Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0000504 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянки України, що проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 4 січня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 28 лютого 2021 року близько 17 години вона, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час конфлікту з ОСОБА_8 чоловіком її доньки ОСОБА_9 , з приводу того, що він ображає свою дружину та застосовує до неї фізичне та моральне насильство, з метою умисного протиправного заподіяння смерті взяла зі стільниці в кухні ніж і завдала ним один удар у живіт ОСОБА_8 , від якого настала його смерть.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.01.2022 ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів по 05.03.2022 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, застосувати до обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло у певний період доби та покласти на неї обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам п.1 ч.1 ст.194 КПК України належним чином не перевірив дотримання процесуальних вимог закону, обґрунтованість підозри, докази, на підставі яких здійснено затримання ОСОБА_7 , законність мети її затримання, а також підстав, наведених прокурором щодо подальшого продовження строку тримання.

Захисник посилається на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який вказав, що термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі Нечипорук і Йонкало проти України). А тому вважає, що суд відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.178, п.4 ч.1 ст.196 КПК України повинен був оцінити докази сторони обвинувачення, які пов`язують обвинувачену з інкримінованим їй кримінальним порушенням, зазначити в ухвалі про оцінку таких доказів на користь сторони обвинувачення і не прийняття до уваги доводів сторони захисту.

За практикою ЄСПЛ наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами (справа Клішин проти України), а обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції (справа Белеветський проти Росії).

Клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурор обґрунтовує наявністю ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, але не наводить жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_7 може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню. Всупереч позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23.11.2017, висновкам ЄСПЛ в рішеннях у справах Третьяков проти України, Цигоній проти України, Ткачов проти України, Боротюк проти України, Ігнатов проти України суд належним чином не мотивував прийняте рішення, а обмежився викладом шаблонів і навів однакові підстави (аналогічні тим, що містяться в інших ухвалах) за весь період тримання ОСОБА_7 під вартою. При цьому суд не врахував, що ОСОБА_7 до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалася, має зареєстроване місце проживання в м. Києві, з 01.03.2002 по теперішній час бездоганно працювала на посаді сестри медичної НДСЛ Охмадит, зарекомендувала себе з позитивної сторони, неодноразово заохочувалась на нагороджувалась грамотами. Разом з ОСОБА_7 проживають та знаходились на її повному фінансовому забезпеченні донька з малолітніми дітьми (онуками).

З огляду на викладене захисник просить зважити на те, що: тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням продовження строку тримання під вартою; знищення речових доказів неможливе, оскільки вони, взагалі, відсутні; можливий тиск на свідків, потерпілих, перешкоджання кримінальному провадженню, є припущеннями, у зв`язку з чим продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , без розгляду можливості застосування альтернативного запобіжного заходу, незаконне та є порушенням п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, у рішенні в справі Харченко проти України ЄСПЛ зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно, вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Оскільки прокурор не подав клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, і суд вирішував питання доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою, доводи захисника, яка стверджує, що прокурор подав клопотання, яке ґрунтується на припущеннях, є безпідставними.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КК України, а саме, можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих з метою уникнення чи пом`якшення відповідальності, вчините інше кримінальне правопорушення, не зменшились і продовжують існувати, і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання ним.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, доводи захисника про те, що суд в ухвалі не дав оцінку доказам сторони обвинувачення, які б пов`язували ОСОБА_7 з інкримінованим їм діянням, не ґрунтуються на вимогах закону. Оцінка доказів виходить за межі повноважень суду першої інстанції під час судового розгляду, оскільки докази на цій стадії лише досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі доведення її винуватості в умисному вбивстві, адже санкцією ч.1 ст.115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, наявність родинних зв`язків зі свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, на яких вона об`єктивно може чинити незаконний вплив, а також поведінку обвинуваченої перед затриманням, яка виразилась у вчиненні дій, направлених на спотворення обставин кримінального провадження.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачена може ухилитися від суду і, використовуючи сімейні зв`язки, незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання покладених на неї процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Не приймаючи до уваги доводи сторони захисту про наявність задовільних характеристик обвинуваченої, місця проживання, роботи та соціальних зв`язків, суд в ухвалі зазначив, що вони не підтверджуються доказами і не спростовують те, що відповідні ризики залишаються незмінними.

Не спростовують висновки суду і копії почесних грамот, якими ОСОБА_7 була нагороджена як медична сестра НДСЛ Охмадит у 2009 та 2014 роках, оскільки докази на підтвердження даних про особу обвинуваченої, наявність у неї роботи, утриманців та міцних соціальних зв`язків, сторона захисту не надала і суду апеляційної інстанції. І всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення про необхідність продовження строку тримання під вартою ризиком знищення речових доказів.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 4 січня 2021 року про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3