ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 766/8674/20 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/902/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
іменем України

23 листопада 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000993 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 13 липня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого;
засуджено:

за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень.

Вирішено питання про процесуальні витрати.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що він 03.05.2020 приблизно о 14:30 годині, перебуваючи біля будинку №116 по вул. Комарова у м. Херсоні, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, на ґрунті неприязних відносин, наніс два удари дерев`яною палицею по голові потерпілого ОСОБА_9 , а саме: у тьмяну область. Далі продовжуючи свої протиправні дії наніс один удар кулаком правої руки в губу з лівої сторони, в результаті чого заподіяв йому тілесні ушкодження, які відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вказує на незаконність та необґрунтованість вироку з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Стверджує що висновки суду грунтуються на припущеннях та суперечливих доказах.. Зазначає про те, що висновки судово-медичних експертиз, наявні в матеріалах кримінального провадження, є недопустимими доказами, побудовані на припущеннях щодо можливого механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 . Первинний медичний огляд потерпілого здійснено на за його особистим зверненням на оплатній основі. 08.05.2020 року слідчим винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи, але не надано жодного документу експерту. Вважає, що відповідно до вимог ст.79, 80 КПК України експерт ОСОБА_10 не мав права бути залученим у справу в якості судово-медичного експерта. Посилаючись на зміст положень ст.20, 42 КПК України, апелянт наголошує про порушення його права на захист, зокрема його не було повідомлено в порядку ст.223 КПК України про призначення експертиз та порушено право на участь в слідчій дії проведенні судово-медичних експертиз, не було ознайомлено з висновками судово-медичного експерта. В порушення вимог ст.102 КПК України експерта не було попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновком. Указує про те, що висновки СМЕ №156, № 177/156 від 23.05.2020 року, № 435/177/156 від 23.12.2020 року не відповідають вимогам ст.101 КПК України, оскільки вони побудовані на взаємовиключних суперечливих положеннях, експерту не було надано матеріали кримінального провадження, результати отримано за відсутності потерпілого, що свідчить про недопустимість даних доказів у відповідності до вимог ст.86, 87 КПК України. В порушення вимог ст.93, 101 КПК України слідчим не було зібрано жодних медичних документів та не було надано їх на дослідження експерту. Всупереч вимог ст.69 КПК України експерт самостійно зібрав матеріали для проведення експертизи. Посилаючись на зміст судово-медичних експертиз, апелянт зазначає про відсутність фактичних досліджень, наявність протирічь у висновках та недостовірність викладених в них фактів. Зауважує про те, що в висновку СМЕ №156 не вказано час проведення експертизи. Посилаючись на фото з відеозапису слідчого експерименту від 15.05.2020 року, вказує про відсутність у потерпілого реальних тілесних ушкоджень, при цьому фіксування у нього тілесних ушкоджень не було здійснено в день їх імовірного отримання, а експертизу проведено за відсутності потерпілого. Експертом викладено довільні суб`єктивні висновки щодо кількості 5 ушкоджень у потерпілого. Посилаючись на зміст концепції «плодів отруєного дерева», вказує про недопустимість всіх висновків судово-медичних експертиз та похідних від них доказів. Апелянт також зазначає про те, що предмет «дерев`яна палиця» не може бути використаний в якості джерела речового доказу по справі, оскільки не містить жодних слідів, які б указували б на його належність до справи. При цьому потерпілий неодноразово змінював свої показання щодо індивідуальних, суб`єктивних ознак речового доказу. Указаний предмет не був наданий йому для ознайомлення по закінченню досудового розслідування. Опис характеристик предмету, який визнано речовим доказом у вироку, суперечить змісту висновку СМЕ №435/177/156 від 23.12.2020 року. В порушення вимог ст.290 КПК України йому було забезпечено «формальний» доступ до матеріалів кримінального провадження. У вироку неправильно зазначено дату надання доступу до матеріалів справи, що відповідно до ч.12 ст.290 КПК України свідчить про відсутність у суду права допустити відомості, що містяться в матеріалах провадження, як докази. Посилаючись на зміст показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і потерпілого, апелянт зазначає про їх невідповідність висновку судово-медичної експертизи №156 від 23.05.2020 року. Зазначає про наявність протиріч у показаннях свідка ОСОБА_12 , які він надав при проведенні слідчого експерименту за його участю та під час його допиту. Даний свідок не був присутній під час події 03.05.2020 року, а тому його показання не відповідають дійсності. Поза увагою суду залишено його клопотання про визнання недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_12 , наданих ним під час проведення слідчого експерименту 27.05.2020 року. Крім того, посилаючись на зміст показань свідків та потерпілого, наданих ними в суді першої інстанції та під час слідчих експериментів, апелянт зазначає про наявність суперечностей в їхніх показаннях щодо способу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та кількості ударів, які було нанесено. У вступній та мотивувальній частині вироку зазначено недостовірну інформацію про те, що він в силу ст.89 КК України раніше не судимий. Зазначає, що він вважається особою, яка не притягувалась до кримінальної відповідальності.

Просить повторно дослідити всі докази у кримінальному провадженні, задовольнити його заяву про відвід судово-медичного експерта лікаря ОСОБА_13 , визнати недопустимими доказом протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 з відеозаписом проведення вказаної слідчої дії, визнати неналежним та недопустимим доказом - речовий доказ «дерев`яну палицю», визнати недопустимими доказами висновки судово-медичних експертиз №156, №177/156 від 23.05.2020 року, № 435/177/156 від 23.12.2020 року.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити стосовно нього новий вирок.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, а також про обов`язкову участь потерпілого ОСОБА_9 в апеляційному розгляді, не надходило.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені обвинуваченим, просили їх задовольнити, думку прокурора про залишення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення, а вироку без зміни, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода обвинуваченого ОСОБА_8 з юридичною оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та встановленими обставинами кримінального провадження, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Вимоги апелянта про повторне дослідження апеляційним судом усіх доказів у кримінальному, не відповідають основним засадам кримінального процесуального закону.

Враховуючи, що апелянтом не наведено будь-яких обґрунтувань, які б вказували та те, що докази сторін обвинувачення та захисту були судом першої інстанції дослідженні не повністю або з порушеннями, колегія суддів вважає, що підстави для повторного дослідження доказів та задоволення клопотань обвинуваченого ОСОБА_8 відсутні.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20)

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він не спричиняв тілесні ушкодження потерпілому, є непереконливими.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 , не визнаючи себе винним, не заперечував той факт, що між ним та потерпілим ОСОБА_9 склались неприязні довготривалі відносини, стався конфлікт із застосуванням фізичної сили. Показав, що 03.05.2020 близько 12:00 години він вийшов на вулицю (на межі його ділянки по АДРЕСА_1 та межі ділянки потерпілого АДРЕСА_2 ) і побачив, що ОСОБА_9 та його дружина миють придомову ділянку. Залишився на вулиці, щоб вони не залили яму водою, що знаходиться на межі їх домоволодінь. Коли ж ОСОБА_9 став лити воду в яму, то на його питання, навіщо так робити, потерпілий підійшов до нього та вдарив його шлангом по голові, від чого у нього злетіли окуляри. ОСОБА_9 хотів ударити його повторно, вони зчепились, на нього ззаду навалилась дружина потерпілого та теща. Між ними виникла штовханина, від чого він впав, коли зміг підвестись на ноги, то ОСОБА_14 зробив рух ногою, щоб знову його вдарити, вони з ним впали на бік. Дружина потерпілого та теща стали їх розтягувати. Після конфлікту ОСОБА_9 повернувся до себе у двір, за ним слідом пішла і теща. Зазначив, що до 18.05.2020 до нього ніхто не звертався і він був впевнений, що конфлікт вичерпано. Зі свого боку жодних тілесних ушкоджень потерпілому не спричиняв, тим більше палицею. На його переконання тілесні ушкодження у потерпілого виникли внаслідок його падіння з висоти власного зросту.

Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення були предметом перевірки в судовому засіданні та спростовуються детально наведеними у вироку доказами.

Обставини, за яких ОСОБА_8 заподіяв легкі тілесні ушкодження потерпілому, підтверджуються наступними доказами.

Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що 03.05.2020 він, прибираючи свою ділянку, побачив обвинуваченого ОСОБА_8 на межі їх ділянок, який спочатку виражався в його бік нецензурною лайкою. Він зі свого боку запитав, коли той відремонтує біля себе дорогу, яка через нього була тривалий час розрита. На що ОСОБА_15 забіг до себе в двір, звідки вибіг з палицею в руках та наніс йому удар по голові. Коли він забирав у обвинуваченого палицю, то він спочатку впав, після чого сів на землю. В цей момент на вулицю також вийшла його теща ОСОБА_16 , яка намагалась їх розборонити. Він зі свого боку не давав ОСОБА_8 можливості наносити удари, проте останній все ж таки наніс ще один удар палицею та один удар кулаком. Конфлікт відбувався за адресою вул. Комарова, 116, навпроти його гаражу. Удари були нанесені по голові, по щоці з правої сторони та кулаком правої руки по верхній лівій губі. Внаслідок ударів ОСОБА_8 у нього був синець на голові та розбита губа. Під час бійки у двір вийшла його теща (ОСОБА_16 ), яка почала кричати, на що вибігла його дружина (ОСОБА_17 ) Тілесних ушкоджень ОСОБА_8 він не спричиняв. Наступного дня він звернувся до експерта, який його оглянув.

Обставини, за яких потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження, зокрема, у тьмяну область голови дерев`яною палицею та кулаком в губу, підтверджені даними протоколу слідчого експерименту від 15.05.2020 року.

Під час указаної слідчої дії потерпілий продемонстрував та показав, як ОСОБА_8 двічі наніс удари палицею йому по голові, а потім удар рукою в область обличчя, від чого розбив йому губу.(т.1 а.п.61-63)

Зазначені вище показання потерпілого були перевірені судом і правильно визнані достовірним джерелом доказів, оскільки вони підтверджуються іншими доказами.

Колегія суддів вважає, що підстав ставити під сумнів правдивість показаній потерпілого у суду не було, оскільки вони є послідовними щодо обставин події і узгоджуються з іншими доказами.

Свідок ОСОБА_16 показала, що 03.05.2020 вона вийшла з двору будинку АДРЕСА_2 (йшла до сусідки) та побачила, як зі свого двору вибіг обвинувачений ОСОБА_8 з палицею, якою наніс удар по голові ОСОБА_18 з лівої сторони, який, намагаючись зупинити дії обвинуваченого, виривав палицю з рук останнього, але ОСОБА_15 зміг нанести ще один удар кулаком по обличчю потерпілого. Бачила два удари нанесені потерпілому, а потім ще один. Палиця, якою було нанесено удари, залишилась лежати на місці конфлікту. Обвинувачений її з собою не забрав і вона там лежала до приїзду поліції. Зазначила, що потерпілий не штовхав на землю обвинуваченого, останній впав на землю внаслідок того, що ОСОБА_9 виривав у нього палицю. В результаті дій ОСОБА_8 у потерпілого була кров на обличчі зліва, синець.
Ці ж обставини свідок ОСОБА_16 підтвердила при проведенні слідчого експерименту за її участю 15.05.2020 року, що оформлено відповідним протоколом з додатком. Під час проведеної слідчої дії свідок на місці показала та розказала, що 03.05.2020 йшла до сусідки. Біля їх двору АДРЕСА_2 , ОСОБА_14 (зять) поливав присадибну ділянку. В цей момент зі свого двору вискочив ОСОБА_8 (обвинувачений) з великою палицею в руках. Вона зрозуміла, що він збирається наносити удари ОСОБА_18 , а тому стала кричати, щоб запобігти бійці. Проте ОСОБА_15 наніс удари палицею по голові потерпілого, коли ж той зміг її вирвати, то наніс ще удари кулаком по обличчю, від чого розбив губу.
(т.1 а.п. 122-124)

Свідок ОСОБА_17 показала, що 03.05.2020 вона разом з чоловіком ОСОБА_9 (потерпілим) прибирала в дворі та біля двору свого будинку по АДРЕСА_2 . Коли вже зайшла в двір, то почула крики свої матері ОСОБА_11 , через що повернулась на вулицю. Коли вибігла, то побачила, як обвинувачений ОСОБА_8 наносить удари палицею по голові потерпілого, який намагався її перехопити, щоб припинити протиправні дії. Коли у ОСОБА_9 вийшло вихопити палицю, то ОСОБА_8 впав на землю, але швидко піднявся і став наносити удари кулаком по обличчю потерпілого. Бачила не менше двох ударів, які обвинувачений наніс потерпілому один в район лоба, інший в область щоки.

Свідок ОСОБА_19 показав, що бачив як ОСОБА_9 поливав біля свого будинку. В цей момент до нього підбіг сусід (обвинувачений) з палицею в руках. Потерпілий ОСОБА_9 відхилився від палиці, проте йому все одно сусідом було нанесено удар в область голови. В їх конфлікт втрутилась ОСОБА_16 , але ОСОБА_8 все одно зміг нанести ще удари кулаком по обличчю потерпілого. Обвинуваченого ніхто не бив, а у ОСОБА_9 бачив кров з лівої сторони біля губи. Крім того, слідом за ОСОБА_16 на вулицю вибігла дружина потерпілого, яка також намагалась завадити бійці. ОСОБА_14 вирвав палицю з рук обвинуваченого, від чого він впав на землю.
Ці ж обставини свідок ОСОБА_19 підтвердив при проведенні слідчого експерименту за його участю, що підтверджено даними протоколу слідчого експерименту від 27.05.2020 з відеозаписом до нього, де свідок на місці показав та розказав, що 03.05.2020 зі свого двору вискочив ОСОБА_8 з палицею в руках, якою почав наносити удари по голові ОСОБА_9 , а потім ще наніс удари кулаком по обличчю потерпілому. (т.1 а.п. 127-130)

Судом дано належну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 про те, що зі свого двору вискочив ОСОБА_8 з палицею в руках, якою почав наносити удари по голові ОСОБА_9 , а потім ще наніс удари кулаком по обличчю потерпілому, якими спростовуються твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він під час конфлікту не спричиняв тілесних ушкоджень потерпілому.

Факт нанесення ОСОБА_8 ударів дерев`яної палицею потерпілому підтверджені даними протоколу огляду предмета від 28.05.2020 року, відповідно до якого оглянуто дерев`яну палицю, надану потерпілим ОСОБА_9 , огляд якої було проведено і під час судового розгляду. Так, остання має розмір 1 м, довжини та діаметр 6 см. (т.1 а.п.67, 68)

Висновком судово-медичної експертизи №156 від 23.05.2020 року підтверджено, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження: синці голови, обличчя, крововилив в слизову верхньої губи зліва, які виникли від травматичних дій тупих предметів протягом однієї доби до проведення освідування, не виключено 03.05.2020, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 було нанесено не менше 3 травматичних впливів тупими предметами. (т.1 а.п. 66)

Висновком судово-медичної експертизи №177/156 від 23.05.2020 підтверджено, що утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 способом, вказаним потерпілим та свідком ОСОБА_11 в протоколах їх допитів та в протоколах слідчих експериментів за їхньою участю, не виключається.
(т.1 а.п. 71-72)

Під час судового розгляду за клопотанням сторони захисту з метою перевірки позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_8 щодо способу та механізму виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого судом було призначено судово-медичну експертизу.
(т.1 а.п.180,181)

Висновком судово-медичної експертизи №435/177/156 від 23.12.2020 підтверджено, що з урахуванням характеру та місця розташування тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , виникнення тілесних ушкоджень, а саме: синця на межі тім`яної і лобової областей зліва, крововиливу в слизову верхньої губи зліва від ударів палицею, не виключається, синця зовнішнього кута рота справа від удару рукою, не виключається, при падінні з висоти власного зросту, виключається.
(т.1 а.п.184)

Отже версія обвинуваченого ОСОБА_8 щодо обставин, механізму та способу утворень тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 , а саме їх виникнення внаслідок його падіння з висоти власного зросту, є неспроможної та не відповідає дійсності.

Висновки зазначених вище експертиз не є суперечливими та узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_9 та свідків про обставини, спосіб заподіяння, локалізацію, механізм утворення легких тілесних ушкоджень у потерпілого, та підтверджують той факт, що ОСОБА_8 під час конфлікту умисно наніс удари дерев`яною палицею по голові потерпілому ОСОБА_9 , а потім наніс удар кулаком в губу, якими спростовуються твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він не спричиняв тілесні ушкодження потерпілому, а також про неповноту судового розгляду при встановленні обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

Будь-яких сумнівів в обґрунтованості висновків зазначених вище експертиз не має, вони базується на досліджені даних, що були отримані під час проведення слідчих дій за участю потерпілого, свідків, яким судом дано належну оцінку.

Також висновки експертиз не були поставлений під сумнів стороною захисту під час досудового розслідування.

Наведені вище докази не містять суперечностей та узгоджуються між собою щодо фактичних обставин учинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення,, а тому суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які в своїй сукупності та взаємозв`язку поза всяким сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і обґрунтовано взяті судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Тому твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що обвинувачення ґрунтується на неналежних, недопустимих та суперечливих доказах, зокрема, показаннях потерпілого, свідків, висновків експертиз, а також на припущеннях, слід визнати безпідставними.

Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_8 та його версії події, за якою він не спричиняв тілесні ушкодження потерпілому, на що він посилається в апеляційній скарзі, і обґрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються наведеними вище доказами обвинувачення, зокрема, показаннями потерпілого, свідків, які є послідовними, та узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз, речовим доказом.

Будь-яких даних, які б свідчили про те, що потерпілий та свідки могли обмовити ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення через їх зацікавленість, в матеріалах провадження не має, а тому доводи апелянта з цього приводу є голослівними.

Не ґрунтуються на законі доводи обвинуваченого щодо оцінки дій потерпілого ОСОБА_9 стосовно нього, а саме про спричинення тілесних ушкоджень саме йому ( ОСОБА_8 ), оскільки відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а тому суд не вправі наперед давати оцінку діям потерпілого та встановлювати обставини вчинення ним неправомірних дій, які підлягають перевірці в ході досудового розслідування та судового розгляду за обвинуваченням конкретної особи.
Невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 суд правильно розцінив, як обраний ним спосіб захисту та його намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Доводи обвинуваченого про неналежність та недопустимість доказів обвинувачення, зокрема, протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 , протоколу огляду предмета, речового доказу дерев`яної палиці, висновків судово-медичних експертиз, були предметом перевірки в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, згідно із положеннями ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Підстави, з яких апелянт стверджує про неналежність та недопустимість доказів обвинувачення, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки результатом для визнання доказів недопустимими є не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, доводи ОСОБА_8 про те, що відповідно до вимог ст.79, 80 КПК України експерт ОСОБА_13 не мав права бути залученим у справу в якості судово-медичного експерта через те, що провів первинний медичний огляд потерпілого за його особистим зверненням, що підтверджено відповідним актом, не грунтуються на законі та не є підставою для відводу експерта.

Відомості, які були використані експертом в рамках проведення судово-медичної експертизи №156 від 23.05.2020 року, а саме дані судово-медичного огляду № 261 від 04.05.2020 року потерпілого ОСОБА_9 про наявність у нього тілесних ушкоджень, не суперечить Закону України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 року та Інструкції «Про проведення судово-медичної експертизи» № 6 від 17.01.1995 року.

Не відповідають засадам ст.223 КПК України доводи обвинуваченого про те, що в порушення вказаної норми кримінального процесуального закону йому не було забезпечено право на участь в призначенні та проведенні судово-медичних експертиз, оскільки вказані апелянтом дії, не є слідчими діями у відповідності до положень Розділу III Глави 20 кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.290 КПК України ці процесуальні документи та висновки експертиз надаються стороні захисту на ознайомлення по завершенню досудового розслідування, з якими обвинувачений та його захисник були ознайомленні. Будь-яких зауважень і доповнень від них не надходило, і це не вказує про порушення права ОСОБА_8 на захист при проведенні досудового розслідування. (т.1 а.п.226, 227)

Надуманими є посилання апелянта та те, що в порушення вимог ст.102 КПК України експерта не було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, оскільки про це зазначено у висновках експерта.

Твердження апелянта про те, що судово-медичні експертизи проведені за відсутності потерпілого та без надання експерту матеріалів кримінального провадження, що всупереч вимог ч.4 ст.69 КПК України експерт самостійно зібрав матеріали для проведення експертизи, слід визнати безпідставними. Матеріалами справи підтверджено, що експертом 04.05.2020 року було проведено судове-медичне освідування потерпілого ОСОБА_9 (т.1 а.п.64-66,73), наступні експертизи проведені як за його участю експертизи (СМЕ №156 від 23.05.2020 року), так і за матеріалами кримінального провадження, зокрема, даними протоколів слідчих дій за участю потерпілого та свідка ОСОБА_11 , які безпосередньо дослідженні експертом, що не свідчить про порушення вимог ст.69, 93, 101 КПК України.

Доводи обвинуваченого про те, що зміст висновків судово-медичних експертиз не містить досліджень, які, на його думку, є суперечливими щодо поставлених у них питань, є неспроможними. Зміст висновків експертиз відповідає вимогам ст.102 КПК України, вони містять докладний опис проведених досліджень та обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання.

Посилання обвинуваченого на те, що у висновку СМЕ №156 не вказано час проведення експертизи, слід визнати безпідставними. У висновку експертизи зазначено, що вона була розпочата 12.05.2020 року, закінчена 23.05.2020 року, що не є істотним порушенням кримінального процесуального закону та не є підставою для визнання цього доказу недопустимим.

Також не є підставою для визнання висновків судово-медичних експертиз недопустимими доказами через відсутність тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 на момент проведення слідчого експерименту від 15.05.2020 року, на що вказує апелянт, оскільки тілесні ушкодження у нього були виявлені при судово-медичному огляді 04.05.2020 року, акт якого було надано експерту на дослідження, про що зазначено у висновку СМЕ №156 від 23.05.2020 року.

(т. 1 а.п. 66, 73)

Твердження апелянта про те, що дерев`яна палиця, яку надав потерпілий, не може бути визнана речовим доказом по справі через те, що не містить на собі жодних слідів, що йому не було надано можливість оглянути речовий доказ, були предметом перевірки в суді першої інстанції та обґрунтовано не прийняті до уваги.

Указаний речовий доказ, який був наданий потерпілим у порядку передбаченому ст.93 КПК України, було оглянуто слідчим, про що складено протокол огляду предмета. При ознайомленні з матеріалами справи обвинувачений та його захисник не наполягали на наданні ним доступу до речового доказу, відомості про який містяться в матеріалах справи, і це не вказує про порушення права ОСОБА_8 на захист.

Під час судового розгляду судом за участю сторін було оглянуто цей речовий доказ, і це не свідчить про неповноту судового розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що незгода обвинуваченого ОСОБА_8 з доказами обвинувачення, зокрема, даними протоколів слідчих дій, висновками експертиз, речовим доказом, показаннями потерпілого та свідків щодо обставин події, не є підставою для визнання їх неналежними та недопустимими.
Позбавлені підстав і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам обвинувачення щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності на підтвердження чи спростування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до ч.1 ст.89, ст.94 КПК України суд вирішує питання належності, допустимості, достовірності і достатності доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо належності, допустимості, достовірності, достатності доказів та обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку.
Оцінивши ці докази в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши в повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідивши запропоновані докази, перевіривши позицію захисту обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Тому доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та його невинуватість є такими, що суперечать встановленим обставинам справи.

Як випливає з матеріалів справи, суд першої інстанції неупереджено, всебічно, повно, дослідивши надані учасниками процесу докази в їх сукупності, обґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок.

Колегією суддів не встановлено упередженого ставлення суду до учасників процесу, його зацікавленість в результатах розгляду кримінального провадження, а також не створення судом першої інстанції необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що свідчило б про порушення вимог ст.22 КПК України.

Необґрунтованими є доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про неповноту досудового розслідування та судового розгляду, оскільки з матеріалів провадження випливає, що в ході досудового розслідування та судового розгляду були встановленні і дослідженні всі обстави, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, перевірялася позиція захисту обвинуваченого про його невинуватість шляхом допиту потерпілого, свідків, показання яких мають значення для висновків суду, дослідження даних протоколів слідчих дій, висновків експертиз, яким дано належну оцінку у вироку.

Крім того, після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, клопотань щодо необхідності з`ясування інших невстановлених досудовим розслідуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, а також про доповнення судового розгляду, сторона захисту не заявляла.

Порушень кримінального процесуального закону, зокрема, права ОСОБА_8 на захист при збиранні, досліджені доказів, розгляді клопотань, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо винності обвинуваченого та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, під час апеляційного розгляду не виявлено.

Підстав для скасування вироку через невинуватість ОСОБА_8 та ухвалення нового вироку, як про це ставить питання апелянт, колегія суддів не знаходить.

Покарання ОСОБА_8 призначено судом відповідно до вимог ст.65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного, який характеризується задовільно, є пенсіонером, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст.89 КК України є таким, що не має судимості, відсутності обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Призначене ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.125 КК України за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що він є особою, яка не притягувалась до кримінальної відповідальності, тобто не є особою, що в силу ст.89 КК України раніше не судима, як про зазначено у вироку, слід визнати безпідставними. Судом правильно вказано у вироку про те, що він у силу ст.89 КК України раніше не судимий.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування чи зміну вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 належить залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 13 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4