Справа № 559/4151/13-к
Провадження № 1-кп/559/1/2022
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, проведеному у режимі дистанційного судового провадження з Ужгородським слідчим ізолятором в залі суду м. Дубно матеріали кримінального провадження № 0001132 по обвинуваченню

ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської федерації, громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не працюючого, неодруженого, раніше судимого
05.07.2013 року за вироком Голосіївського районного суду м. Києва за ч.2 ст. 186 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі, з встановленням іспитового строку, відповідно до ст. 75 КК України на 3 (три) роки;
28 січня 2019 за вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за ч.3 ст. 185 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з застосуванням ст. 75 КК України та встановленням іспитового строку на 2(два) роки.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України,
за участю сторін кримінального провадження

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника обвинуваченого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:
Судовим слідством встановлено, що ОСОБА_3 , будучи неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, а в той час, коли судимість в установленому законом порядку не була погашена чи знята, в період іспитового строку, повторно вчинив новий корисливий злочин.
Так, 31 жовтня 2013 року, ОСОБА_3 , перебуваючи в м. Дубно Рівненської області, в компанії знайомої йому неповнолітньої ОСОБА_6 1997 року народження, побачив на її шиї золотий ланцюжок разом із хрестиком та керуючись корисливим мотивом, вирішив незаконно ними заволодіти.
Реалізовуючи свій злочинний намір, 31 жовтня 2013 року, у вечірню пору доби, ОСОБА_3 , перебуваючи із ОСОБА_6 в центрі м. Дубно Рівненської області, звернувся до останньої з проханням надати йому наявні у неї ювелірні вироби із золота, тобто ланцюжка та хрестика, з метою застави їх у ломбард та використання виручених коштів у своїх корисливих цілях, на умовах подальшого повернення їх власниці. При цьому, ОСОБА_3 , повідомив неповнолітній ОСОБА_6 завідомо неправдиві відомості щодо своїх дійсних намірів і таким чином ввів її в оману. 01 листопада 2013 року, при черговій зустрічі із ОСОБА_6 , в ході реалізації свого злочинного наміру, ОСОБА_3 , продовжив переконувати її у правдивості, вигаданої ним версії, що стало причиною того, що 01 листопада 2013 року, близько 12 години, знаходячись на вул. Д.Галицького м.Дубно Рівненської області, неповнолітня ОСОБА_6 , добровільно передала ОСОБА_3 свої золоті ювелірні вироби, а саме золотий ланцюжок 585 проби, вагою 2,6 г, вартістю 884 грн. 00 кой. із хрестиком 585 проби, вагою 0,9 г., вартістю 360 гривні 00 копійок. Таким чином, ОСОБА_3 , шляхом обману, незаконно заволодів ювелірними виробами неповнолітньої ОСОБА_6 та перевівши їх у своє протиправне володіння, зник з місця події і тривалий час у никав із нею зустрічей. В результаті чого неповнолітній ОСОБА_6 , було спричинено матеріальної шкоди на загальну суму 1244 гривні 00 копійок.
Будучи допитаним в судовому засіданні якості обвинуваченого ОСОБА_3 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 190 КК України не визнав повністю та дав показання, що у вересні 2013 року у м. Дубно Рівненської області він познайомився із ОСОБА_7 . В ході спілкування з останньою, помітив у неї золоті прикраси, а саме ланцюжок із хрестиком та золоті сережки. 31 жовтня 2013 з метою повернення його автомобіля, що перебував на штраф майданчику у м. Рівне вирішив віднайти необхідні кошти. Тоді ж повідомив знайомій про необхідність віднайти кошти та запропонував йому помогти шляхом надання йому у тимчасове користування її золотих виробів. Вікторія погодилася на його пропозицію та на наступний день вони зустрілися в обумовленому місці, де потерпіла передала йому золотий ланцюжок разом із хрестиком. В подальшому, маючи намір отримати грошові кошти, намагався здати у ломбарді отримані від ОСОБА_7 золоті речі, однак у зв`язку з тим, що у нього були відсутні на той час документи, що посвідчують особу, йому не вдалося вказані речі здати у ломбард, тому він вирішив залишити їх собі. 19.11.2013 року працівники поліції допитували його по вказаному факту, і він зізнався про скоєний злочин та повернув потерпілій золотий ланцюжок, а хрестик десь загубив. Стверджує що все таки мав намір повернути передані потерпілою золоті вироби, однак останні були повернені після того, коли працівники поліції розпочали кримінальне провадження щодо цього
На даний час матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням відшкодував потерпілій частковим повернення викраденого, а частково відшкодував грошовими коштами.
Вважає, що його винуватість органом досудового розслідування не доведено, оскільки жодних неправдивих відомостей потерпілій не повідомляв та мав намір повернути майно. Просить виправдати.
Показання обвинуваченого суд сприймає критично, вважає їх такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності зважаючи на дійсні встановленні обставини справи.
Так, потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що у 2013 році вона навчалалася в Дубенському коледжі культури та мистецтв РДГУ.

У вересні 2013 року вона познайомилася з хлопцем циганської національності на ім`я ОСОБА_9 . Декілька разів з ним зустрічалася в м. Дубно. У жовтні 2013 року ОСОБА_9 повідомив їй, що його автомобіль перебуває в м. Дубно на штраф майданчику і щоб його забрати, необхідні кошти, тому попросив надати йому належні їй золоті вироби, а саме ланцюжок з хрестиком, повідомивши, що найближчим часом все поверне. На вказану пропозицію вона погодилася та передала ОСОБА_10 зазначені золоті вироби, які, в подальшому обвинувачений намагався здати у ломбарді «Столичний» у м. Дубно, навпроти магазину «Мрія», однак не зміг, так як у нього були відсутні документи, що посвідчують особу, тому автомобілем таксі вони поїхали в район залізничного вокзалу, де ОСОБА_9 віддав золоті вироби невідомому їй чоловікові. Скільки коштів отримав ОСОБА_10 за золоті речі їй не відомо. Через два дні вони зустрілися з обвинуваченим та вона просила повернути назад свої золоті вироби, на що він сказав, що поверне, однак, з того часу вона його більше не бачила.

На даний час матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням її відшкодована у повному обсязі, тому будь яких претензій до обвинуваченого немає

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України підтверджена наступними доказами.
В ході дослідження змісту протоколу слідчого експеримент,у проведенного з потерпілою ОСОБА_6 встановлено, що подія мала місце у м. Дубно по вул. Д. Галицького, поблизу ломбарду «Скарбниця», де вона зустрілася з обвинуваченим та передала йому золоті речі, а саме золотий ланцюжок та золотий хрестик, які він зобов`язався повернути протягом двох-трьох днів. Вказані золоті вироби ОСОБА_10 , в подальшому, відвіз на таксі невідомому їй чоловікові на ім`я ОСОБА_11 . (а.с.14-15).

За результатами дослідження висновку товарознавчої експертизи встановлено, що ринкова вартість золотого ланцюжка, проби 585, вагою 2,6 грама з урахуванням часткової втрати його товарних якостей по терміну експлуатації та дефектів, у зв`язку з експлуатаційним зношенням і пошкодженням від впливу зовнішніх фактів, за умови його теперішнього стану, станом на 01.11.2013 року становить 884,00 грн. ( а.с. 39-40).

Дослідженням даних висновку товарознавчої експертизи від 31.12.2013 року № 227 встановлено, що початкова вартість золотого хрестика, проби 585, вагою 0,9 грама, станом на 01.11.2013 року могла становити 360 гривень (а.с.47-48).

Твердження сторони захисту та обвинуваченого про відсутність складу злочину передбаченого ч.2 ст. 190 КК України не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовані встановленими обставинами справи.

Так судом достовірно встановлено, що будь-якого транспортного засобу обвинувачений у власності не мав. Також не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого про перебування транспортного засобу, який йому належав чи перебував у користуванні на території штраф майданчика у місті Рівне. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що дії обвинуваченого були спрямовані на вчинення шахрайства з метою заволодіння майном потерпілої.

З показань потерпілої вбачається, що після передачі майна, а саме золотих виробів обвинуваченому і його запевнення про повернення за два дні за спливом обіцяного часу виконання обіцянки вона була змушена особисто розшукувати останнього та просити повернути майно. Не отримавши відмови у поверненні, обвинувачений зник, тим самим не повернув передане майно. Дані обставини на переконання суду повністю спростовують доводи обвинуваченого щодо бажання повернення майна. При цьому, суд зазначає що часткове повернення майна обвинуваченим відбулося лише після порушення кримінального провадження по факту шахрайства та повне відшкодування заподіяної шкоди в ході проведення досудового розслідування. За таких обставин, суд сприймає критично доводи обвинуваченого щодо самостійного добровільного повернення майна.

Разом з тим, суд вважає частково обґрунтованими та підставними доводи сторони захисту щодо порушення процесуальних норм при проведенні досудового розслідування та визнання частково явно недопустимих доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1 та п. 3, 4, 6 ч. 2, ч. З ст. 87 КПК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
ОСОБА_3 до пред`явлення підозри у вчиненні вказаного кримінального правопорушення допитувався як свідок та з ним, як з свідком, проводився слідчий експеримент. У зв`язку з цим, останній був позбавлений права на захист та права відмовитись від дачі показань, та не відповідати на запитання. Вказані права були б ним реалізовані, якби при проведенні даних слідчих дій ОСОБА_3 перебував у статусі підозрюваного. Дані факти є істотним порушенням прав ОСОБА_3 , тому складені під час проведення даних слідчих дій процесуальні документи мають бути визнані недопустимими доказами.
За таких обставин, суд в порядку ст. 87 КПК визнає недопустимими наступні докази:
- протокол допиту свідка ОСОБА_3 від 19.11.2013 року (а.с. 22-24);
- протокол проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2013 року (а.с. 25-28);
При цьому, суд зазначає що данні недопустимі докази та відомості зазначенні у них не можуть братися до уваги як такі, що підтверджують винуватість обвинуваченого.
Разом з тим, спираючись на вищезазначені, дослідженні у судовому засіданні докази винуватості, а саме: показання потерпілої, дані слідчого експерименту, висновки експертиз та встановленні дійсні обставини справи, суд вважає їх достатніми для доведеність вини обвинуваченого поза розумним сумнівом.
При встановлених обставинах, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю та його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.190 КК України - як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Як передбачено ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують його.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, які передбачені ст.66 КК України, є відшкодування шкоди.

Обставин, що обтяжує покарання обвинуваченого, які передбачені ст.67 КК України, під час судового розгляду не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, у відповідності до ч.4 ст.12 КК України, відноситься до нетяжкого злочину, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сукупності усіх обставин, що його характеризують, обставин, що пом`якшують відповідальність, даних про особу обвинуваченого, який неодноразово притягався до кримінальної відповідальності та відбував реальний термін покарання у вигляді позбавлення волі, вчинив новий корисливий злочин в період відбуття іспитового строку, та на даний час відбуває покарання за іншим вироком, тому суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_3 не бажає ставати на шлях виправлення та вважає, що його виправлення можливе лише у ізоляції від суспільства з призначенням обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі, вважаючи, що саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 124 КПК України процесуальні витрати у кримінальному провадженні у розмірі 195 гривень 60 копійок підлягають стягненню з обвинуваченого у повному обсязі
Цивільний позов не заявлявся.

Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368,370,373 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання засудженому ОСОБА_3 частково приєднати не відбуту міру покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2013 року за ч.2 ст. 186 КК України та остаточно призначити покарання за сукупністю вироків у вигляді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

У строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_3 зарахувати термін перебування під вартою з 21.11.2012 по 05.07.2013 за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2013 року.

Початок строку відбуття призначеного покарання засудженому ОСОБА_3 урахувати з 28.04.2020 року, з дня затримання, відповідно до ухвали Закарпатського Апеляційного суду від 29.04.2020.

До вступу вироку у законну силу міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_3 обрати тримання під вартою строком на 60 діб .

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відносно засудженого ОСОБА_3 за ч.3 ч. 185 КК України від 28.01.2019 виконувати самостійно.

Стягнути з засудженого ОСОБА_3 в дохід держави документально підтверджені витрати на проведення судової експертизи у розмірі 195 гривень 60 копійок.

Речовий доказ у кримінальному провадженні: золотий ланцюжок 585 проби, вагою 2,6 грама, що знаходиться на відповідальному зберіганні у потерпілої ОСОБА_12 залишити у розпорядженні останньої.

На вирок суду може бути подано апеляцію до Рівненського Апеляційного суду протягом 30 діб з дня оголошення вироку через Дубенський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_1