Справа №591/2823/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/714/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА
Іменем України

27 вересня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми клопотання прокурора ОСОБА_6 про обрання (продовження) обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту у кримінальному провадженні за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_9 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 19.02.2021, за яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_14 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_15 ,

захисника адвоката ОСОБА_16 ,

представника ювенальної превенції ОСОБА_17 ,

установила:

У поданому клопотанні прокурор ОСОБА_18 просить обрати (продовжити) обвинуваченому ОСОБА_14 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за місцем проживання та реєстрації в АДРЕСА_1 , строком на 60 днів і покладенням обов`язків: прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду; утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_12 , свідком ОСОБА_19 ; повідомляти прокурора та суд про зміну місця проживання; носити електронний засіб контрою. Клопотання обгрунтоване тим, що вироком Зарічного районного суду м. Сум від 19.02.2021 ОСОБА_14 визнаний винним за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 152 КК, і йому призначене покарання у виді 120 годин громадських робіт та позбавлення волі строком 3 роки відповідно. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. До ОСОБА_14 застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК, строк дії якого закінчується до набрання вироком законної сили. Під час обрання та продовження запобіжного заходу існували ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК, які на даний час не зменшилися, оскільки обвинувачений з метою уникнення відбування призначеного йому покарання у виді 3 років позбавлення волі може переховуватися від суду. Цей ризик також підтверджується тим, що ОСОБА_14 зник з місця вчинення кримінальних правопорушень, після чого був затриманий працівниками поліції. Крім того, враховуючи насильницький спосіб вчинення правопорушення та об`єкт посягання у виді статевої свободи та недоторканності потерпілої, останній, будучи обізнаним про місце проживання потерпілої та свідка, може незаконного впливати на них, а інші більш м`які запобіжні заходи, ніж домашній арешт, не зможуть запобігти вказаним ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст клопотання прокурора, доводи прокурора ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_13 , які підтримали клопотання прокурора, просили продовжити ОСОБА_14 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, доводи обвинуваченого ОСОБА_14 , його законного представника ОСОБА_15 та захисника ОСОБА_16 , які заперечили проти продовження цілодобового домашнього арешту, доводи представника ювенальної превенції ОСОБА_17 , яка погодилась з клопотанням прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданого клопотання, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді домашнього арешту підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою 31 КПК. Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК (1 ст. 405, ч. 1-2 ст. 331 КПК).

Відповідно ч. 6 ст. 181 КПК, строк дії ухвали про тримання під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст. 199 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання прокурора про обрання (продовження) запобіжного заходу, колегія суддів, дотримавшись вимог ст. 176, 177, 181, 194 КПК, з`ясувавши і дослідивши всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді домашнього арешту, дійшла висновку про доведеність обставин, що встановлені раніше ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК, не зменшилися, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання цим ризикам, а також, що існують об`єктивні обставини, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої дії ухвали про домашній арешт.

Зокрема, ОСОБА_14 є обвинуваченим у кримінальному провадженні щодо правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК, у вчиненні яких він визнаний винним вироком Зарічного районного суду м. Сум від 19.02.2021, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 152 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки; за ч. 2 ст. 125 КК у виді 120 годин громадських робіт. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки.

Обґрунтованість вказаного обвинувачення на даний момент вже вирішена судом першої інстанції у межах своїх повноважень при ухваленні вироку, тому на стадії продовження запобіжного заходу у суді апеляційної інстанції до початку апеляційного перегляду судового рішення по суті, колегія суддів не уповноважена давати оцінку дослідженим доказам і може вирішувати питання тільки щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків, а також необхідності і доцільності перебування обвинуваченого під домашнім арештом для їх запобігання.

Встановлені раніше ризики (п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК) є повністю обґрунтованими, так як зважаючи на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_14 у разі набрання законної сили вироком, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК, та фактичні обставини вчинених злочинних діянь, які визнані судом першої інстанції доведеними, обвинувачений може переховуватися від суду та впливати на потерпілу/свідків.

Урахування тяжкості кримінальних правопорушень у цьому випадку має свій раціональний зміст, так як свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та інше.

Згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід ніж домашній арешт не забезпечить запобіганню встановленим ризикам, що є виправданим та необхідним елементом і визначає потребу перебування обвинуваченого під домашнім арештом, тому клопотання прокурора щодо наявності підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_14 строку як тримання під домашнім арештом, так і дії покладених на нього раніше обов`язків є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У той же час, клопотання прокурора не містить належних аргументів на підтримку того, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту матиме більший вплив на процесуальну поведінку обвинуваченого, аніж домашній арешт із забороною залишати житло у певний період доби. Ті обставини, на які посилається прокурор, самі по собі, без інших даних, які б могли підвищувати ймовірність виникнення наміру уникнути суду чи перешкоджати правосуддю, не можуть однозначно та беззаперечно свідчити про наявність підстав для необхідності перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом. При цьому колегія суддів враховує, що попередньою ухвалою апеляційного суду від 06.08.2021 щодо продовження запобіжного заходу у виді домашнього арешту, з метою запобігання можливим ризикам, на існуванні яких наголошував і наголошує прокурор, згідно вимог ч. 5 ст. 194 КПК на обвинуваченого покладені процесуальні обов`язки, відомостей щодо невиконання яких, на наданий час не надано.

У своєму рішенні від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (Baryshevskyy v. Ukraine), заява № 71660/11) ЄСПЛ вказав, що «коли національні суди продовжують застосування запобіжного заходу…, щоразу використовуючи схожі, якщо не сказати шаблонні, формулювання, не продемонструвавши, що вони насправді зважають на плин часу, тоді порушуються вимоги п. 3 ст. 5 Конвенції (див. рішення у справах «Мансур проти Туреччини» (Mansur v. Turkey), від 08.06.1995, п. 55, Series A № 319 B); «Свіпста проти Латвії» (Svipsta v. Latvia), заява № 66820/01, від 09.03.2006, п. 109); «Тірон проти Румунії» (Tiron v. Romania), заява № 17689/03, від 07.07.2009, п. 39). Суд часто констатує порушення п. 3 ст. 5 Конвенції у справах щодо України у зв`язку з тим, що навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою, національні суди часто обґрунтовують продовження строку тримання заявника під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, якщо взагалі це роблять (див. рішення у справах «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02, п. 59-61, від 06.11.2008), «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02, п. 80-81, 99, від 10.02.2011); «Геращенко проти України» (Gerashchenko v. Ukraine), заява № 20602/05, п. 103, від 07.11.2013). У цій справі серйозність пред`явлених заявникові обвинувачень і ризик його втечі або рецидиву злочинної діяльності було наведено у першій постанові про взяття його під варту. Це обґрунтування не змінилося з плином часу. На жодній із стадій національні суди не розглядали будь-які інші запобіжні заходи в якості альтернативи триманню під вартою».

«Суд також зауважує, що первісне затримання заявника ґрунтувалося на серйозності обвинувачень проти нього, а також на інших підставах, таких як імовірність його ухилення від слідства і суду та перешкоджання слідству. Хоча спочатку тримання заявника під вартою, можливо, було виправдане цими підставами, після спливу певного проміжку часу суди були зобов`язані надати більш чіткі підстави для продовження тримання під вартою (див. рішення у справі «Гавула проти України» (Gavula v. Ukraine), заява № 52652/07, п. 89-90, від 16.05.2013). Проте вони неодноразово посилалися на ті ж підстави і не надавали жодних конкретних відомостей. Зокрема, вони не пояснили, в який спосіб заявник може вплинути на свідків та перешкодити слідству» (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Темченко проти України» (Temchenko v. Ukraine), заява № 30579/10, п. 116).

Враховуючи викладене, відсутність будь-яких свідчень з боку сторони обвинувачення щодо порушення обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків під час перебування під цілодобовим домашнім арештом впродовж часу з 16.04.2021 до 27.09.2021, а також наявність об`єктивної потреби в запобіжному заході, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, колегія суддів вважає за необхідне продовжити ОСОБА_14 строк тримання під домашнім арештом, але із забороною залишати житло у певний період доби, задовольнивши таким чином частково клопотання прокурора.

Керуючись ст. 181, 199, 331, 405 КПК України,

постановила:

Клопотання прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_20 строк тримання під домашнім арештом із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 з 19:00 до 07:00 наступного дня, за виключенням необхідності з`явитися до прокурора та суду.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії обов`язків:

- прибувати до прокурора та суду за кожною вимогою;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_12 , свідком ОСОБА_19 ;

- носити електронний засіб контролю.

Встановити строк дії ухвали до 26.11.2021 включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4