Справа №357/4716/19. Провадження №11-кп/824/865/2022. Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України. Суддя-доповідач у апеляційній інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

10 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2021 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_8
за участю сторони захисту адвоката ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під №0001132, внесеному до ЄРДР 19.04.2019 року, ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Біла Церква Київської області, із середньою освітою, неодруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 30.01.2004 року Білоцерківським міськрайонним судом за ст. 186 ч. 2 КК України на 4 роки позбавлення волі; 2) 22.05.2009 року Білоцерківським міськрайонним судом за ст. 186 ч. 3, ст. 69 КК України на 5 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28.10.2009 року засуджений за ст. 187 ч. 3 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 3) 01.08.2014 року Білоцерківським міськрайнним судом за ст. 395 КК України на 2 місяці арешту; 4) 23.03.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом за ст. 186 ч. 2 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі; 5) 20.05.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом за ст. 185 ч. 3, ст. 70 ч. 4 КК України на 5 років позбавлення волі; 6) 30.05.2018 року Ірпінським міським судом Київської області за ст. 391, ст. 71 КК України на 2 роки 8 місяців позбавлення волі, звільнений 26.02.2019 року по відбуттю покарання,

який визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2 КК України, і призначено йому покарання за:

- ст. 185 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

- ст. 186 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 4 жовтня 2021 року.

Зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк досудового розслідування та під час судового розгляду тримання його під вартою: з 19 квітня 2019 року до 17 травня 2019 року та з 21 грудня 2019 року до 3 жовтня 2021 року з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 залишено попередній у виді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не більш ніж на 60 днів, тобто до 2 грудня 2021 року.

Також вирішено питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Цим вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно; у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальні правопорушення вчинені за таких обставин.
ОСОБА_6 , маючи незняту та непогашену в установленому законом порядку судимість за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, 19 квітня 2019 року близько 00 годин 15 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в під`їзді 5 будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, шляхом ривка, відкрито, з правої кишені штанів потерпілого ОСОБА_10 викрав грошові кошти у сумі 500 грн. Після чого з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник і розпорядився ним на свій власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_10 майнової шкоди у розмірі 500 грн.

У подальшому 11 грудня 2019 року, близько 17 години, ОСОБА_6 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння у кімнаті квартири АДРЕСА_3 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, таємно від оточуючих, шляхом вільного доступу, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, з використанням викрутки, яку ОСОБА_6 знайшов на місці події, зі стіни незаконно заволодів телевізором марки «SAMSUNG ue32j4000», вартістю 3850 грн, належного потерпілому ОСОБА_11 . Після цього з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду у розмірі 3850 грн.
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із ухваленим місцевим судом вироком, обвинувачений ОСОБА_6 та прокурор Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить: скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2021 року та ухвалити нове рішення, яким виправдати його за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку з недоведеністю вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирок місцевого суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Водночас наведені у вироку обставини не узгоджуються між собою і не відповідають дійсності, при цьому висунуте обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України ґрунтується лише на показаннях потерпілого ОСОБА_10 й на припущеннях суду.

Разом з цим, на думку апелянта, є незрозумілим, яким чином місцевий суд дійшов висновку, що у потерпілого ОСОБА_10 було викрадено грошові кошти у розмірі 500 грн, оскільки невідомо чи взагалі мав останній ці кошти. Так, відповідно до показань ОСОБА_10 при зустрічі з апелянтом у нього були грошові кошти у розмірі 3000 грн, які він витратив у кафе «Фламінго», що розташоване по вул. Водопійна, пригощаючи невідомих осіб. При цьому після відвідування вказаного кафе у ОСОБА_10 залишилось 800 грн, однак точної суми грошових коштівпотерпілим не вказано, у той час як решта суми ні органом досудового слідства, ні судом не встановлена.Таким чином, суд першої інстанції безпідставно поклав в основу обвинувального вироку показання ОСОБА_10 , який навіть не пам`ятає, скільки коштів у нього було.

Не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, прокурор Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просить: вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 засудити за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України до 6 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі строком на 6 років позбавлення волі; у решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання залишив поза увагою дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі й за вчинення тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушеньпроти власності, має незняту і непогашену судимість, на шлях виправлення ставати не бажає, оскільки у період випробуванняу зв`язку із звільненням від відбування покарання знову вчинив нові кримінальні правопорушення, а також не працює, неодружений, утриманців не має. Крім того, відразу після звільнення з місць позбавлення волі вчинив одне із інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Тому, з огляду на зазначене, на думку апелянта, обвинувачений ОСОБА_6 є особою, яка становить виключну небезпеку для суспільства.

Також місцевий суд не врахував і поведінку обвинуваченого під час та після вчинення кримінальних правопорушень, а саме те, що ОСОБА_6 зник з місця події, не визнавав своєї провини до останнього, а визнавальні показання обвинуваченого не свідчать про його добровільне волевиявлення, адже зумовлені прагненням покращити своє становище та уникнути справедливого покарання.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Позиції учасників апеляційного провадження

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення за наведених у ній обставин, при цьому заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували відносно задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши та перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши й обміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційних скаргах, поданих прокурором та обвинуваченим не заперечуються.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених у вироку, правову кваліфікацію діяння, вчиненого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, установлених вироком суду, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і об`єктивно підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені та детально викладені судом у вироку.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних зібраних і докладно наведених у вироку джерелах доказів:

- показаннях потерпілого ОСОБА_10 про те, що у цей день він дійсно познайомився з обвинуваченим у дворі будинку де проживає. До цього вони не були знайомі. Вживали з ним спиртні напої. ОСОБА_12 повідомив йому, що знаходиться у скрутному становищі. Він запропонував пройти до кафе «Фламінго» на вул. Водопійна, зайти поїсти. В кафе вони їли, вживали спиртні напої. У кафе розраховувався він. Після розрахунку гроші він поклав у кишеню штанів. При виході з кафе у нього залишилося приблизно 800 грн. Вони попрощалися. Він пішов додому. Біля під`їзду коли він відкривав під`їзд побачив ОСОБА_12 , який стояв за його спиною. Він бачив саме його. Він зайшов до під`їзду і викликав ліфт. Приїхав ліфт, він зайшов у ліфт. У цей час коли він нажимав кнопку свого поверху, появився знову обвинувачений і порвавши йому штани вирвав із кармана штанів гроші, які були там у кишені штанів. Обвинувачений дуже швидко заліз до нього у кишеню штанів і забрав гроші. Після цього обвинувачений почав тікати. Він погнався за ним, але не зміг його догнати. Потім він пішов до кафе. Там сказали, що є відеокамери. Потім він звернувся до поліції. Гроші йому частково були відшкодовані. Він у теперішній час не має претензій до обвинуваченого. У кафе він дав обвинуваченому 50 грн. Обвинувачений бачив, що у нього є ще гроші. Він не помиляється, ці дії вчинені саме ОСОБА_12 . Йому кошти повертав хтось від імені ОСОБА_12 . Ця людина йому сказала, що це гроші від людини, яка тебе образила. Він зрозумів, що це гроші від ОСОБА_12 . Сума належних йому коштів, якими ОСОБА_12 тоді заволодів була більше ніж 500 грн., і точно не менше 500 грн. Йому повернули 1000 грн;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.04.2019 р., відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 впізнав на фото № 2 (зображений ОСОБА_6 ) особу, яка 19.04.2019 р. в під`їзді по АДРЕСА_2 відкрито викрала належні йому грошові кошти;

- протоколі огляду предмета від 19.04.2019 р. з ілюстративною таблицею, постановою про визнання речовим доказом, приєднання до матеріалів провадження від 19.04.2019 р.: спортивних штанів, права кишеня яких пошкоджена, має нерівномірну, безшовну лінію розриву, що виходить на межі кишені до правої бокової частини штанини;

- протоколі отримання від 26.04.2019 р. від ОСОБА_13 диску з камер відеоспостереження кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вул. Водопійна у м. Біла Церква за період з 18 до 19 квітня 2019 р., протоколом огляду від 26.04.2019 р.: оптичного диску ДВД-Р, на якому знаходяться два медіафайли;

- постанові про визнання предмету речовим доказом та приєднання його до кримінального провадження від 27.04.2019 р. ДВД-Р диску;

- речовому доказі оптичного ДВД-Р диска з відеозаписом та ілюстративною таблицею.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо незгоди з вироком місцевого суду та те, що наведені у вироку обставини не узгоджуються між собою і не відповідають дійсності, при цьому висунуте обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України ґрунтується лише на показаннях потерпілого ОСОБА_10 й на припущеннях суду, є надуманими, неконкретними та висунутими ним з метою уникнення покарання. При цьому всі наведені у вироку докази зібрані в стадії досудового розслідування та під час судового розгляду провадження судом першої інстанції, які покладені ним в основу обвинувального вироку, отримані, досліджені, перевірені та оцінені відповідно до вимог КПК України та нічим не знеславлені.

Доводи обвинуваченого щодо того, що є незрозумілим, яким чином місцевий суд дійшов висновку, що у потерпілого ОСОБА_10 було викрадено грошові кошти у розмірі 500 грн, оскільки потерпілий не пам`ятає, скільки коштів у нього було, є необґрунтованими, та спростовуються наявними у справі доказами, визнаними належними та допустимими, зумовлені прагненням покращити своє становище та уникнути справедливого покарання. В показаннях, наданих в суді першої інстанції, потерпілий ОСОБА_10 вказав, що при виході з кафе у нього залишилося приблизно 800 грн., зазначив, що сума належних йому коштів, якими ОСОБА_6 тоді заволодів була більше ніж 500 грн., і точно не менше 500 грн.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не є визначеними законом підставами для скасування вироку суду, як про це просить обвинувачений.

Крім того, вимога в апеляційній скарзі обвинуваченого ухвалити щодо нього виправдувальний вирок, взагалі не ґрунтується на положеннях ч. 1 ст. 407 КПК України і виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Що стосується доводів, наведених у апеляційній скарзі прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_7 про те, що суд невірно застосував закон України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними та з ними не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання (в редакції Постанови Верховного Суду №11 від 6 листопада 2009 р.), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України (2341-14) стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Цих вимог закону при призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Як встановлено апеляційним судом, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які є нетяжким та тяжким злочинами, особу винного, який офіційно не працює, раніше судимий, відбував покарання у місцях позбавлення волі, після звільнення менш ніж через два місяці вчинив новий тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України та у період судового розгляду обвинувального акта відносно нього, вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, має позитивну характеристику з місця проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога, психіатра, його поведінку в ході досудового розслідування та судового розгляду, і дійшов висновку призначити йому покарання у виді позбавлення волі, досудову доповідь органу пробації про існування високого ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, що його виправлення без позбавлення волі може становити небезпеку для суспільства, думку потерпілих. Наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання, судом визнано: визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому ОСОБА_10 , обвинувачений має матір похилого віку, яка має інвалідність 1 групи.

Обставинами, що обтяжують покарання, судом визнано: рецидив злочинів, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння - п. 1, 13 ч. 1 ст. 67 КК України.

З урахуванням викладеного, суд визнав необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, призначити йому покарання у виді позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо того, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання залишив поза увагою дані про особу обвинуваченого не заслуговують на увагу та спростовуються мотивувальною частиною вироку суду.

Отже, під час апеляційного розгляду не знайшло свого підтвердження посилання прокурора, зазначене в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не надав належної оцінки даним про особу обвинуваченого, чим допустив невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Виходячи з наведеного, а також вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, в тому числі про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, не вбачає законних підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання шляхом погіршення становища обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний і обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, ч. 1 ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2021 року, ухвалений у кримінальному провадженні під №0001132, внесеному 19.04.2019року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії цього судового рішення.

С У Д Д І:

ОСОБА_14 з ю б і н ОСОБА_15 . М и к о л ю ОСОБА_16 Ш р о л ь