
Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону внутрішні війська при виконанні покладених на них завдань зобов`язані брати участь в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, забезпеченні громадської безпеки під час проведення масових заходів, припиненні масових безпорядків у населених пунктах.
Частиною 3 ст. 9 цього ж Закону передбачено, що у разі залучення до виконання завдань з охорони громадського порядку та боротьби зі злочинністю на внутрішні війська поширюються також обов`язки, передбачені Законом України «Про міліцію» для підрозділів міліції при виконанні цих завдань.
Таким чином працівник правоохоронного органу ОСОБА_14 , а також військовослужбовці ОСОБА_13 та ОСОБА_12 повинні були діяти і фактично діяли відповідно до положень ст.ст. 1, 2, 10 діючого на момент вчинення злочину Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. (з наступними змінами та доповненнями), згідно з яким міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, одним з основних завдань якого є забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів та громадського порядку. Однак внаслідок злочинних дій керівництва МВС України, спрямованих на незаконне перешкоджання організації та проведенню громадянами зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, які відбувались в центральній частині м. Києва в листопаді 2013 р.-лютому 2014 р., працівники правоохоронних органів та військовослужбовці, які сумлінно виконували покладені на них обов`язки, передбачені вимогами діючого законодавства України та забезпечували виконання на території м. Києва заходів, спрямованих на забезпечення громадського порядку та захисту громадян від порушень закону, стали ототожнюватись в очах громадськості з тими працівниками міліції та військовослужбовцями, які на виконання злочинних наказів керівництва МВС України та керівників окремих підрозділів органів внутрішніх справ, у взаємодії з озброєними представниками злочинних угруповань та найнятими цивільними особами (так званими «тітушками»), перевищуючи владу та свої службові повноваження, вчинили та організували для збереження влади ОСОБА_8 низку злочинів, у тому числі тяжких та особливо тяжких, наслідком яких стали загибель багатьох учасників акцій протесту, заподіяння їм тяжких, середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень, а також побоїв та фізичного насильства великій кількості осіб. У той самий час ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з невстановленими особами з провокаційною метою щодо дестабілізації вкрай напруженої ситуації у центральній частині міста Києва, зводячи нанівець зусилля представників політичних кіл та громадськості, спрямовані на забезпечення цивілізованого, законного, витриманого в конституційному руслі проведення громадського протесту з додержанням правопорядку усіма сторонами протистояння, за відсутності обставин, які б вказували на ознаки необхідної оборони чи крайньої необхідності, вчинив навмисні, протиправні дії проти працівника правоохоронного органу та військовослужбовців, задіяних в охороні громадського порядку.
Так, 02.12.2013 р. ОСОБА_6 власним автомобілем «Subaru Legacy» прибув до м. Києва, де відбувалися акції протесту, при цьому мав при собі вогнепальну зброю мисливський нарізний карабін «Сайга М3», заводський № НОМЕР_4 , калібру 7,62 х 39 мм, на який він мав дозвіл № НОМЕР_5 , виданий 22.01.2003 р. УМВС України в Харківській області, зі строком дії до 22.01.2015 р., а також патрони до нього калібру 7,62 х 39 мм у кількості близько 60 шт. Вказаний автомобіль разом із вогнепальною зброєю та бойовими припасами у ньому було залишено ОСОБА_6 на вул. Прорізній у м. Києві, де автомобіль, перебуваючи у несправному стані, знаходився протягом усього періоду акцій протесту. У подальшому ОСОБА_6 періодично продовжував брати участь у акціях протесту, а періодично перебував за місцем постійного проживання у м. Харкові. Прибувши вранці 18.02.2014 р. черговий раз до м. Києва, ОСОБА_6 приєднався до мітингувальників і став перебувати у їх середовищі та дислокуватися на Майдані Незалежності. Цього ж дня 18.02.2014 р. з використанням сил та засобів СБУ, МВС України та Збройних сил України під видом проведення антитерористичної операції працівниками правоохоронних органів здійснено розгін мітингувальників з центральної частини м. Києва (на Майдані Незалежності та прилеглих вулицях), у результаті чого із числа учасників заходів протесту заподіяно смерть 10 особам, 127 особам заподіяно тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, а серед працівників правоохоронних органів заподіяно смерть 5 особам, 14 осіб отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості. Також у результаті незаконного проведення антитерористичної операції у центральній частині м. Києва працівниками правоохоронних органів виникла пожежа у будівлі Федерації профспілок України за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок якої заподіяно смерть двом особам із числа мітингувальників та якою частково зруйновано приміщення будівлі. Будучи очевидцем вказаних незаконних дій влади, ОСОБА_6 зрозумів, що протистояння між правоохоронцями та мітингувальниками у центральній частині м. Києва загострюється та переходить у збройні сутички та з метою протидії протиправним із застосуванням вогнепальної зброї діям правоохоронців відносно мітингувальників, у той же день взяв із автомобіля вогнепальну зброю вищевказаний мисливський карабін із патронами до нього у кількості близько 60 шт., став носити його із собою. Також в результаті вказаних злочинних дій правоохоронців у ОСОБА_6 , який був озброєний власним мисливським карабіном, на ґрунті хибного розуміння цілей та мети акцій протесту, що були спрямовані не на повалення конституційного ладу, а на його захист від злочинних дій влади, а також внаслідок хибного ототожнення правоохоронців, які здійснювали розстріли мітингувальників, із правоохоронцями, які таких злочинів не вчиняли, виник умисел на вчинення посягання із застосуванням вогнепальної зброї на життя працівників правоохоронних органів та військовослужбовців, які булизадіяні в охороні громадського порядку в м. Києві, з метою вчинення протидії останнім, однак усвідомлюючи, що такі його дії можуть призвести до ескалації протистояння. Для реалізації цього злочинного умислу протягом дня 19.02. та до ранку 20.02.2014 р. ОСОБА_6 продовжував перебувати серед мітингувальників на Майдані Незалежності та при цьому встановив, що ані правоохоронці, ані мітингувальники у вказаний період активних дій не вчиняли у зв`язку з досягнутим перемир`ям між діючою владою та лідерами опозиції. Зокрема, співробітники правоохоронних органів та військовослужбовці внутрішніх військ перебували у відповідних зведених щільно рядах, (надалі «монолітах») на позиціях, зайнятих 18.02.2014 р., а саме: на Майдані Незалежності від Стели Незалежності до вул. Інститутської, а також на вул. Інститутській та на вул. Хрещатик поблизу Будинку Профспілок, а мітингувальники на барикадах навпроти вказаних монолітів. При цьому військовослужбовці військових частин НОМЕР_1 та 3033 внутрішніх військ МВС України, серед яких ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , виконуючи службові обов`язки з охорони громадського порядку, перебуваючи у форменому одязі зі знаками розрізнення осіб органів внутрішніх справ (шевронами та погонами), маючи при собі засоби захисту (щити, шоломи, бронежилети, комплекти захисту рук і ніг та інші) і засоби активної оборони (палиці гумові) приблизно о 6 год. 20.02.2014 р. були вишикувані монолітом в одну шеренгу від Стели Незалежності на Майдані Незалежності до вул. Інститутської. Співробітники спецпідрозділу міліції «Беркут» УМВС України в Чернігівській області, серед яких ОСОБА_14 , теж у же час були розташовані неподалік Стели Незалежності на Майдані Незалежності. Навпроти розміщеного на Майдані Незалежності моноліту військовослужбовців внутрішніх військ та співробітників спецпідрозділу міліції «Беркут» вздовж проїжджої частини АДРЕСА_2 на відстані близько 30 метрів від правоохоронців розташовувалася барикада мітингувальників. Незважаючи на окремі протиправні дії мітингувальників (кидання каміння, запалювальних сумішей тощо) та аналогічні протиправні дії окремих співробітників спецпідрозділу міліції «Беркут» військовослужбовці військової частин НОМЕР_1 та 3033 внутрішніх військ МВС України, у тому числі ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , а також співробітник спецпідрозділу міліції «Беркут» УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_14 , маючи усі підстави для застосування заходів фізичного впливу відповідно до вище перелічених норм законодавства, залишалися на вищевказаних позиціях та забезпечували охорону громадського порядку, не застосовуючи наявних спеціальних засобів. У цей же час ОСОБА_6 , будучи озброєним власною вогнепальною зброєю мисливським нарізним карабіном «Сайга М3», заводський № НОМЕР_4 , калібру 7,62 х 39 мм з патронами до нього у кількості близько 60 шт., перебуваючи на Майдані Незалежності, побачив на балконі Національної музичної академії України ім. П. Чайковського (далі «Академія»), який виходив на Майдан, озброєних невстановлених слідством осіб, які здійснювали постріли у правоохоронців, та вирішив приєднатися до них. Пройшовши до приміщення Академії, де знаходилися невстановлені слідством озброєні особи, ОСОБА_6 зустрівся із однією з них. У ході перемовин між ОСОБА_6 та невстановленою особою у них виник спільний злочинний умисел, який полягав у здійсненні прицільних пострілів у працівників правоохоронних органів та військовослужбовців з метою спричинення їм тілесних ушкоджень та вбивств, незалежно від здійснення останніми правомірних чи неправомірних дій у відношенні протестувальників. При цьому невстановлена слідством особа повинна була здійснити невибіркове застосування вогнепальної зброї на ураження до невизначеного кола осіб співробітників правоохоронних органів та військовослужбовців внутрішніх військ, а ОСОБА_6 повинен був надати їй для цього власний мисливський карабін та патрони до нього. При цьому і ОСОБА_6 , і невстановлена слідством особа, у змові з якою перебував ОСОБА_6 , усвідомлювали, що це може спровокувати останніх на вогонь у відповідь. Реалізуючи спільний злочинний умисел, 20.02.2014 р. близько 7:30 год., перебуваючи у приміщенні Національної музичної академії України ім. П. Чайковського, ОСОБА_6 передав власний мисливський карабін та патрони до нього невстановленій слідством особі. Отримавши карабін та патрони до нього, невстановлена слідством особа пройшла на балкон Академії, де, обравши зручну для стрільби позицію, у період з 7:30 год. по 8:20 год. вчинила із вказаного карабіну щонайменше 3 прицільні постріли по працівниках правоохоронних органів та військовослужбовцях, які перебували неподалік Стели Незалежності на Майдані Незалежності. Під час цього ОСОБА_6 згідно з досягнутою злочинною змовою перебував у приміщенні Академії та на балкон не виходив. Під час вчинення вказаних злочинних дій ОСОБА_6 та невстановлена слідством особа, за попередньою змовою з якою він діяв, керувались мотивом, що полягав у прагненні перешкодити працівникам правоохоронних органів та військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України здійснювати діяльність щодо охорони громадського порядку на АДРЕСА_3 , та діяли з метою попередження застосування правоохоронцями вогнепальної зброї відносно мітингувальників, хоча підстави так вважати на момент вчинення злочину були відсутні, оскільки правоохоронці протиправних дій не вчиняли та таких намірів не демонстрували, а також усвідомлювали протиправний характер своїх дій та бажали настання наслідків у виді вбивств працівників правоохоронних органів та військовослужбовців. Внаслідок вчинення вказаних злочинних дій ОСОБА_6 та невстановленою слідством особою, за попередньою змовою з якою він діяв із застосуванням вогнепальної зброї, було вбито військовослужбовця військової частини НОМЕР_3 , помічника начальника військового наряду (навідника кулемету БТР) 1-го відділення 10-го спеціального патрульного взводу 5-ї патрульної роти 3-го патрульного батальйону прапорщика ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Смерть ОСОБА_13 настала внаслідок наскрізного вогнепального поранення лівого стегна, що супроводжувалось пошкодженням м`яких тканин та великих судин лівого стегна, калитки, масивною кровотечею, та призвело до крововтрати. Окрім цього внаслідок вищевказаних злочинних дій ОСОБА_6 та невстановленої слідством особи було вбито міліціонера оперативного взводу роти міліції особливого призначення «Беркут» УМВС України в Чернігівській області старшого сержанта міліції ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Смерть ОСОБА_14 настала внаслідок наскрізного вогнепального поранення грудей і живота з ушкодженням внутрішніх органів і розвитком крововтрати і шоку. Окрім цього внаслідок вищевказаних злочинних дій ОСОБА_6 та невстановленої слідством особи було поранено військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України заступника командира частини з виховної роботи майора ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Внаслідок пострілу, вчиненого невстановленою слідством особою, за попередньою змовою з якою діяв ОСОБА_6 , військовослужбовцю ОСОБА_12 було заподіяно тілесне ушкодження у виді комбінованого вогнепального поранення правого плеча (наскрізне) та грудної клітки (сліпе), яке утворене внаслідок одного пострілу та за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Після застосування невстановленою слідством особою, за попередньою змовою з якою діяв ОСОБА_6 , а також іншими невстановленими особами вогнепальної зброї відносно правоохоронців та вчинення цим самим замахів на їх вбивства та вбивств, командиром з`єднання військових частин НОМЕР_3 та НОМЕР_1 ОСОБА_15 близько 9 год. 20.02.2014 р. було прийнято рішення про відведення військовослужбовців внутрішніх військ вказаних частин з лінії зіткнення, а саме: з АДРЕСА_4 до Адміністрації Президента України, що дало змогу запобігти настанню більш тяжких наслідків. Таким чином ОСОБА_6 вчинив вбивства працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків та військовослужбовця у зв`язку з його діяльністю щодо охорони громадського порядку та замах на вбивство військовослужбовця у зв`язку з його діяльністю щодо охорони громадського порядку, а саме: вбивства військовослужбовця ОСОБА_13 та працівника правоохоронного органу ОСОБА_14 , а також замах на вбивство військовослужбовця ОСОБА_12 . При вчиненні злочину відносно ОСОБА_12 . ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину вбивства військовослужбовця до кінця, але цей злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку зі своєчасним наданням першочергової медичної допомоги потерпілому. Злочинні дії ОСОБА_6 призвели до дестабілізації обстановки, ескалації протистояння та дали формальні підстави виведення на місце подій підрозділів правоохоронців, озброєних вогнепальною зброєю. Після вчинення вбивств правоохоронців ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , замахів на вбивство ОСОБА_12 та ще 58 правоохоронців, що мали місце вранці 20.02.2014 р., надалі у період з 9 до 17 год. цього ж дня працівники полку міліції особливого призначення «Беркут», підпорядкованого ГУ МВС України в м. Києві, стали застосовувати вогнепальну зброю на вул. Інститутській у м. Києві відносно неозброєних учасників протестних акцій, наслідком чого стали вбивства 48 мітингувальників та заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості близько 80 потерпілим.
У судовому засіданні прокурори підтримали клопотання, просили його задовольнити.

У судовому засіданні підозрюваний, його захисник просили обрати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, вислухавши учасників провадження, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов наступних висновків.

24.01.2018 р. ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України.

31.03.2020 р. обрано щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

01.06.2022 р. ОСОБА_6 затриманий в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Корчова-Краківець» Львівської області.

Частиною 2 статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Слідчий суддя, суд згідно частини першої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, враховуючи, що відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, приймає до уваги, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Феррарі-Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення і характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Слідчий суддя, перевіряючи обґрунтованість підозри, вважає, що дані які вказують на обґрунтовану підозру, які навіть в сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів, підтверджуються доказами: протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 13.05.2014 р., висновку судово-балістичної експертизи № 5-211/б від 17.12.2014 р., висновку судово-медичної експертизи № 846/е від 06.06.2014 р., протоколі допиту потерпілого ОСОБА_12 від 01.04.2015 р., протоколі проведення слідчого експерименту від 01.04.2015 р. за участю потерпілого ОСОБА_12 , речових доказах: фрагменті оболонки кулі, вилученої з тіла потерпілого ОСОБА_12 , 3 кулях контрольного відстрілу мисливського нарізного карабіну «Сайга М3», калібру 7,62 х 39 мм, № НОМЕР_4 , належного підозрюваному ОСОБА_6 , висновку експертизи зброї № 19206 від 31.10.2017 р., відомостях ГУ Національної поліції в Харківській області та матеріалах особової справи власника вогнепальної зброї ОСОБА_6 , протоколі огляду документів від 16.01.2018 р.: відомостей оператора мобільного зв`язку ПрАТ «МТС-Україна» щодо деталізації з`єднань мобільного телефону з абонентським номером « НОМЕР_6 », належного ОСОБА_6 , протоколі обшуку від 23.01.2018 р., протоколі допиту підозрюваного ОСОБА_6 від 24.01.2018 р., протоколі допиту свідка ОСОБА_18 від 26.02.2016 р., інших матеріалах кримінального провадження.
Слідчий суддя, приймаючи рішення, виходить з того, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які приведені у клопотанні, та доданих матеріалах, та з того, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а тільки на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних зобов`язаний визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною і достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, тому з огляду на наведені у клопотанні дані у слідчого судді є всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, інкримінованого йому стороною обвинувачення. Представлені докази об`єктивно зв`язують підозрюваного з певними злочинами, на даному етапі хоча і не можна стверджувати про їх достатність для негайного засудження, проте можна дійти висновку про виправданість подальшого розслідування або висунення звинувачення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства», рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства»), отже на даний час у кримінальному провадженні існують обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи одного із запобіжних заходів, передбачених статтею 176 КПК України.

Прокурорами в судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, що підозрюваний ОСОБА_6 переховувався та в подальшому може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; що підозрюваний ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; що підозрюваний ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Згідно статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

Згідно статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зав`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Слідчий суддя, вирішуючи питання про застосування до підозрюваного запобіжний захід, враховує як положення КПК України, так і вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, за якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо тільки у передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, втім ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення і утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших порушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідний у світлі обставин справи і, зокрема, біографії і характеристики особи, про яку йдеться. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню у справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамедова проти Росії» посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини, є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів і що потребує позбавлення волі, не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Враховуючи, що відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя приймає до уваги, що згідно рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Феррарі-Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення і характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування.

Вирішуючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя також враховує тяжкість злочину, його характер, дані, які характеризують підозрюваного, його вік, стан здоров`я, сімейний стан та враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, приходить висновку, що докази та обставини, на які посилається сторона обвинувачення у клопотанні, дають достатні підстави слідчому судді дійти висновку про наявність ризиків, які наведені вище, а для їх запобігання вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу. Застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою є пропорційним легітимній меті, яка ставиться до застосування запобіжних заходів, а відтак приходить до висновку про задоволення клопотання, і, враховуючи обставини вчинення кримінальних правопорушень, враховуючи підстави і обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, з урахуванням пункту 2 ч. 3 ст. 183 КПК України не визначає розмір застави у кримінальному провадженні.

Керуючись статтею 29 Конституції України, статтями 176, 177, 178, 181, 183, 184, 193, 194, 196, 202, 205, 309, 532, 534 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:
Клопотання задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Харкова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 11.07.2022 р., включно, в межах строку досудового розслідування кримінального провадження № 0000191 від 31.01.2018 р., без визначення розміру застави.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1