Провадження № 1-кп/761/1850/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальні провадження № 120 211 001 000 02482 від 25.06.2021та № 120 211 001 000 019 12 від 18.05.2021 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківського районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у силу положень ст. 615 КПК України продовжений по 25.05.2022, однак у зв`язку з складністю кримінального провадження закінчити судовий розгляд у зазначений строк не виявилось можливим.
У силу ч. 3 ст. 331 КПК суд зобов`язаний поставити на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу.

Прокурор клопотав про продовження строку застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, оскільки ризики непроцесуальної поведінки останнього, зокрема, переховування від суду та вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, не втратили своєї актуальності.

Обвинувачений просив звільнити його з-під варти, оскільки просив надати йому час вивезти родичів з тимчасово окупованої території України, тому наполягав на застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання свого підзахисного, тому просив у продовженні строку тримання ОСОБА_4 під вартою відмовити.

Суд, заслухавши думки сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Наведене положення закріплене у статті 8 КПК, а також у практиці ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що стаття 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

З наведеного витікає, що рішення суду про тримання особи під вартою має бути обґрунтованим, а саме у силу позиції ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини» має відповідати не лише вимогам внутрішнього національного законодавства, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

У рішенні «Вікс проти Сполученого королівства» ЄСПЛ зазначив, що особа може бути позбавлена права на свободу та недоторканість лише при дотриманні пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме відповідно до процедури, встановленої законом, та якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції).
Європейський Суд з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справи лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

З наведеного витікає, що при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення, суд повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

У зв`язку з цим, Європейський суд у справі «Ладент проти Польщі» звернув увагу, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольнити вимогу пропорційності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.

З наведеного витікає, що принцип пропорційності, діючи у сфері застосування дії запобіжного заходу, вимагає, щоб застосований до особи захід забезпечував збалансованість приватних інтересів особи та публічних інтересів, тобто за конкретних обставин справи був необхідним важелем забезпечення належної процесуальної поведінки особи та суспільної безпеки.

Отже, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого утримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи виправдовує подальше обмеження прав особи справжній інтерес суспільства.

З наведеного витікає, що вирішуючи питання щодо реальності зазначених стороною обвинувачення ризиків непроцесуальної ОСОБА_4 ,суд має визначити, зокрема, ймовірність не прибуття обвинуваченого до суду, тобто прийняття останнім заходів, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватими у вчиненні інкримінованих дій.

Статтею 178 КПК передбачено, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, є обов`язковою для оцінки судом під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Таким чином, оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинуваченого, суд має врахувати суворості покарання, що загрожує обвинуваченому, однак, крім цього суд має взяти до уваги складність обставин справи, оскільки ухвалою суду від 13.05.2022 в одне кримінальне провадження об`єднані матеріали щодо обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України (справа № 761/34600/21, провадження № 1-кп/761/1949/2022).
Отже, з огляду на викладене, врахуванню підлягають характер обвинуваченого, його моральні принципи та наявність інших чинників, що зможуть стримати останнього від позапроцесуальної поведінки: наявність місця мешкання, роботи, сімейних зв`язків та будь-яких інших зв`язків з країною, у якій ведеться його переслідування.

З огляду на суспільну небезпечність та систематичність злочинних дій, що інкриміновані обвинуваченому, суд вважає не безпідставним висновок про критичну оцінку моральних якостей обвинуваченого та високу ймовірність вчинення ОСОБА_4 позапроцесуальних дій з метою переховування від суду.

Наявність у обвинуваченого певних сімейних зв`язків та постійного місця реєстрації на території України не зменшує вищевикладений ризик до такого ступеню, щоб повністю виключити його.

Суд також не може залишити поза увагою ризик вчинення обвинуваченим іншого злочину, оскільки інкриміновані йому дії мають корисливу спрямованість, що у сукупністю з відсутністю у обвинуваченого офіційного та стабільного джерела доходу свідчить, що злочинна діяльність може бути єдиним джерелом доходу ОСОБА_4 .
З наведеного витікає, що на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та були б підставою задоволення клопотання останнього про зміну запобіжного заходу, не встановлені.

За результатами встановлених судом обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Визначаючи відповідно до вимог ч.4 ст. 183 КПК розмір застави, суд вважає, що застава у межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК, може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 182, 183 194, 331 КПК України, суд
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 22 липня 2022 року включно.

Визначити ОСОБА_4 заставу у сумі 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 37 215 (тридцять сім тисяч двісті п`ятнадцять) грн.
Застава може бути внесена обвинуваченим, іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок ТУ ДСАУ в м. Києві (, МФО: 820172, Банк: Державна казначейська служба України в м. Києві, розрахунковий рахунок № UA 1012089, призначення платежу застава за (ПІБ, дата народження особи за яку вноситься застава), згідно ухвали (назва суду) від (дата ухвали) по справі №…, внесені (П.І.Б. особи, що вносить заставу).

У разі внесення застави у визначеному судом розмірі вважається, що до обвинуваченого обрано запобіжний захід у виді застави.
У випадку внесення застави покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:
- прибувати до суду за першою вимогою;
- повідомляти суд про зміну свого місця перебування;
- здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
У разі внесення застави, встановити 2-х місячний термін дії покладених судом обов`язків, починаючи з дня внесення застави.
У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин, чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави.
На дану ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1