ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи : 652/127/18
Номер провадження : 11-кп/819/1119/21 Головуючий в І інстанції : ОСОБА_1
Категорія : ч.2 ст.187 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2021 року грудня місяця 28 дня колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Секретар судового засідання: ОСОБА_5 ОСОБА_6
З участю прокурора: ОСОБА_7 ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисника: ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в залі Херсонського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження, № 0000319, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.11.2017 року, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 29 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

в с т а н о в и л а:

Зазначеним вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в с.Новогригорівське Високопільського району Херсонської області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , малолітніх дітей на утриманні не має, громадянина України, працевлаштованого, не є депутатом будь-якого рівня, раніше не судимого визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання:- за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;- за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком три роки;

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладенні на нього обов`язки.

Покладено на засудженого ОСОБА_9 відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України такі обов`язки:- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Новогригорівське Високопільського району Херсонської області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , має на утриманні малолітню дитину, громадянина України, працевлаштованого, не є депутатом будь-якого рівня, раніше не судимого визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання:- за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі строком два роки;- за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком три роки;

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладенні на нього обов`язки.

Покладено на засудженого ОСОБА_10 відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України такі обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання що судових витрат та речових доказів.

За вироком, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 02.11.2020 близько 23:00 години перебуваючи біля районного будинку культури по вулиці Визволителів, 55 смт Високопілля Херсонської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, переслідуючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, нанесли не менше десяти ударів руками, ногами та дерев`яною палицею в область обличчя та тулубу потерпілого ОСОБА_12 , внаслідок чого останній отримав відповідно до висновку судово - медичного експерта № 29 від 15.12.2017 наступні тілесні ушкодження: перелом передньої стінки лобової пазухи зі зміщенням склепіння правої орбіти, забій грудної клітини зліва, які утворились в результаті дії тупих предметів з обмеженою поверхнею контактування, можливо 02.11.2017, за ознаками тривалості розладу здоров`я, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Крім того, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 02.11.2020 близько 23:00 години перебуваючи біля районного будинку культури по вулиці Визволителів, 55 смт Високопілля Херсонської області, переслідуючи прямий злочинний умисел та корисливий мотив, направлений на таємне викрадення чужого майна з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, неподалік місця де нанесли тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 таємно, за попередньою змовою, вчинили крадіжку бувшого у використанні мобільного телефону марки «Philips S-307» чорного кольору, вартістю, згідно з висновком товарознавчої експертизи №3349 МТ від 20.11.2017 - 908,00 грн, який знаходився на землі, звернули викрадене ними майно на свою користь та розпорядилися ними на власний розсуд, спричинивши своїми діями потерпілому, матеріальні збитки на суму 908,00 грн.

Суд кваліфікував вчинені діяння обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , як кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України, умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, та за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб.

На вказану ухвалу суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій вказує, що вказаний вирок є незаконним з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням кримінального закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом закону який підлягає застосуванню, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених.

Зазначає, що суд безпідставно визнавши протоколи прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 16.11.2017 року, проведення слідчого експерименту з обвинуваченими від 17.11.2017 року з потерпілим від 09.01.2018 року та протокол огляду місця події від 15.11.2017 року недопустимими доказами перекваліфікував дії обвинувачених з ч.2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 122 та ч.2 ст.185 КК України.

Не враховано те, що на час ухвалення вироку не було висновку за перевіркою заяв обвинувачених обставин за ознаками ч.1 ст. 371 КК України, судом під час судового засідання допитано свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили їх участь в якості понятих та що тиску не було,прокурором було надано заяву потерпілого ОСОБА_12 від 15.11.2017 року, де той заявляв про заподіяння тілесних ушкоджень та зникнення його телефону, яка стала підставою внесення відомостей до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.2 ст. 187 КК України та проведення огляду місця події.

Вказує, що призначене обвинуваченим покарання буде м`яким.

Просить, повторно дослідити протоколи проведення слідчого експерименту з обвинуваченими від 17.11.2017 року таз потерпілим від 09.01.2018 року, протокол огляду місця події від 15.11.2017 року, повторно допитати свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 та вирок стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна та ОСОБА_9 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В решті вирок залишити без змін.

На вказану апеляційну скаргу прокурор захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_17 , подали заперечення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, заслухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на своїх позиціях, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення у межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Винуватість особи має бути доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.

У своїй апеляційній скарзі прокурор вказує на безпідставне перекваліфікування дій обвинувачених з ч.2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 122 та ч.2 ст.185 КК України, що, на думку колегії суддів, є необґрунтованим.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, з дотриманням вимог статей 86, 87, 94 КПК України зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України, в тому числі й на результатах перевірки доводів прокурора про допустимість окремих доказів сторони обвинувачення.

Згідно ч.1 ст.187 КК України, розбій це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства (розбій).

Так, за загальним визначенням розбій як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій належить до усічених складів злочину, вважається завершеним з моменту вчинення самого нападу. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Відповідно до частини 4 статті 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому статтею 225 КПК України.

У судовому засідання обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, не визнав та пояснив, що ввечері того дня його разом з ОСОБА_10 зупинив потерпілий ОСОБА_12 та почав ображати їх. Він підійшов до потерпілого, який відразу наніс йому удар палицею. У відповідь він завдав удари у різні частини тіла потерпілого. Потім ОСОБА_18 палицею наніс ОСОБА_12 декілька ударів. Після бійки він побачив телефон, та вважаючи, що це телефон ОСОБА_10 віддав його ОСОБА_19 , який повідомив, що телефон не його. За домовленістю між собою ОСОБА_18 забрав його собі.

У судовому засідання обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України не визнав та пояснив, що 02.11.2017 року ввечері його разом з ОСОБА_20 зупинив потерпілий ОСОБА_12 . До потерпілого підійшов ОСОБА_21 та штовхнув ОСОБА_12 і вони продовжили рух далі. Оскільки потерпілий вслід почав ображати їх нецензурною лайкою, повернулися щоб з`ясувати відносини. Першим підійшовши до потерпілого ОСОБА_21 , якому потерпілим був нанесений удар палицею. Він відібрав у потерпілого палицю та вдарив нею ОСОБА_12 . ОСОБА_21 підібрав із землі телефон. Указаний телефон він забрав собі та через деякий час дав у користування своїй знайомій.

Потерпілий ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що 02.11.2017 року перебував у кафе де вживав алкогольні напої. Йшов по вулиці зробив невідомим зауваження, щодо порушення правил водіння. Після цього хлопці зупинили мотоцикл, підбігли до нього та почалася штовханина. Через деякий час один із них підійшов спереду та почав розмову, іншого потерпілий не бачив, але відчув удар ззаду по голові. Після цього впав на землю, руками закривав голову від ударів, які наносилися у різні частини тіла. Що було далі він не пам`ятає. Що трапилося зрозумів вже вдома, коли дружина надавала йому допомогу. Відсутність телефону виявив дома, за яких обставин він зник не знає. При цьому зазначив, що щодо зникнення мобільного телефону вказував поліції лише з метою його відшукання, оскільки вважав, що іншим чином його шукати не будуть.

Допитані в судовому засіданні обвинувачені та потерпілий не підтвердили ту обставину, що мав місце напад з метою заволодіння чужим майном, спростували свої пояснення надані під час проведення з ними слідчих експериментів.

Колегія суддів, вважає, що суд обґрунтовано критично поставився до показів обвинуваченого та потерпілого під час проведення з ними слідчих експериментів у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора, щодо необґрунтованого визнання судом недопустимими доказами вказаних доказів, які було покладено в основу обвинувачення, є безпідставними з огляду на таке.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно з положеннями ст. 86, ст. 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку)є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком належна правова процедура проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на підозрюваного, обвинуваченого, за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому.

Так, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що вони були затриманні близько 17-00 год. 16.11.2017 року і після цього постійно перебували під контролем працівників поліції, що із обвинуваченими у період до 17.11.2017 року проводилися слідчі дії, у матеріалах кримінального провадження відсутні документи про затримання обвинувачених 16.11.2017 року і тільки за ухвалою слідчого судді вони були взяті під варту 17.11. 2017 року, що у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від 16.11.2017 року, фіксування якого проводилось із застосуванням відеокамери, чутно голос сторонньої особи, яка знаходилась в кабінеті слідчого та диктувала обвинуваченим їхні показання, які в подальшому дослівно повторювали ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Вказане свідчить про те що заяви обвинувачених про вчинення психологічне насильство щодо них в цей час певним чином підтверджуються а надані докази щодо винності обвинувачених не містять документів, які свідчили б про те, що ці заяви обвинувачених були спростовані в ході їх ефективного досудового розслідування.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження (т.4 а.п. 91, 104) міститься підтвердження того, що 17.11.2011 року за повідомленням Високопільського відділення поліції дорученням Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Херсонській області було надано обвинуваченим захисника ОСОБА_22 який не був залучений під час проведенням слідчого експерименту.

Також необґрунтованими є твердження прокурора про те, що суд безпідставно залишив поза увагою показання потерпілого під час слідчого експерименту оскільки показання самого потерпілого були змінними, непослідовними, не чіткими, не узгоджувались з його показаннями в судовому засіданні та показаннями свідка його дружини ОСОБА_23 яка в судовому засіданні стверджувала, що вона є дружиною потерпілого ОСОБА_24 , який 02.11.2017 року близько 23 год. повернувся додому у стані алкогольного сп`яніння з тілесними ушкодженнями, пояснивши, що його побили підлітки. Пізніше, виявивши відсутність чоловікового телефону, почали його шукати. В поліцію із відповідною заявою потерпілий звернувся не відразу, а зробивши в м. Херсон МРТ та дізнавшись про необхідність термінової операції, повідомив поліції про побиття, надавши також інформацію про розшуканий телефон.

Також необґрунтованими є твердження прокурора про те, що суд безпідставно залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 оскільки вказані особи не були безпосередніми свідками кримінального правопорушення за яким обвинувачуються обвинувачені та підтверджують обставини проведення слідчих експериментів які і не заперечують обвинувачені та потерпілий.

При цьому інших доказів, що спростовували би показання обвинувачених та потерпілого в судових засіданнях про події, та поза усяким розумним сумнівом свідчили про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, судом не встановлено. Не містять такої інформації й докази, на які посилався прокурор.

Доводи прокурора, які є аналогічними його доводам в судовому засіданні , про неврахування судом вказаних доказів, як підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, були перевірені судом та обґрунтовано визнані неспроможними.

По суті ухваленого рішення вирок суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (див. постанови Верховного Суду у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).

Як убачається з матеріалів справи, докази, надані сторонами обвинувачення та захисту, судом першої інстанції досліджено в повному обсязі.

Колегія суддів, вважає, що покарання обвинуваченим призначено відповідно до вимог ст.50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, їх особу які є не судимими, та конкретних обставин справи, а тому для скасування вироку з також цих підстав колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів, вважає, що вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст. 370 КПК України. На думку колегії суддів, він ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінки доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та вважає що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про перекваліфікування дій обвинувачених з ч.2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 122 та ч.2 ст.185 КК України.

Тобто суд першої інстанції прийняв рішення яке повністю відповідає вимогам ст.7, 8, 9 КПК України.

За вищевказаних обставин, апеляційна скарга прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурор залишити - без задоволення.

Вирок Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 29 вересня 2021 року, стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити - без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: ОСОБА_2 (підпис) ОСОБА_3 (підпис) ОСОБА_4 (підпис)