Справа № 504/4134/21
Провадження № 1-кс/504/1059/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2021 смт. Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участі секретаря- ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, скаргу ОСОБА_3 на постанову від 02.12.2020 року слідчого СВ Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000524 від 30.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із даною скаргою, яка мотивована тим, що у постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.04.2011 року зобов`язано Петрівську сільську раду Комінтернівського району Одеської області розглянути та вирішити питання про надання єдиного номеру земельним ділянкам АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Рішенням сесії Петрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 05.08.2011 року постановлено: «Зобов`язати ОСОБА_3 оформити право приватної власності на об`єкти нерухомого майна, розташованих на земельних ділянках АДРЕСА_3 та провести їх державну реєстрацію.

Виконання Постанови Комінтернівського районного суду Одеської області у справі № 2-а-19/2011 від 11.04.2011 року відкласти до виконання ОСОБА_3 п.1 даного рішення.

ОСОБА_3 звернувся із заявою про вчинене кримінальне правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.11.2015 року зобов`язано орган досудового розслідування внести відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України.

30.03.2016 року відомості внесено до ЄРДР за № 0000524.

В останнє, 02.12.2020 року слідчим СВ Лиманського ВП ГУНП в Одеській області винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутності складу кримінального правопорушення.

Слідчий мотивував своє рішення тим, що відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, оскільки сесією питання виконання рішення суду розглянуто, і постановлено відкласти виконання судового рішення до оформлення ОСОБА_3 права власності на об`єкти нерухомості.

ОСОБА_3 подав письмову заяву про розгляд скарги у свою відсутність, доводи скарги підтримав, просив скаргу задовольнити повністю.

Прокурор в судове засідання не з`явився, сповіщений про дату, час та місце розгляду скарги, причини неявки суду не повідомив, що не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов до наступного висновку:

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рада проводить свою роботу сесійно, а сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Згідно ст. 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Хоча з моменту набрання вказаним рішенням законної сили минув великих проміжок часу (рішення набрало законної сили 21.04.2011 року), рішення суду досі залишається не виконаним, ба більше, виконання судового рішення поставлено за умови самим відповідачем (боржником).
Слідчий суддя звертає увагу на те, що обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. 129-1 Конституції України.
У Рішенні від 30.06.2009 року у справі №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40).
Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.02.2018 року у справі № 504/341/18 вже приймалось рішення про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0000524 від 30.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

При цьому судом зазначалось, що орган місцевого самоврядування фактично відклав розгляд питання виконання судового рішення, пославшись на необхідність оформлення ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно.

Тим самим, орган місцевого самоврядування фактично проігнорував обов`язковий до виконання припис рішення суду розглянути питання та прийняти вмотивоване рішення, або надати адресу земельним ділянкам, або відмовити у її наданні.

Тим самим, на думку слідчого судді, створені штучні перешкоди виконанню судового рішення що набрало законної сили.

Як стверджує ОСОБА_3 у 2014 році він надав сільській раді правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, проте у оскаржуваній постанові слідчого жодної оцінки цьому факту надано не було, тим самим проігноровано необхідність суворої перевірки дій органу сільської ради на предмет наявності ознак складу злочину.

Більш того, слідчий суддя звертає увагу органу досудового розслідування, що жодним нормативним документом не передбачена залежність можливості надання земельній ділянці поштової (юридичної) адреси від наявності права власності на об`єкти нерухомого майна, які на ній розташовані.
В даному випадку має місце використання органом місцевого самоврядування «права на зло», що має вираз у створенні штучної умови для виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Відтак оцінку такому факту має надати слідчий у межах кримінального провадження.

Проте, такої оцінки слідчим так і не надано.

Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі «Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»).

В пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі», п. 158; рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», п. 29).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Відтак за обставин, коли відповідач фактично не врахував висновків суду у рішенні від 11.04.2021 року у справі № 2-а-19/2011, та прийняв своє рішення створюючи залежність можливості виконання рішення суду за певної умови, тобто з очевидними ознаками незаконності.

Десять років ОСОБА_3 не може домогтися дотримання державними інституціями гарантованого Конституцією принципу обов`язкового виконання судового рішення, яке набуло статусу остаточного.

Більш того, державні правоохоронні органи не вбачають очевидних ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, створюючи прецедент так званого «свого розуміння» суспільством, державними органами та органами місцевого самоврядування необхідності виконання судового рішення, що набуло статусу остаточного.

В правовій державі такі дії є неприпустимим.

Завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Дії органу досудового розслідування тісно пов`язані із принципом законності (ст. 9 КПК України), недотримання якого, безумовно, не може свідчити про те, що досудове розслідування здійснюється у повній відповідності до встановлених правил та процедур.

Зокрема, орган досудового розслідування повинен всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого.

Слідчий суддя знаходить доводи скарги обгрунтованими, і постанова про закриття кримінального провадження має бути скасована.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:
1) скасування рішення слідчого чи прокурора;
1-1) скасування повідомлення про підозру;
2) зобов`язання припинити дію;
3) зобов`язання вчинити певну дію;
4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином скарга підлягає задоволенню частково.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 305, 306, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову від 02.12.2020 року слідчого СВ Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000524 від 30.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, - задовольнити частково.

Постанову від 02.12.2020 року слідчого СВ Лиманського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000524 від 30.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, - скасувати.

В задоволенні решти скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1