ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №11-кп/819/782/21 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А

іменем України

12 жовтня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження №0001913 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 01 червня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 18.09.2014 року за ч.1 ст.286, ч.2 ст.389, ст.70, 71 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки;
засуджено:

за ч.1 ст.121 КК України на 7 років позбавлення волі.

На підставі ст.71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 18.09.2014 року і за сукупністю вироків визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Початок строку відбування покарання обчислювати з 27 травня 2017 року.
На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27 травня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вважати ОСОБА_8 таким, що відбув покарання, та звільнити його з-під варти в залі суду.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Цим вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він в період часу з 23-00 год. 23.05.2017 року до 01-00 год. 24.05.2017 року, знаходячись в будинку АДРЕСА_1 , переслідуючи прямий умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, під час виниклого побутового конфлікту з ОСОБА_9 , перебуваючи поряд зі столом, схопивши правою рукою зі столу ніж, наніс ним один удар в живіт ОСОБА_10 , яка намагалась злагодити вищевказаний конфлікт та перебувала попереду ОСОБА_8 , чим спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої стінки черевної порожнини без пошкодження внутрішніх органів, крововилив в м`які тканини по ходу раневого каналу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор вказує про незаконність вироку щодо ОСОБА_8 з підстав невідповідності його висновків фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. В обґрунтування доводів указує про те, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого. Судом кваліфіковано дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України на підставі дослідження висновку експерта №24 від 25.03.2021 року, відповідно до якого експерт не виключає, що в разі надання медичної допомоги такі тілесні ушкодження могли мати позитивні наслідки (збереження життя). Сторона обвинувачення, посилаючись на вказаний висновок експертизи, зауважує про те, що колото-різане поранення, котре проникло до черевної порожнини, що супроводжувалось розвитком фібринозно-гнійного перитоніту та ускладнилось інтоксикацією, що стало причиною смерті жінки, знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з колото-різаним пораненням, оскільки смертельний наслідок перебував у зв`язку з тілесним ушкодженням. Тому дії ОСОБА_8 мали бути кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України. Також прокурор зазначає про те, що допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 пояснила про те, що тілесне ушкодження супроводжувалось перитонітом у потерпілої, ускладненим інтоксикацією. Жодним із висновків експертів не було розмежовано колото-різане поранення від перитоніту. Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 в момент заподіяння тілесного ушкодження використав саме ніж та спричинив ним удар у життєво важливий орган, а тому повинен був та міг передбачати настання шкідливих наслідків, що, на думку апелянта, свідчить про наявність умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, прокурор указує на те, що до уваги суду фактично не прийнято обставини того, що ОСОБА_8 не працевлаштований, не має сім`ї, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, раніше неодноразово судимий, обтяжуючою його покарання обставиною є рецидив злочинів, ОСОБА_8 не визнав вину у вчиненому, оскільки вказував про те, що потерпіла сама наштрикнулась на ніж. В обґрунтування доводів про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону апелянт указує про те, що в порушення положень ст.370, 364, 365 КПК України 19.05.2021 року суд, після закінчення судових дебатів, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення вироку. 20.05.2021 року, вийшовши з нарадчої кімнати для проголошення вироку, суд повернувся до з`ясування обставин та роз`яснив обвинуваченому підстави для звільнення від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, після чого прийняв рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції, кваліфікувати дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч.1,3 ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання і за сукупністю вироків визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Заслухавши суддю - доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 та ухвалити новий вирок, позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду першої залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Під час апеляційного розгляду прокурором заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, а саме висновків судово-медичних експертиз та допитати експертів, яким на його думку, судом першої інстанції не дано належної оцінки.

Як випливає з матеріалів кримінального провадження, зазначені прокурором у клопотанні висновки судово медичних експертиз безпосередньо досліджені судом першої інстанції за участю сторін у повному обсязі та без порушень, а тому їх повторне дослідження, за таких обставин, порушуватиме загальні засади кримінального провадження, передбачені п.п.3, 15 ч.1 ст.7 КПК України, зокрема: рівність перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та викликати певні сумніви в упередженості суду.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що після допиту експерта ОСОБА_12 та дослідження висновків судово медичних експертиз, зокрема комісійної судово медичної експертизи, яку було призначено під час судового розгляду, прокурором не заявлялось жодних клопотань щодо повторного допиту експерта (експертів) та додаткового з`ясування обставин, які мають значення для об`єктивного розгляду справи.

Зі змісту заявленого клопотання випливає, що воно зумовлено незгодою сторони обвинувачення з юридичною оцінкою доказів та встановленими судом обставинами кримінального провадження, що відповідно до ч.3 ст.404 КПК України не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Виходячи з наведеного, клопотання сторони обвинувачення має бути залишено без задоволення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував той факт, що саме він наніс ОСОБА_13 удар ножем у живіт, але за інших обставин, ніж зазначено у обвинувальному акті. Показав, що на час інкримінованих йому дій, він зі своєю співмешканкою проживав в будинку АДРЕСА_1 , там же в сусідній кімнаті проживав ОСОБА_14 з ОСОБА_15 (потерпілою). 23.05.2017 року ввечері вони всі разом розпивали спиртні напої. Згодом між ним та ОСОБА_16 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_14 кинувся на нього з кулаками, а він, щоб захистити себе, взяв зі столу ніж, замахнувся ним, тримаючи лівою рукою, на ОСОБА_17 знизу вверх в область обличчя, зачепив його ножем по правій щоці. Коли замахнувся на ОСОБА_17 , то зачепив ножем і ОСОБА_18 , яка, намагаючись залагодити конфлікт, у цей момент встала, знаходилася навпроти нього зліва, справа по відношенню до ОСОБА_17 . Проте він не помітив цього і пішов викликати швидку для ОСОБА_17 . Коли повернувся ОСОБА_14 сказав, що він зачепив ножем і ОСОБА_19 , вона в той момент сиділа, склавши руки на животі. Він запитав її про це, вона підтвердила, що він зачепив її ножем і він запропонував їй звернутися до лікарів, коли приїде швидка до ОСОБА_17 . Проте, коли приїхала швидка ОСОБА_19 відмовилася від госпіталізації, пояснивши це тим, що вона сама медпрацівник і буде лікуватися самостійно, що у подальшому і робила. Наступного дня цікавився у ОСОБА_19 станом її здоров`я, вона говорила, що почуває себе нормально, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 повідомив, що ОСОБА_19 померла.
Ці ж обставини він підтвердив на слідчого експерименту, де розповів та показав як заподіяв ножем тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_10
(т.2 а.п. 275-277)
Обставини, за яких ОСОБА_8 заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_10 , підтверджуються наступними доказами.

Зокрема, показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що 23.05.2017 року у вечірній час під час спільного вживання спиртних напоїв у будинку АДРЕСА_1 , де він на той час проживав зі своєю співмешканкою ОСОБА_10 , між ним та обвинуваченимОСОБА_8 , який жив у тому ж будинку в сусідній кімнаті, виникла сварка, в ході якої обвинувачений взяв зі столу кухонний ніж та наніс ним удар у ліву сторону живота ОСОБА_13 , яка була присутня при цій сварці і хотіла заступитися за нього та стала між обвинуваченим та ліжком, на якому він сидів.

Ці ж обставини свідок ОСОБА_9 підтвердив на слідчого експерименті, де на місці показав та продемонстрував, як 23-24 травня 2017 року був в будинку АДРЕСА_1 , де обвинувачений ОСОБА_8 під час сварки взяв ніж зі столу та наніс один удар в область живота зліва ОСОБА_10
(т.2 а.п. 187-190)
Cвідок ОСОБА_20 показав, що зі слів ОСОБА_15 (потерпілої) йому відомо, що обвинуваченийОСОБА_8 її підрізав - взяв зі столу ніж та вдарив її в живіт, вона показувала йому рану на животі. Про це ж йому говорив і сам обвинувачений ОСОБА_8 ..

Свідок ОСОБА_21 показала, що вона на той час проживала з обвинуваченим ОСОБА_8 в кімнаті, сусідній тій, в якій проживав ОСОБА_14 з ОСОБА_15 . В той вечір обвинувачений ОСОБА_8 пішов у кімнату, де жили ОСОБА_14 з ОСОБА_15 , залагодити конфлікт між ОСОБА_16 та їхнім спільним знайомим ОСОБА_22 , а коли повернувся сказав, що випадково зачепив ОСОБА_19 ножем. Після чого вона бачила ОСОБА_18 , яка трималася за живіт, щоб не текла кров. Вона викликала швидку допомогу, проте ОСОБА_19 відмовилася від госпіталізації.

Свідок ОСОБА_23 показала, що напередодні у ввечері розпивала зі своїм співмешканцем ОСОБА_24 спиртні напої в будинку, де проживали ОСОБА_14 , ОСОБА_25 та обвинувачений ОСОБА_8 . Прийшовши наступного дня вранці, від обвинуваченого ОСОБА_8 дізналася про те, що під час сварки з ОСОБА_16 він вдарив ножем у живіт ОСОБА_19 . Тоді ж бачила ОСОБА_19 , вона лежала на ліжку, говорила, що погано себе почуває, показувала рану на животі, проте від госпіталізації до лікарні відмовилася.

Аналогічні пояснення надав свідок ОСОБА_24 ..

Свідок ОСОБА_26 показав, що 25.05.2017 року вранці заходив у гості до ОСОБА_17 , бачив ОСОБА_18 , яка погано себе почувала. У зв`язку з чим, ОСОБА_27 з його телефону викликав їй швидку допомогу, після приїзду якої лікарі констатували смерть потерпілої.

Показання свідка ОСОБА_28 про те, що 23.05.2017 року у вечірній час він прийшов за місцем проживання ОСОБА_29 і ОСОБА_17 у будинок АДРЕСА_1 , де розпивали спиртні напої, після чого лягли відпочивати. Коли на вулиці вже стемніло, в кімнату зайшов ОСОБА_30 , у цей момент він вже дрімав і про що ОСОБА_25 і ОСОБА_14 говорили з ним не звертав уваги. Прокинувся від крику і побачив, як в один момент ОСОБА_30 завдав один удар в область живота зліва ОСОБА_19 . Від удару вона відступила назад і сіла на ліжко. ОСОБА_27 у цей момент сидів на краю ліжка, спробував піднятися і в цей момент ОСОБА_30 , тримаючи ніж в руці, завдав ним удар навідліг в область обличчя ОСОБА_27 , а саме праву щоку, після чого відразу ж вибіг з кімнати. Він відразу ж побіг викликати швидку допомогу, так як телефонів у них не було і попросив про допомогу людей. По приїзду швидкої допомоги, при огляді ОСОБА_19 , лікарі обробили їй рану і сказали, що рана не серйозна, в зв`язку з чим вона від госпіталізації відмовилася. Через кілька днів від ОСОБА_27 дізнався про те, що ОСОБА_19 померла.
(т.2 а.п. 199, 206-209)

Ці ж обставини свідок ОСОБА_28 підтвердив на слідчому експерименті від 19.06.2017 року, в ході якого на місці розповів та продемонстрував, як 23.05.2017 року ОСОБА_8 в будинку АДРЕСА_1 , під час сварки взяв ніж зі столу та наніс один удар в область живота зліва ОСОБА_10
(т.2 а.п. 203-205)
Висновком судово медичної експертизи №29/612 від 22.06.2017 року підтверджено, що утворення колото різаного пошкодження живота на трупі ОСОБА_10 способом, вказаним свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_28 , не виключається. (т.2 а.п. 131)

Даними протоколу огляду місця події від 25.05.2017 року про те, що труп ОСОБА_10 був виявлений на ліжку у домоволодінні АДРЕСА_1 . На трупі був светр чорного кольору з видимими пошкодженнями тканини на передній поверхні зліва. На тілі трупа ОСОБА_10 виявлена на животі зліва рана косо-вертикального напрямку, з верхнім гострим, нижнім тупим кінцем, рівними, рожевими краями, інших тілесних пошкоджень не виявлено. Крім того, в цьому ж приміщенні, виявлено та вилучено штани зі слідами червоно-бурого кольору, 4 ЛП.
(т.2 а.п. 73-75)
Висновками судово-медичних експертизи №612 від 12.06.2017 року, №61-МК від 01.06.2017 року, №756 від 09.06.2017 року встановлено, що у потерпілої ОСОБА_10 виявлено проникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки без пошкодження внутрішніх органів, крововиливи в м`які тканини по ходу раневого каналу, яке утворилося за 2,5 - 3 доби до настання смерті від дії колото-ріжучого предмета типу клинка ножа, що мав лезо і обух з нечітко виражених ребрами, з найбільшою шириною клинка до рівня занурення близько 23 мм.
Пошкодження є колото-різаними, про що свідчить переважання довжини раневого каналу над довжиною шкірної рани, рівні гладкі краї рани, один гострий та протилежний тупий кінці пошкодження, відсутність дефекту тканини і тканинних перемичок; відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, перебуває в причинному зв`язку з настанням смерті.
Смерть потерпілої ОСОБА_10 наступила від проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки без пошкодження внутрішніх органів, що супроводжувався розвитком фібринозно - гнійного перитоніту і ускладнився інтоксикацією, що підтверджується наявністю пошкодження, очеревина тьмяна, брудно-зеленого кольору з накладенням ниток фібрину, каламутна зеленувата сливкоподібна смердюча рідина в черевній порожнині, набряк головного мозку і м`яких мозкових оболонок, різко бліді з землистим відтінком шкірні покриви, набряк, нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів, значний шкребок селезінки, змішані згортки крові в порожнинах серця і великих судин, даними судово-гістологічної експертизи.
При судово - токсикологічній експертизі, результати якої викладено у висновку №1300 від 25.05.2017 року, не виявлено в крові трупа ОСОБА_10 метилового, етилового, ізопропілового, пропілового, ізобутилового, бутилового, ізоамілового спиртів. (т.2 а.п. 80-84, 85-89, 121)

Висновком судово-імунологічної експертизи №153 від 17.07.2017 року встановлено, що на кофті та брюках ОСОБА_8 , вилучених в ході огляду місяця події, виявлена кров людини, присутність у якій крові ОСОБА_10 або обвинуваченого ОСОБА_8 , не виключається.
(т. 2 а.п.137-139)
Відповідно до листа КЗ «Обласний територіальний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Херсонської обласної ради, 24.05.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано два виклики: 24.05.2017 року (заявка №21) о 01-39 год., на місці виклику бригадою надавалась екстрена (швидка) медична допомога ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . ОСОБА_10 відмовилася від транспортування до лікувального закладу, про що зроблено запис в карті виїзду швидкої медичної допомоги. 25.05.2017 року (заявка №197) о 09-45 год. було здійснено виклик співмешканцем ОСОБА_10 , привід виклику «Погано. Вчора було ножове поранення». Після прибуття на місце виклику бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги виявила ОСОБА_10 без ознак життя.
(т.2 а.п. 146)
Свідки ОСОБА_31 та ОСОБА_32 показали, що у складі бригади швидкої допомоги виїжджали на АДРЕСА_1 , де виявили жінку (потерпілу ОСОБА_10 ) з одним ножовим пораненням, обробили їй рану та запропонували госпіталізацію, проте вона відмовилася.

Висновком судово медичної експертизи №32/612 від 20.07.2017 року про механізму нанесення ОСОБА_10 ножового поранення, встановлено:
- місце прикладання сили - передня черевна стінка зліва; напрямок дії травмуючого предмета - зверху вниз, зліва направо і спереду назад. У момент нанесення удару обух був звернений вниз, а лезо - вгору;
- з огляду на локалізацію і характер колото-різаної рани, напрям раневого каналу, потерпіла в момент заподіяння ушкодження була повернута передньою поверхнею тіла до нападника;
- механізм дії колото-ріжучого предмета - занурення гострого леза в глибину тіла з подальшим роз`єднанням тканин розрізом;
- виявлені ушкодження утворилися з силою удару, достатньою для їх утворення;
- з огляду на характер і локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, відсутність пошкодження внутрішніх органів, а також наявність ускладнень (фіброзно-гнійний перитоніт, інтоксикація), наявних у ОСОБА_10 , за умови надання їй своєчасної, спеціалізованої, кваліфікованої медичної допомоги успішний результат не виключається;
- утворення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 способом «натікання на ніж», як зазначено в протоколах допитів ОСОБА_8 від 27.05.2017 року та 28.05.2017 року, а також у протоколі проведення слідчого експерименту від 07.07.2017 року з його участю, виключається.
(т.2 а.п. 149-150)

Оцінивши в сукупності та взаємозв`язку наведені вище докази, суд першої інстанції дав належну оцінку позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_8 та його версії події з приводу того, що він випадково зачепив ножем ОСОБА_10 в той момент, коли він замахнувся на ОСОБА_17 , який накинувся на нього з кулаками, а ОСОБА_10 в цей момент встала з ліжка та сама наткнулася на ніж, і обгрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вона суперечить встановленим обставинам справи та наведеним доказам.
Відомості, які містяться у зазначених вище висновках судово-медичних експертиз, показаннях свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_28 , свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 в момент нанесення удару ножем у живіт ОСОБА_10 , перебував прямо перед нею, не збоку, не ззаду, удар рукою, в якій він тримав ніж, по її тілу він наніс з силою удару, достатньою для утворення тілесного ушкодження, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, при цьому довжина раневого каналу складає до 5 см.
Висновком судово медичної експертизи №32/612 від 20.07.2017 року підтверджено неспроможність показань обвинуваченого ОСОБА_8 щодо утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 способом «натікання на ніж».
В судовому засіданні судово медичний експерт ОСОБА_12 підтвердила зроблені нею висновки, викладені в зазначених вище висновках судово медичних експертиз, та категорично заперечила факт самовільного натікання ОСОБА_10 на ніж, зазначивши, що з боку обвинуваченого ОСОБА_8 мав місце саме силовий удар, обґрунтувавши при цьому свою позицію напрямком раневого каналу (зверху вниз, зліва направо та спереду назад), характером рани (є колото-різаним пошкодженням, про що свідчить переважання довжини раневого каналу над довжиною шкірної рани, рівні гладкі краї рани, один гострий та протилежний тупий кінці пошкодження, відсутність дефекту тканини і тканинних перемичок), а також локалізацією рани (на животі зліва).

Що ж стосується питання правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України, на що посилається прокурор, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено той факт, що ОСОБА_8 своїми діями заподіяв тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , що спричинили її смерть, та перекваліфікував дії ОСОБА_8 ч.2 на ч.1 ст.121 КК України, виходячи з того.

Так, суд першої інстанції правильно зазначив, що сам факт нанесення ОСОБА_8 колото-різаного поранення передньої черевної стінки ОСОБА_10 , котре проникло до черевної порожнини без ушкодження внутрішніх органів, що супроводжувалось розвитком фібринозно гнійного перитоніту та ускладнилось інтоксикацією, не є достатнім для висновку про те, що саме цими діями обвинуваченого були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть ОСОБА_10 , а саме наявності причинного зв`язку між діями обвинуваченого та наслідками, що настали, у виді смерті потерпілої.
В обґрунтування свого висновку суд послався на те, що в день отримання ОСОБА_10 ножового поранення - на виклик 24.05.2017 року о 01-39 год. каретою швидкої допомоги був здійснений виїзд за місцем проживання ОСОБА_10 , лікарями на місці була оброблена рана та запропонована подальша госпіталізація до медичного закладу для надання більш спеціалізованої медичної допомоги, на що вона відмовилася, про що повідомили в судовому засідання як лікарі (свідки), які входили до складу бригади швидкої допомоги, так і свідки-очевидці та сам обвинувачений ОСОБА_8 .. У подальшому протягом дня 24.05.2017 року ОСОБА_10 до медичного закладу за допомогою не зверталася, наступний виклик з метою надання їй медичної допомоги був здійснений 25.05.2017 року о 09-45 год., після прибуття на місце виклику бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги виявила ОСОБА_10 без ознак життя.
Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 пояснила, що виявлене у ОСОБА_10 тілесне ушкодження є тяжким, виходячи з його локалізації. Перитоніт, який розвинувся у неї згодом, є ускладненням, причиною якого могли бути бактерії на ножі. Для запобігання його розвитку необхідно було здійснити промивання рани та інші необхідні в даному випадку дії в умовах медичного закладу (зашити рану), а з урахуванням того, що поранення не ушкодило внутрішніх органів, своєчасне здійснення цих заходів могло би зберегти життя жінці (потерпілій).

З висновку комісійної судово медичної експертизи №24 від 25.03.2021 року випливає, що відповідно до встановлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 мало місце колото різане поранення передньої черевної стінки, котре проникло до черевної порожнини без ушкодження внутрішніх органів, що супроводжувалося розвитком фібринозно гнійного перитоніту та ускладнилось інтоксикацією, що і стало причиною смерті жінки та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з колото різаним пораненням.
Водночас, неможливо виключити, що в разі надання медичної допомоги (своєчасної, спеціалізованої, висококваліфікованої медичної допомоги) такі ушкодження могли мати позитивні наслідки (збереження життя).
(т.3 а.п. 13-18)
Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що для кваліфікації дій особи за ч.2 ст.121 КК України обов`язковою умовою є встановлення причинного зв`язку між тяжкими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого, що апелянтом не заперечується.

Урахувавши всі обставини вчиненого злочину, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зібрані у справі докази безперечно не доводять наявність прямого причинного зв`язку між діями обвинуваченого та смертю ОСОБА_10 ..
Установлені судом обставини справи свідчать про те, що фактично поведінка потерпілої ОСОБА_10 , яка відмовилася від госпіталізації, сприяла настанню тяжких наслідків у виді її смерті.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки він зроблений на підставі оцінки всіх доказів в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Належність та допустимість доказів, які покладено в основу обвинувального вироку, не оспорюється стороною обвинувачення в апеляційній скарзі.

Матеріалами справи підтверджено, що в ході досудового розслідування та судового розгляду були встановлені і досліджені всі обстави, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, перевірялася позиція захисту обвинуваченого шляхом допиту свідків-очевидців злочину, показання яких мають значення для висновків суду, дослідження даних протоколів слідчих дій, висновків судово-медичних експертиз, яким дано належну оцінку у вироку.

Тому твердження сторони обвинувачення про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України, що, на думку прокурора, свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є непереконливими.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною 3 ст.337 КПК України регламентовано, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950) передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні по справі «Барбера, Мессегуе та Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного».

Посилання сторони обвинувачення на висновки судово-медичних експертиз про те, що тілесне ушкодження, що супроводжувалось розвитком перитоніту та ускладнилось інтоксикацією, стало причиною смерті потерпілої та знаходиться причинно-наслідковому зв`язку з колото-різаним пораненням, не можуть бути прийняти до уваги, з огляду на таке.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння діяння, настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження не встановлено наявність доказів того, що під час заподіяння колото-різаного поранення черевної стінки потерпілій, що проникло до черевної порожнини без ураження внутрішніх органів, обвинувачений міг усвідомлювати настання похідного наслідку від вчинення своїх дій, а саме розвиток перитоніту у потерпілої, що ускладнився інтоксикацією.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено висновком комісійної судово-медичної експертизи №24 від 25.03.2021 року, показаннями експерта ОСОБА_12 , заподіяне тяжке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_10 не ушкодило внутрішніх органів та саме по собі не становило загрози її життю. Подальший розвиток перитоніту був викликаний фактично невжиттям заходів для надання медичної допомоги потерпілій, яка особисто відмовилась її отримати.

Доводи апелянта про те, що не слід відмежовувати обставини заподіяння колото-різаного поранення від виникнення перитоніту, оскільки ці обставини супроводжувались одна за одною і жодним висновком експертизи їх не було розмежовано, не заслуговують на увагу, оскільки даними доказами встановлено лише наявність обставин, що спричинили смерть потерпілої. Питання ж з`ясування складу злочину, а саме його суб`єктивної сторони, наявності умислу в обвинуваченого на вчинення злочину, є компетенцією суду та не встановлюється виключно висновками судово-медичних експертиз та не мають переваги над іншими доказами.

Твердження апелянта про те, що спосіб заподіяння та локалізація тілесних ушкодження свідчать про те, шо ОСОБА_8 повинен був та міг передбачати настання шкідливих наслідків, не грунтуються на матеріалах кримінального провадження, що не доводить наявність обґрунтованих підстав для кваліфікації його дій за ч.2 ст.121 КК України.
Отже під час судового розгляду стороною обвинувачення не було надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_8 своїми діями заподіяв тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , що спричинили її смерть.
У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не дана належна оцінка зібраним у кримінальному провадженню доказам, зокрема висновкам судово-медичних експертиз, показанням експерта, є необґрунтованими.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції були ретельно досліджені всі докази, яким дано належну оцінку в їх сукупності з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, та зроблено мотивований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та обґрунтовано кваліфіковано його дії за вказаною нормою закону України про кримінальну відповідальність.

Порушень кримінального процесуального закону при збиранні, досліджені доказів, їхньої оцінки, розгляді клопотань, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо винності обвинуваченого та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, під час апеляційного розгляду не виявлено.

Тому підстав для скасування вироку суду першої інстанції та кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст. 121 КК України, як про це ставить питання прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Згідно із висновком судово психіатричного експерта №381 від 15.06.2017 року, ОСОБА_8 психічними захворюваннями не страждав і не страждає, виявляє розлади психіки та поведінки внаслідок зловживання алкоголем, синдром залежності. У період часу вчинення інкримінованих йому дій ОСОБА_8 міг усвідомлювати свої дії і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 не потребує. (т.2 а.п. 262-265)
Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який за матеріалами справи характеризується фактично посередньо, сім`ї та утриманців не має, офіційно працевлаштований не був, перебуває на обліку у лікаря нарколога у зв`язку з розладами психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, є особою, раніше неодноразово судимою, в тому числі за аналогічний злочин, покарання відбував реально, злочин вчинив протягом невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Обставиною, яка пом`якшує покарання, є часткове визнання обставин вчиненого ним злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочину.
З урахуванням цих конкретних обставин, суд обґрунтовано призначив йому покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України за правилами ст.71 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, пропорційним, співрозмірним ступеню тяжкості злочину, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Твердження прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, позбавленні підстав, оскільки обґрунтовані посиланням на ті ж відомості про особу та обставини вчинення злочину, які були встановлені судом першої інстанції та враховані ним при обранні ОСОБА_8 виду та розміру покарання.

Не відповідають засадам ст.412 КПК України доводи сторони обвинувачення про те, що всупереч вимог ст.364, 365 КПК України в судовому засіданні 19.05.2021 року суд, після закінчення судових дебатів, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення вироку. 20.05.2021 року, вийшовши з нарадчої кімнати для проголошення вироку, суд повернувся до з`ясування обставин та роз`яснив обвинуваченому підстави для звільнення від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, після чого прийняв рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності в цій частині обвинувачення.

Перевіркою матеріалів провадження не підтверджено, що після виходу з нарадчої кімнати судом було досліджено нові докази або встановлено обставини справи, які не були предметом судового розгляду, що вказувало б на порушення вимог ст.364, 365 КПК України. Вказане кореспондується з позицією Верховного Суду, яку сформовано у справі 954/253/20 від 01.06.2021 року.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування чи зміну вироку, колегією суддів не встановлено.

Зважаючи на викладене, апеляційні скаргу прокурора належить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 01 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4