Справа № 454/1730/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1104/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України

за участі обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищенаведеною ухвалою у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.
Клопотання прокурора ОСОБА_9 задоволено та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 20 січня 2022 року включно.
Не погоджуючись з ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також просить задовольнити клопотання адвоката ОСОБА_8 про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.
Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що матеріали клопотання не містять доказів наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому правопорушення. При цьому вказує, що на місці ДТП відсутня дорожня розмітка, а тому в даному випадку має йти мова про наявність складу іншого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 288 КК України, оскільки причиною даної ДТП, у першу чергу, є неналежна організація дорожнього руху.
Зазначає, що заявлені прокурором ризики є недоведеними. Зокрема, ризик переховування від правосуддя не може вимірюватись лише суворістю можливого покарання. Також суд не може керуватися припущеннями про те, що обвинувачений може бути схильним до перешкоджання розслідуванню чи судовому розгляду лише через те, що він не визнає свою вину в інкримінованих кримінальних правопорушеннях.
Крім того, звертає увагу на те, що всі потерпілі та свідки сторони обвинувачення вже допитані у судовому засіданні, а тому ризик впливу на вказаних осіб відсутній.
Апелянт покликається на те, що судом не було враховано особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, постійну роботу, раніше не судимий. Окрім цього, ОСОБА_7 є учасником бойових дій, брав участь в АТО у період 2014-2016 років, має бойові поранення та бойові нагороди. Крім того, він перебуває під вартою з 1 квітня 2020 року.
Також захисник звертає увагу на те, що судом не розглянуто жодного альтернативного запобіжного заходу, який міг би бути застосований до обвинуваченого.
У судове засідання прокурор, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, не з`явився, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду у його відсутності.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, у провадженні Сокальського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000225 від 1 квітня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 3 квітня 2020 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався.
У судовому засіданні суду першої інстанції, що проводилось 22 жовтня 2021 року, прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою з тих підстав, що ризики, які були підставою для обрання та продовження запобіжного заходу, не зменшилися, а застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу окрім як тримання під вартою, не зможе запобігти цим ризикам.
Крім того, судом було розглянуто клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту.
Так, згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Також, судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Крім того, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував тяжкість кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_7 , та належить до категорії тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років; наявність передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, а саме: ОСОБА_7 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків і потерпілих, оскільки усі свідки та потерпілі ще не допитані судом; репутацію обвинуваченого, який жодним чином не відшкодував заподіяної шкоди, та дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Цей висновок узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
На думку колегії суддів, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цього питання.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Матеріали провадження не містять переконливих відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою. Не наведені такі стороною захисту і під час апеляційного розгляду.
Колегія суддів не перевіряє апеляційні доводи захисника про невинуватість ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні, невірну кваліфікацію його дій та фактичні обставини цього кримінального провадження, оскільки зазначені питання перевіряються і вирішуються судом під час судового розгляду та при ухваленні остаточного судового рішення.
Перевіряючи наявність обґрунтованої підозри в даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту ухвалення остаточного рішення у справі, є достатньою та існує обґрунтована необхідність для продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.
Покликання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійні місце проживання та роботу, є учасником АТО та має бойові нагороди, само по собі не може слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Аргументи захисника щодо тривалості перебування ОСОБА_7 під вартою колегією суддів до уваги не беруться, оскільки дана обставина не входить до визначеного ч. 1 ст. 178 КПК України переліку обставин, які враховуються при обранні запобіжного заходу.
Дослідивши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання прокурора про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який, відповідно до вимог статей 193, 194 КПК України, вислухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини справи і дійшов вмотивованого висновку про необхідність продовження щодо обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судді місцевого суду про те, що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі й домашнього арешту, про застосування якого звернувся з клопотанням захисник, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону при винесенні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є вмотивованим і обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4