ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3078/18 Номер провадження 11-кп/814/576/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі
судового засіданння ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження № №0002488 від 28.09.2017, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 02.02.2021 відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИЛА :
Цим вироком ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 до Моторного транспортного страхового бюро України (МТСБУ) відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 спричинену матеріальну шкоду в розмірі 65 924, 42 грн. та 100 000 грн. моральної шкоди, а всього 165 924, 42 грн.

Стягнуто судові витрати із ОСОБА_9 на користь держави за проведення судової автотехнічної експертизи в сумі 395 грн. 48 коп.

По справі вирішено долю речових доказів.
За вироком суду, 28.09.2017 року близько 07.30 год. водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним мопедом «HONDA Tact» без реєстрації, рухаючись по вулиці Шевченка в м. Полтава зі сторони вул.Овочева у бік вул. М.Бірюзова, та виїжджаючи на перехрестя з вул. М.Бірюзова при дозволяючому (зеленому) сигналі світлофора для його руху повертав ліворуч на вул. М.Бірюзова і в порушення вимог п. 16.2 та 18.2 Правил дорожнього руху України, не дав дорогу пішоходу, який переходив проїжджу частину дороги, на яку ОСОБА_9 повертав та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , внаслідок чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок суду змінити та пом`якшити та призначити йому основне покарання у виді 3 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 рік без позбавлення права керування транспортними засобами та зменшити розмір стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином.
Необхідність ухвалення такого рішення обвинувачений мотивує тим, що при призначенні покарання не повній мірі враховано розкаяння та жаль обвинуваченого з приводу вчиненого, після ДТП одразу був звільнений зі військової служби, зараз працює охоронником, має намір у подальшому відшкодовувати шкоду. Щодо цивільного позову зазначає, що судом при ухваленні рішення не враховано добровільне відшкодування завданої шкодив розмірі 4500 грн., а тому, на думку апелянта, задовлені позовні вимоги потерпілої слід зменшити на вказану суму.
Крім того зазначає, що є учасником АТО у 2014-2015 роках, має державні нагороди та бойові поранення.
У поданих письмових запереченнях потерпіла ОСОБА_7 та прокурор ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Інші учасники провадження вирок суду не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, заперечення потерпілої проти поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не спростовуються.

Доводи обвинуваченого про необхідність пом`якшення призначеного покарання та зменшення іспитового строку а також безпідставне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є непереконливими.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено альтернативні види основних покарань та надано можливість суду призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до роз`яснень в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ч.1 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання,місцевий суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання,вперше притягується до кримінальної відповідальності, з огляду на обставини, що пом`якшують покарання, в тому числі і ті, про які наголошено в апеляційній скарзі, обґрунтовано прийшов до висновку про призначення основного покарання розмірі, наближеному до мінімального, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України,

При цьому місцевий суд дійшов правильного висновку, що враховані при призначені основного покарання обставини, що його пом`якшують, не є безумовною підставою для незастосування додаткового виду покарання.

Призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами місцевий, суд також дотримався наведених вимог закону та належним чином мотивував своє рішення.

Колегія суддів погоджується, що суд обґрунтовано взяв до уваги конкретні обставини кримінального провадження, а також враховує думку потерпілої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Звертає увагу колегія суддів і на те, що докази працевлаштування обвинуваченого на роботу, яка полягає у керуванні автомобілем, відсутні. Тому доводи обвинуваченого, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить його засобів до існування, чи унеможливить його повсякденне життя, не знайшли свого підтвердження.

Крім того, апеляційний суд враховує, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху, що призвело до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, яка до цього часу продовжує лікування. Також суд враховує пояснення обвинуваченого, який повідомив, що відшкодовував заподіяну шкоду лише частково.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необгрунтованими твердження обвинуваченого про наявність достатніх підстав не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та приходить до висновку, що призначене ОСОБА_9 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципам законності, індивідуалізації та є справедливим.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , щодо зменшення визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів оцінює критично, оскільки розмір такого відшкодування визначено судом з урахуванням обставин, що мають значення відповідно до вимог ст. ст.23,1167 ЦК України, роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та засад розумності і співмірності.

Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода може відшкодовуватись грішми.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про визначення розміру моральної шкоди, завданої потерпілій, у вироку вмотивовано належним чином. При цьому, суд послався на характер та обсяг фізичних і душевних страждань потерпілої, порушенні нормального та сталого режиму життєдіяльності, викликаних отриманим тілесним ушкодженням.

Отже, судом першої інстанції додержані вимоги ст. 23 ЦК України, а також роз`яснення, які містяться в п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами). Розмір визначеного судом першої інстанції відшкодування потерпілій моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Щодо часткового відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій в розмірі 4500 грн, колегія суддів зазначає, що цивільний позов потерпілої було подано з урахуванням указаної суми добровільного відшкодування, про що прямо зазначено у уточненій позовній заяві (т.2, а.с. 28).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 02.02.2021відносно нього без змін.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4