ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3031/21 Справа № 310/7834/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0004232 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину 27. 09. 2016 р. народження, офіційно не працевлаштованого, військовозобов`язаного, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,не судимого в порядку ст. 89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Бердянського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 грн.
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України і призначено покарання у вигляді 3- х років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.
У відповідності до ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Покладено на ОСОБА_7 як особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, додаткові обов`язки, передбачені ч. 3 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.
Доля речових доказів та процесуальних витрат вирішена у відповідності вимог процесуального закону.
Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження; за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаний з проникненням у житло.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 07 жовтня 2017 року приблизно о 10 хвилині 30 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись біля квартири АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів з метою таємного викрадення чужого майна шляхом проникнення, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, за допомогою невстановленого під час досудового розслідування предмету, пошкодив та демонтував циліндровий механізм замку на вхідних дверях квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку з метою викрадення майна належного потерпілому ОСОБА_9 , а саме: плазмового телевізора «LG» вартістю 8000 гривень, приставки «Еurо SFV» вартістю 300 гривень, супутникового тюнера «Ореnbох Х-820СІ» вартістю 400 гривень, золотої каблучки 585 проби вагою 2 гр. вартістю 2500 гривень.
В цей час ОСОБА_7 почув як до квартири АДРЕСА_3 по сходам йде ОСОБА_10 , після чого покинув місце вчинення злочину та попрямував на 7-й поверх будинку, розуміючи, що його злочинні дії виявлені.
В подальшому ОСОБА_7 був затриманий потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , у зв`язку з чим не зміг довести свій злочинний намір до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий на місці вчинення злочину.
Своїми умисними діями ОСОБА_7 намагався таємно викрасти належне ОСОБА_9 майно, чим міг завдати потерпілому майнову шкоду на загальну суму 11200 гривень.
Крім того, 07 жовтня 2017 року приблизно о 10 годині 50 хвилин знаходячись на 7-му поверсі під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, намагаючись уникнути свого затримання, утримуючі в своїй руці перцевий газовий балон «Шок», розпилив рідину, яка міститься в балончику, в обличчя потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , спричинивши ОСОБА_13 згідно висновку експерта № 622 від 09.10.2017 р. тілесне ушкодження у вигляді опіку рогівки обох очей, які виникли від активної речовини газового балончику, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження; спричинивши ОСОБА_10 згідно висновку експерта № 623 від 09.10.2017 р. тілесні ушкодження у вигляді опіку рогівки обох очей, які виникли від активної подразливої речовини газового балончику, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження; спричинивши ОСОБА_12 згідно висновку експерта № 621 від 09.10.2017 р. тілесне ушкодження у вигляді опіку рогівки обох очей, які виникли від дії речовини з газового балончику, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати, кримінальне провадження закрити у відповідності до ст. 284 КПК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що вирок суду першої інстанції винесено з порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства.
Так, висновок суду про те, що потерпілі завадили ОСОБА_14 здійснити проникнення до квартири ти затримали його при замаху на злочин не відповідає матеріалам справи, оскільки в судовому засіданні потерпілі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 пояснили, що прибули через певний час, але не менш ніж 15-20 хвилин після того, як невідома особа намагалась проникнути до квартири АДРЕСА_3 яка знаходиться на 5 поверху. Жодна з цих осіб не бачила та не чула будь яку особу яка була біля квартири, таким чином вони не могли і не вплинули на дії осіб, які пошкодили замок у квартирі. Серажим піднявсь на 2 поверхи, тобто на 7 поверх і там зустрів ОСОБА_14 , після чого напав на ОСОБА_14 вважаючи його собою, яка здійснювала пошкодження замка, а дзвінок від доньки, яка почула, що невідома особа намагається проникнути до квартири потерпілий ОСОБА_15 отримав невідомо коли, який час йому був потрібен на прибуття на місце події невідомо, і лише о 10.47 Серажим зателефонував до нацполіції з цього приводу.
Крім того, відповідно до протоколу затримання від 07.10.2017р. ОСОБА_7 був затриманий о 22 годині 15 хвилин на підставі, того що очевидець або сукупність очевидних ознак вказували, що саме він вчинив злочин, тобто без вказування ознаки, що ОСОБА_14 застали під час вчинення або замаху на злочин, будь-які речі при затриманні не вилучались.
Суд вирішуючи питання про допит свідка ОСОБА_18 , відхилив зауваження прокурора, який категорично заперечував проти допиту цього свідка посилаючись на наявність постанови слідчого про закриття провадження. Своє рішення суд аргументував тим, що при вирішенні питання про закриття кримінального провадження по заяві ОСОБА_18 слідчий взагалі ОСОБА_18 не допитував. В судовому засіданні ОСОБА_18 підтвердив написання явки з повинною та підтвердив обставини, за яких він пошкодив замок у квартиру АДРЕСА_3 . Перелік речей, які ОСОБА_18 прелічив співпадають з переліком, які були вилучені у ОСОБА_14 . Обставини пошкодження, а саме заліплення дверного глазку скотчем, механізм пошкодження замку, кількість замків на дверях співпадають з описом місця події викладеними у протоколі огляду місця події від 07.10.2017 р. ОСОБА_18 чітко визначив, що після пошкодження замка відмовився від подальших дій та одразу вийшов з під`їзду, таким чином його не могли бачити потерпілі. Окрім того ОСОБА_18 повідомив, що може більш детальніше усе показати на місці, що свідчить про те що саме ця особа пошкодила замок на дверях кв. 85. Таким чином, висновок суду, що до дій ОСОБА_14 спрямованих на проникнення у квартиру АДРЕСА_3 , суперечить матеріалам справи, відповідно до яких є достатні підстави вважати, що ці дії вчинював ОСОБА_18 .
Також судом взагалі не враховано та не досліджено час коли мала місце спроба проникнення до кв. АДРЕСА_3 , оскільки не була допитана донька ОСОБА_15 , яка саме і повідомила, що невідома особа спробувала проникнути до квартири, невідомо який час пройшов з моменту пошкодження замка до часу, коли донька зателефонувала ОСОБА_19 та коли він зателефонував ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , а також не були витребувані та дослідженні відомості від оператора зв`язку за телефонами ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 як єдиний об`єктивний доказ часу, коли можливо мало місце спроба проникнення до житла. Проте, одним з основних доказів винуватості ОСОБА_14 суд визнав свідчення ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , що коли вони прибули до дому, де проживав ОСОБА_15 з дому ніхто не виходи .
Суд взагалі не надав оцінку свідченням ОСОБА_20 , відповідно до яких ОСОБА_14 був в іншому місці, коли невідомі пошкоджували замок у квартирі.
Крім того, судом без будь яких підстав визначено перелік речей, якими мав намір заволодіти ОСОБА_14 . Один чоловік взагалі не може винести усі речі, які перелічені в вироку. У первинній підозрі взагалі була перелічено уся побутова техніка, яка була у квартирі, проте потім перелік скорочено з невідомих підстав, при цьому речі індивідуально не визначені, вартість визначена не відомо яким чином.
Потерпілі вважають, що ОСОБА_14 ніколи до їх квартири на заходив, про що зазначає і сам ОСОБА_14 .
У вироку суд визначив, що вилучені у обвинуваченого предмети пристосовані саме для проникнення у житло, що не відповідає матеріалам провадження, оскільки в розпорядженні суду не було жодних доказів, зокрема висновків експерта відносно того, що вилучені у ОСОБА_14 предмети пристосовані для проникнення до житла, навпаки відповідно до висновку експерта № 13-652 від 12.10.2017 року пошкодження на двох фрагментах циліндрового механізму замка не могли бути утворені наданими на дослідження предметами, які були вилучені у ОСОБА_14 07.10.2017 року.
Крім того, обвинувачений зазначає, що речові докази були вилучені згідно протоколу огляду місця події, який був складений до порушення кримінального провадження №0004233. Таким чином, слідчим було фактично проведено обшук особи без складання протоколу обшуку або протоколу затримання. Протокол затримання, в ході якого слідчий мав повноваження на проведення особистого обшуку у відповідності до ст. 208 КПК України був складений лише о 22.15 07.10.17 року, при цьому особистий обшук не проводився, нічого не вилучалось.

Позиції учасників судового провадження.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке групується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції формально виклав обставини справи, не перевірив доводи обвинуваченого щодо визнання доказів не допустимими, не здійснив ретельний аналіз й оцінку доказів.
Зокрема, суд першої інстанції належним чином не перевірив та не надав оцінки доводам сторони захисту про те, що речові докази були вилучені згідно протоколу огляду місця події, який був складений до порушення кримінального провадження №0004233. Таким чином, слідчим було фактично проведено обшук особи без складання протоколу обшуку або протоколу затримання. Протокол затримання, в ході якого слідчий мав повноваження на проведення особистого обшуку у відповідності до ст. 208 КПК України був складений лише о 22.15 07.10.17 року, при цьому особистий обшук не проводився, нічого не вилучалось.
Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, що проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть в ній участь, роз`яснюються їх права та обов`язки, передбачені КПК, а також відповідальність, установлена законом. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 7 червня 2018 року в справі № 740/5066/15-к підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.
У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б стали підставою для проведення 07 жовтня 2021 року огляду одягу ОСОБА_7 .
Згідно ч. 1 ст. 237 КПК об`єктами огляду з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення можуть бути місцевість, приміщення, речі та документи, що зумовлює класифікацію видів цієї слідчої дії. Одяг, який одягнений на особі, не може бути окремим об`єктом огляду.
За таких обставин проведений органами досудового розслідування 07 жовтня 2021 року огляд фактично є обшуком, який згідно приписів ч. 2 ст. 234 КПК здійснюється лише на підставі ухвали слідчого судді та після внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ч. 3 ст. 214 КПК).
Право на проведення обшуку відповідно до ст. 234 КПК виникає на підставі ухвали слідчого судді. Проведення обшуку особи уповноваженою службовою особою, слідчим, прокурором без ухвали слідчого судді може бути здійснено лише під час затримання згідно положень ч. 3 ст. 208 КПК, за умови дотримання вимог ст. ст. 233 та 236 КПК, та/або на підставі ч. 5 ст. 236 КПК, тобто за рішенням слідчого чи прокурора може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження.
Вказані обставини не отримали належної оцінки суду першої інстанції, що поклав в основу вироку дані протоколу огляду, а також докази, отримані за результатами проведення зазначеної слідчої дії, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК.
Запис у протоколі про те, що огляд проведений на підставі дозволу на проведення огляду за підписом ОСОБА_7 , має бути предметом дослідження суду першої інстанції.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 26 лютого 2019 року у справі № 266/4000/14-к, від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к, для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду в житлі чи іншому володінні особи, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, враховуючи, але не обмежуючись, наявністю письмового підтвердження такої.
За фактичного проведення обшуку ОСОБА_7 дозвіл на проведення огляду за підписом останнього не може слугувати підставою для обшуку особи, оскільки за встановлених судом обставин були відсутні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди, наявність яких є обв`язковою підставою добровільної згоди особи. Матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_7 надав згоду на огляд свого одягу одягненого на ньому безпосередньо перед оглядом, тому не можна стверджувати, що він був здатен усвідомлювати правові наслідки такої згоди.
Крім того, з огляду на те, що елемент примусу був присутній при затриманні ОСОБА_7 і, зважаючи на короткочасне його фактичне затримання, колегія суддів вважає, що останній був позбавлений свободи волевиявлення.
Використання примусових повноважень, наданих законодавством, вимога підкоритися де завгодно і в будь-який час перевірці особи та детальному обшуку особи, одягу та особистих речей є втручанням у право на повагу до приватного життя. Таке втручання виправдане умовами пункту 2 статті 8 лише у випадку, якщо воно "відповідає законодавству», переслідує одну або кілька законних цілей, зазначених у параграфі 2, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цілі або цілей (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віг проти Угорщини», заява № 59648/13).
Будь-яке втручання згідно з п. 1 ст. 8 Конвенції має бути виправданим в розумінні п. 2 як таке, що здійснюється «згідно із законом» і є «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення однієї або більше законних цілей, що в ньому наводяться. Формулювання «згідно із законом» вимагає від оскаржуваного заходу як підґрунтя в національному законодавстві, так і його відповідності принципові верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07).
Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки висновку експерта № 13-652 від 12.10.2017 року згідно якого, пошкодження на двої фрагментах циліндричного механізму замка не могли бути утворені наданими на дослідження предметами, які були вилучені у ОСОБА_7 07.10.2021 року.
За змістом вироку суду першої інстанції, вищезазначене не було предметом розгляду суду першої інстанції, оскільки жодних мотивів на їх спростування у вказаному судовому рішенні не наведено.
Надання судом першої інстанції обґрунтованих відповідей на ці питання та усі доводи сторони захисту, наведених в апеляційній скарзі, є важливим для вирішення питання про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів і впливає на законність вироку.
Вказані порушення є істотними порушенням вимог ст.ст. 370, 374 КПК щодо законності та вмотивованості судового рішення, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і є безумовною підставою для його скасування відповідно до положень ч. 1 ст. 412, п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК.
Оскільки у вироку суду не зазначено підстав, за яких доводи сторони захисту визнано необґрунтованими, не здійснено аналіз та оцінку кожного із вищезазначених доказів, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити правильність застосування судом першої інстанції у цьому провадженні норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки встановлених цим судом обставин.
Вказані порушення вимог КПК можливо усунути тільки шляхом призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, з призначенням нового судового розгляду у суді 1 інстанції.
При новому розгляді суду першої інстанції, з дотриманням прав учасників кримінального провадження та вимог процесуального закону, слід детально перевірити відповідні докази по справі, врахувати доводи апеляційної скарги, дати їм належну юридичну оцінку, та за результатами ухвалити обґрунтоване, вмотивоване та законне судове рішення.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Бердянського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ч. 1 ст. 125, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4