Справа № 136/717/21
провадження №1-кп/136/49/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000115 від 13.04.2021, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Росоша, Липовецького району, Вінницької області та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта неповна загальна середня, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, непрацюючого, раніше судимого, останній раз вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 29.11.2016 за ч.3 ст.185, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України, на підставі ст.70 КК України до остаточного покарання 4 років 6 місяців позбавлення волі, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ст. 395 КК України, -

за участі сторін кримінального провадження

з боку обвинувачення

прокурора ОСОБА_5 ,

з боку захисту

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

інших учасників кримінального провадження

потерпілого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:
10.04.2021 близько 08:00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи у приязних відносинах із ОСОБА_6 , отримав від останнього банківську картку № НОМЕР_1 та пін-код до неї з метою зняття у м. Липовець із банкомату AT «Ощадбанк» коштів в сумі 2000 грн, частину з яких в сумі 300 грн. ОСОБА_4 повинен був за домовленості перерахувати на інший банківський рахунок, який йому вказав ОСОБА_6 , іншу частину в сумі 500 грн. повинен був придбати будівельні матеріали, решту в сумі 1200 грн. повернути.

На вказану пропозицію ОСОБА_4 погодився та цього ж дня поїхав м. Липовець Липовецької ОТГ Вінницької області, де за допомогою раніше повідомленого йому пін-коду зняв із вищевказаної банківської картки кошти сумі 2000 грн., з яких 500 грн. витратив на оплату будівельних матеріалів, 300 грн. переказав на банківський рахунок, який йому повідомив ОСОБА_6 .

Достовірно розуміючи, що залишок невикористаних коштів склад 1200 грн., ОСОБА_4 на ґрунті раптово виниклого умислу, спрямованого і таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливого мотиву, вирішив залишок грошей не повертати потерпілому, а обернути їх на свою користь. Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 витратив грошові кошти в сумі 1200 грн. на продукти харчування та алкогольні напої, тим самим завдав своїми діями ОСОБА_6 матеріальної шкоди на вищевказану суму.

Такі умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою - крадіжка, вчинена повторно.

Окрім цього, 10.04.2021 близько 08:00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи у приязних відносинах із ОСОБА_6 отримав від останнього банківську картку № НОМЕР_1 та пін-код до неї з метою зняття у м. Липовець із банкомату AT «Ощадбанк» коштів в сумі 2000 грн., частину з яких в сумі 300 грн. ОСОБА_4 повинен був за домовленістю перерахувати на інший банківський рахунок, який йому вказав ОСОБА_6 , за іншу частину в сумі 500 грн. повинен був придбати будівельні матеріали, а решту в сумі 1200 грн повернути.

На вказану пропозицію ОСОБА_4 погодився та цього ж дня поїхав у м. Липовець Липовецької ОТГ Вінницької області, де за допомогою раніше повідомленого йому пін-коду зняв із вищевказаної банківської картки кошти в сумі 2000 грн., з яких 500 грн. витратив на оплату будівельних матеріалів, 300 грн. переказав на банківський рахунок, який йому повідомив ОСОБА_6 .

Після цього, ОСОБА_4 , розуміючи те, що на балансі вказаної картки можуть знаходитись інші кошти, не перевіряючи їх фактичної наявності, на ґрунті раптово виниклого корисливого умислу, вирішив не повертати ОСОБА_6 даний платіжний засіб та залишив його у себе, тим самим привласнивши даний офіційний документ, та утримував у себе у строк до 15.04.2021, коли був виявлений працівниками поліції.

Такі умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 357 КК України, як привласнення офіційного документу.

Крім того, ОСОБА_4 , являючись особою, яка відбувала покарання у ДУ «Стрижавська ВК № 81» згідно вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 29.11.2016, яким його засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України на підставі ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, та на підставі ухвали Вінницького районного суду від 25.11.2020 згідно п. «г» ч. 1 ст. 3 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими із місць позбавлення волі» йому було встановлено адміністративний нагляд строком на 1 (один) рік із покладенням відповідних обмежень, 11.12.2020 під розписку будучи ознайомленим із ухвалою про встановлення адміністративного нагляду і покладеними на нього обмеженнями, а також попередженим про кримінальну та адміністративну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду та несвоєчасне прибуття до обраного місця проживання та реєстрації в ОВС, згідно з якими ОСОБА_4 зобов`язувався у строк до 14.12.2020 прибути у с. Росоша Липовецького району до місця, у якому він проживав до засудження, та стати на облік у Липовецький ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області, однак у визначений строк без поважних причин до обраного місця проживання не прибув та в термін до 14.12.2020 не зареєструвався у відповідному підрозділі поліції, оскільки вів бродяжий спосіб життя, тим самим ухилився від адміністративного нагляду.

Такі умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ст.395 КК України, як порушення правил адміністративного нагляду, яке полягає неприбутті без поважних причин у визначений строк до обраного місця проживання особи, щодо якої встановлено адміністративний нагляд у разі звільнення з місць позбавлення волі.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав повністю за обставин вказаних в обвинувальному акті, підтвердивши відповідність їх змісту фактичним обставинам, погодившись з правовою кваліфікацією вчиненого ним діяння, вказав на добровільність своєї позиції щодо повного визнання вини у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, просив суд суворо його не карати, врахувати, що зробив належні висновки та розкаюється у вчиненому.

Потерпілий ОСОБА_6 вказав у судовому засіданні, що жодних претензій до обвинуваченого не має, оскільки останній йому збитки відшкодував, тому просив суд суворо його не карати.

Суд переконався, що показання обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Ураховуючи те, що обвинувачений визнав свою винуватість та, беручи до уваги, що інші учасники судового провадження не оспорюють фактичних обставин кримінального провадження, і судом також встановлено, що учасники судового розгляду розуміють правильно зміст цих обставин, не має сумніву у добровільності їх позиції, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, що узгоджується з положеннями ч.3 ст.349 КПК України.

Суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме:

- передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою - крадіжка, вчинена повторно;

- передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, тобто привласнення офіційного документу;

- передбаченого ст. 395 КК України, тобто порушення правил адміністративного нагляду, яке полягає неприбутті без поважних причин у визначений строк до обраного місця проживання особи, щодо якої встановлено адміністративний нагляд у разі звільнення з місць позбавлення волі.

Призначаючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд керується положеннями ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 скоїв кримінальні правопорушення, які в силу ст. 12 КК України, відноситься відповідно до нетяжкого злочину (ч.2 ст.185 КК) та кримінальних проступків (ч.1 ст.357, ст.395 КК), раніше судимий; не одружений, утриманців не має; непрацюючий; за відомостями органу місцевого самоврядування за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував та не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також добровільне відшкодування потерпілому збитків.

При цьому, суд враховує, що обвинувачений, визнаючи свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, висловив жаль щодо скоєного, критично оцінював свої дії, давав правдиві показання як у ході досудового розслідування так і під час судового розгляду.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд визнає рецидив злочинів, оскільки як було встановлено ОСОБА_4 , будучи раніше судимий як за вчинення злочинів проти власності так і інші злочини вчинив нові умисні кримінальні правопорушення.

Обираючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України, мети кари, при цьому, враховує визначені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання, обставин цієї справи, ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, особу винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, а також з урахуванням позиції потерпілого щодо призначення покарання, вважає, що необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень буде покарання передбачене санкціями частин статей, за якими кваліфіковано його діяння, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді арешту.

Обмеження для застосування даного виду покарання щодо обвинуваченого, визначені ч. 3 ст. 60 КК України, судом не встановлені.

Вказаний висновок суду ґрунтується на тому, що соціально стримуючі фактори щодо запобігання вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень наразі відсутні, оскільки він не має сім`ї, нерухомого майна, постійної роботи, що може спонукати до вчинення інших правопорушень, отож виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе в умовах його ізоляції від суспільства.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Судом встановлено, що в даному кримінальному провадженні заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, у тому числі запобіжний захід стосовно обвинуваченого обирався.

Згідно зі ст. 60 КК України, ст. 15, 50-51 КВК України, строк відбуття покарання засудженому рахувати з моменту приведення вироку до виконання, після набрання ним законної сили.

Керуючись ст.ст. 65 КК України, ст. 368, 370, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці;

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 2 (два) місяці.

На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання ОСОБА_4 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді арешту строком на 3 (три) місяці.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_4 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, після набрання ним законної сили.

Апеляційна скарга може бути подана на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Світлана ШПОРТУН