Номер провадження: 11-кп/813/1742/22
Справа № 523/1485/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28.07.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у об`єднаних кримінальних провадженнях №0002659 та №0000330щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Тулома Кольського району Мурманської області Російської Федерації, українця, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 18.05.2021 року Київським районним судом м. Одеси за ч.1 ст.309 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням строком на 2 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263 КК України,
встановив:

Суворовським районним судом м. Одеси розглядаються об`єднані кримінальні провадження №0002659 та №0000330 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263 КК України.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.07.2022 року, в порядку ст.331 КПК України, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, строком до 26.09.2022 року, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 50 (п`ятдесят) прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 124050 (сто двадцять чотири тисячі п`ятдесят) грн.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_5 може здійснювати спроби переховування від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Суд першої інстанції також послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, та на матеріали, що характеризують особу обвинуваченого. Крім того, при прийнятті рішення суд врахував, що не надано будь-яких нових даних, які б давали суду підстави змінити та застосувати стосовно обвинуваченого більш м`які запобіжні заходи.
Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_5 посилається на незаконність оскарженої ухвали, з підстав необґрунтованості обвинувачення, не доведеності існування ризиків, необґрунтованості оголошення його у розшук та не врахування судом особи обвинуваченого, зокрема наявності малолітніх дітей, місця проживання та не врахування стану його здоров`я.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 не заявляв клопотання про розгляд апеляційної скарги за його участю або за участю його захисника, прокурором у свою чергу також не заявлено аналогічне клопотання.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.263 КК України.
Вказані кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжких та нетяжких злочинів.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; а також скоїти інше кримінальне правопорушення. Судом враховано, що ОСОБА_5 перебував у розшуку, уникав явки до суду, обвинувачується у вчиненні злочину у період непогашеної судимості за аналогічні злочини та під час розгляду кримінального провадження був засуджений за ч.1 ст.309 КК України. Крім того, суд при прийнятті рішення врахував особу обвинуваченого, який офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, має місце проживання та має малолітню дитину.
Крім того, продовживши строк тримання обвинуваченого під вартою, суд з достатньою повнотою мотивував своє рішення та на законних підставах визначив розмір застави, як альтернативу запобіжному заходу у виді тримання під вартою.
Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів.
Суд правильно врахував обставини та тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочинів, особу обвинуваченого, та відповідно до ст.182 КПК вірно визначив обвинуваченому як альтернативний запобіжний захід заставу у розмірі 50 (п`ятдесят) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в межах визначених п.2 ч.5 ст.182 КПК.
На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, визначений судом розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Крім того, апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду та скоєння іншого кримінального правопорушення, виправдовуютьпродовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованих злочинів, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який є раніше неодноразово судимим, останній раз засуджений Київським районним судом м. Одеси 18.05.2021 року за ч.1 ст.309 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням строком на 2 роки,за даним кримінальним провадженням перебував у розшуку, не з`являвся до суду, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що підозрюваний може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Враховуючи обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_5 злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є офіційно не працюючим, апеляційний суд також вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інші кримінальні правопорушення, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.
Доводи обвинуваченого про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про неврахування судом першої інстанції наявності у обвинуваченого неповнолітньої дитини, місця проживання та міцності його соціальних зв`язків, колегія суддів визнає неспроможними та такими, що спростовуються змістом оскарженої ухвали. Крім того, твердження обвинуваченого про те, що він є єдиним годувальником у сім`ї, колегія суддів визнає не доведеними, оскільки згідно оскарженої ухвали ОСОБА_5 є офіційно не працюючим.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про наявність у нього захворювань, колегія суддів визнає недоведеними, оскільки належної медичної документації щодо стану здоров`я обвинуваченого, в тому числі стосовно критичного стану його здоров`я, який виключає можливість застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційному суду не надано.
Апеляційний суд звертає увагу, що у разі підтвердження незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, у відповідності до положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» №3352-ХІІ від 30.06.1993 року, медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Оскільки доказів, які б давали апеляційному суду підстави вважати, що стан здоров`я обвинуваченого є таким, що на даний час потребує невідкладної медичної допомоги, стороною захисту не надано, апеляційний суд вважає, що у разі реального існування потреби в наданні медичної допомоги обвинуваченому, сторона захисту не позбавлена можливості звернутися з відповідним клопотання до установи виконання покарань.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у разі встановлення у визначеному законом порядку незадовільного стану здоров`я, який перешкоджатиме подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою, сторона захисту не позбавлена права звернутися до суду із відповідним клопотанням про зміну раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 28.07.2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 у об`єднаних кримінальних провадженнях №0002659 та №0000330 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4