Номер провадження: 11-кп/813/2301/21
Номер справи місцевого суду: 522/3250/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_12 , обвинуваченої ОСОБА_13 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016, №0001262 від 28.03.2016, №0002088 від 23.07.2016 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою
обвинуваченій ОСОБА_12 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,
обвинуваченому ОСОБА_10 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України,
обвинуваченій ОСОБА_13 у скоєнні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України,
обвинуваченій ОСОБА_11 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою продовжено строки тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_13 , обвинуваченої ОСОБА_11 на 60 днів. Строк дії ухвали закінчується 28.12.2021 року.
Відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченим запобіжного заходу на менш суворий вид, у тому числі на домашній арешт.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що прокурором доведено наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені, з огляду на тяжкість покарання, яке їм загрожує у випадку доведеності їх вини:
можуть здійснити дії на спроби переховування від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 не мають офіційного джерела прибутку, оспорюють обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення;
можуть незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, яких ще не допитано, не відшкодували потерпілим заподіяну шкоду та за відсутністю інших обставин, які б свідчили про негативну оцінку обвинуваченими дій, що їм інкримінують, відсутність будь-якого каяття;
можуть вчинити інше кримінальне правопорушення з огляду на висунутий їм обсяг обвинувачення, кількість епізодів.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити, клопотання захисника задовольнити, змінити обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід на домашній арешт. Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- клопотання прокурора є формальним та ідентичним попереднім;
- клопотання не містить викладу обставин, які б свідчили про те, що ризики не зменшились та виправдовують тримання обвинуваченого під вартою;
- заявлені ризики нічим не обґрунтовані та є лише припущеннями прокурора;
- ризики, передбачені ст. 177 КПК України, стороною обвинувачення не підтверджуються;
- суд не встановив наявності ризиків щодо кожного обвинуваченого окремо, обмежився натомість узагальненням щодо їх наявності відносно усіх 4х;
- сторона обвинувачення загалом посилається лише на тяжкість обвинувачення, не наводячи конкретних обставин справи;
- відмовляючи у задоволенні клопотання захисника, суд не надав оцінку його змісту;
- ОСОБА_10 тримається під вартою вже більше 5 років;
- на сьогоднішній день усі зібрані стороною обвинувачення докази вини ОСОБА_10 у інкримінованих його правопорушеннях вже били досліджені під час судового розгляду, попри те, що такі докази почали надаватись суду більш ніж через 3 роки після складання обвинувального акту;
- наявні у матеріалах справи докази, переважно, підлягають визнанню судом недопустимими;
- обвинувачений має постійне місце проживання, родину, одружений, на його утриманні знаходиться 3 неповнолітніх дітей;
- у слідчому ізоляторі не зафіксовано недотримання обвинуваченим дисципліни;
- відсутні підстави передбачати незаконний вплив обвинуваченим на свідків, оскільки єдиний свідок зі зміненими анкетними даними знаходиться під захистом держави, його анкетні дані засекречено;
- доказів наявності підстав для висновку про те, що обвинувачений буде перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілих, вчиняти інші кримінальні правопорушення матеріали справи не містять. Однак тримання під вартою сприяє взаємному впливу обвинувачений один на одного;
- домашній арешт з носінням електронного засобу контролю здатний повною мірою забезпечити контроль за поведінкою ОСОБА_10 та виконання ним покладених процесуальних обов`язків, а також гарантує запобігання ризику переховування від суду.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 обвинуваченої ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- прокурором не було доведено належними доказами обґрунтованості підозри, наявності реальних ризиків, неможливості досягнення мети у разі застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж той, що заявлено у клопотанні;
- висновок суду першої інстанції нічим, окрім тяжкості ймовірного покарання не мотивовано;
- суд не надав оцінки ані погіршенню стану здоров`я обвинуваченої, ані наявним у неї міцним соціальним зв`язкам ;
- достатнім запобіжним заходом для ОСОБА_11 , який забезпечить виконання покладених на неї процесуальних обов`язків, є домашній арешт;
- обвинувачена ОСОБА_14 знаходилась на волі, без обрання бідь-якого запобіжного заходу протягом 3х років.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити їй запобіжний захід на домашній арешт, прийняти міри у відношенні прокурора ОСОБА_6 за неправдиві дані, наведені у клопотанні. Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- на сьогоднішній день прокурором не надано беззаперечних доказів її вини у інкримінованих правопорушеннях, обвинувачення складається з припущень та домислів;
- судом і досі не досліджено письмові докази, провадження по суті не слухається;
- посилання прокурора на відсутність у ОСОБА_11 міцних соціальних зв`язків не відповідають дійсності, обвинуваченою надавались документи членів її сім`ї та докази, наявності у неї постійного місця проживання та реєстрації, позитивні характеристики;
- прокурор лише формально посилається на наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не надаючи на їх підтвердження жодного доказу;
- суд формально розглянув заявлене прокурором клопотання, не надавши оцінки особистим та сімейним обставинам обвинуваченої, її здоров`ю (остання потребує оперативного втручання);
- документи та інші предмети вилучені;
- доказів погроз з її боку учасникам кримінального провадження не існує;
- під вартою вона перебуває більше 5 років.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити їй запобіжний захід на домашній арешт , прийняти міри у відношенні прокурора ОСОБА_6 за неправдиві дані, наведені у клопотанні. Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, жодним чином доведено не було;
- вона вже перебувала під цілодобовим домашнім арештом, протягом якого від суду не переховувалась, суду та слідству не перешкоджала;
- не судима в силу ст.89 КК України, має позитивні характеристики, на обліку у компетентних органах не перебуває,
- безперервне перебування її під вартою протягом більш ніж 5 років є незаконним та безпідставним;
- клопотання прокурора є формальним та ідентичним попереднім;
- звертає увагу апеляційного суду, що перебуває у антисанітарних умовах, без належного медичної допомоги та харчування.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_13 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити їй запобіжний захід на домашній арешт. Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- протягом передування справи у суді, а саме протягом 5 років, прокурором не надано жодного доказу, який би доводив існування підстав, викладених у обвинувальному акті;
- прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, як і неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів жодним чином доведено не було;
- протягом перебування під вартою, а також перебуваючи на домашньому арешті, вона жодним чином не порушувала покладених на неї зобов`язань;

- суд визнає доведеними обставини, наведені у клопотанні прокурора, які такими не є, порушуючи принцип рівності судового процесу;

- чи перешкоджала вона слідству, яким чином характеризується за місцем проживання та інші обставини які мають значення для обрання запобіжного заходу судом не досліджувались;

- під вартою вона перебуває більше 5 років, зі спливом яких тільки почали зачитувати обвинувальний акт;
- при розгляді клопотань прокурора судом застосовується формальний підхід, що приводить до автоматичного продовження строку тримання під вартою;

- можливість застосування альтернативних запобіжних заходів відносно неї взагалі не розглядалась;

- перебуваючи під вартою вона знаходить в умовах, які не відповідають нормам та стандартам належної медичної допомоги, що має негативний вплив на її здоров`я, стан якого погіршився.

Позиції учасників судового провадження.
Захисники ОСОБА_7 доводи та вимоги власної апеляційний скарги та апеляційної скарги ОСОБА_11 підтримав, підтримав також вимоги і апеляційних скарги інших обвинувачених.
Захисник ОСОБА_9 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав, підтримав також вимоги і апеляційних скарги інших обвинувачених..
Захисник ОСОБА_8 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_13 , підтримав також вимоги і апеляційних скарги інших обвинувачених.
Прокурор заперечила проти зміни запобіжних заходів обвинуваченим, оскільки саме тримання під вартою через превентивні властивості перешкоджає реалізації наявних ризиків. Зазначила, що обставини та обсяг обвинувачення ОСОБА_15 не є ідентичними тим, що наведені відносно обвинувачених у даному кримінальному провадженні, а отже прирівнювати застосований відносно неї запобіжних захід до тих, що застосовано до ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 є недоречним.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває об`єднане кримінальне проваджені №0003647 від 06.06.2016, №0001262 від 28.03.2016, №0002088 від 23.07.2016 відносно

ОСОБА_12 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_10 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_13 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України,

ОСОБА_11 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_11 та її захисника ОСОБА_7 щодо недоведеності інкримінованого їй обвинувачення, як і аналогічні зауваження ОСОБА_13 апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про безпідставність обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого їм злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України,на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється.

Посилання апелянтів на формальність клопотання прокурора та формальність його розгляду судом першої інстанції, на необґрунтованість наведених прокурором ризиків та відсутність їх диференціації судом першої інстанції при наданні оцінки їх існування щодо кожного з обвинувачених окремо, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі. Дійсно, з оскаржуваної ухвали вбачається, що, стверджуючи про доведеність, заявлених прокурором ризиків, суд першої інстанції навів характеризуючи особи обвинувачених обставини, згрупувавши їх, уникнувши, на переконання апеляційного суду беззмістовного повторення, що жодним чином не вплинуло на реальність та впливовість таких характеризуючи факторів.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченим не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинувачених, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_16 на обґрунтованість заявлених ризиків виключно тяжкістю ймовірного покарання, звертає увагу на таке.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що тяжкість покарання не була єдиною підставою для виноску суду про доведеність, заявлених прокурором ризиків, та окрім того, зважаючи на те, ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, санкції яких передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, на переконання апеляційного суду, тяжкість покарання у даному випадку є достатнім мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також слід зазначити, що посилання обвинувачених ОСОБА_12 ОСОБА_13 та ОСОБА_10 на дотримання, покладених на них зобов`язань під час застосування попередніх запобіжних заходів, не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики та жодним чином не свідчать про неможливість вчинення обвинуваченими спроб переховування, впливу на свідків чи іншого кримінального правопорушення в подальшому.
Соціальні зв`язки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, погашена судимість, наявність місця проживання та позитивні характеристики не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати встановлені ризики.
Обставини ж щодо перебування на утриманні обвинуваченого ОСОБА_10 дружини та дітей, належними доказами стороною захисту підтверджені не були, сам по собі факт перебування особи у шлюбі, як і наявності у дитини не підтверджує прийняття активної участі у її вихованні та перебуванні на утриманні.
Крім того, захисником не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо працевлаштування обвинуваченого та джерел його доходів.
Апеляційний суд також відхиляє посилання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 щодо погіршення стану здоров`я підозрюваної та послання обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на антисанітарні умови утримання та ненадання медичної допомоги, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачені не можуть отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленими на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.
Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи судді відносно того, що обвинувачені можуть незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні та відхиляє доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про те, що ризик впливу на свідків відсутній з огляду на перебування єдиного свідка під захистом держави та засекреченість даних про його особу органами досудового розслідування, та розцінює як спосіб самозахисту, оскільки в світлі інкримінованих обставин справи зазначене не є фактором достатньо переконливим, з огляду на можливість вчинення обвинуваченими дій щодо встановлення особи свідка та подальшому впливу на неї, шляхом підкупу, погроз, залякування, умовляння чи іншим чином.
Доводи ж апеляційних скарг щодо відсутності розгляду судом першої інстанції можливості застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, апеляційний суд відхиляє, як такі, що спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, з якого вбачається, що враховуючи доведені ризики, обставини кримінального провадження, його суспільний інтерес, данні про особи обвинувачених, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що інші менш суворі види запобіжних заходів на даний час не зможуть забезпечити мети заходів забезпечення кримінального провадження, досягнення якої вимагається Національним законодавством, що узгоджується з Рішенням ЄСПЛ «Кац та інші проти України».
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність зазначених ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, апеляційним судом не встановлено.
Отже, на думку апеляційного суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення районного суду про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.
Водночас, апеляційний суд знаходить слушними зауваження захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 , обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачені постійно перебувають під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_12 , обвинуваченої ОСОБА_13 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016, №0001262 від 28.03.2016, №0002088 від 23.07.2016 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою
обвинуваченій ОСОБА_12 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,
обвинуваченому ОСОБА_10 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України,
обвинуваченій ОСОБА_13 у скоєнні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України,
обвинуваченій ОСОБА_11 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України, залишити без змін.
Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду даної справи, передбачених ст. 28 КПК України.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4