Дата документу 24.01.2022 Справа№ 333/4495/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/67/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/4495/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Якимівка Якимівського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 27.04.2019 року приблизно об 11 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 21063», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі швидкістю, яка перевищує максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах, здійснював рух по проїзній частині вул.Комарова, рухаючись з боку вул.Парамонова у напрямку вул.Чумаченка у м.Запоріжжі.

В цей час пішохід ОСОБА_10 , знаходячись поблизу будинку №6 по вул.Комарова у м.Запоріжжя, почав перетинати проїзну частину вул.Комарова, рухаючись справа наліво по ходу руху вказаного транспортного засобу.

Водій ОСОБА_9 , маючи об`єктивну спроможність виявити пішохода, який вийшов на проїзну частину, діючи із порушення вимог п.п.12.3, 12.4, 12.б) Правил дорожнього руху України, де вказано: «12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год, 12.9 б) Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4…», своєчасних заходів для зменшення швидкості не застосував, керований ним транспортний засіб не зупинив, натомість продовжив свій рух, в результаті чого допустив наїзд передньою лівою частиною кузова керованого ним автомобіля на ОСОБА_10 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи №1843 від 20.06.2019 року, пішоходу ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, а саме: «відкрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалася переломами кісток склепіння та основи черепу, крововиливами під оболонку та в речовину мозку, вогнищами руйнування мозку. Травма в своєму перебігу ускладнилася поширеним набряком мозку, порушенням діяльності нервової, серцево-судинної та дихальної систем з розвитком полі органної недостатності, котра у даному випадку призвела до смерті».

Згідно висновку судової авто-технічної експертизи №9-408 від 30.07.2019 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, дії водія автомобілю «ВАЗ 21063», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.п.12.3 12.4, 12.б) Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, застосувавши своєчасні заходи до зниження швидкості руху автомобіля аж до зупинки.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про арешт, накладений на майно, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Свої вимоги мотивував тим, що суд в порушення вимог кримінального закону на підставі ст.75 КК звільнив обвинуваченого від відбування додаткового покарання. Крім того, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд у вироку не зазначив підстав, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням. Разом з тим, з огляду на обставини вчинення злочину, його наслідки та особу обвинуваченого, який не працює, матеріальну шкоду повністю не відшкодував, підстави для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням відсутні.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник просив скаргу залишити без задоволення через необґрунтованість наведених в ній доводів, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, прокурора і потерпілої, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх слушними виходячи з такого.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки. Одночасно застосування цієї статті закону України про кримінальну відповідальність має також узгоджуватися із загальними засадами призначення покарання, не повинно унеможливлювати досягнення інших цілей покарання та призводити до призначення покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, офіційно не працює. Обставин, які б обтяжували покарання, суд не встановив.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, перевіривши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

На переконання колегії суддів, районний суд з достатньою повнотою не врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який є тяжким, наслідки, що настали в результаті протиправних дій обвинуваченого, а також характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, його ставлення до цих порушень. Також не взято судом до уваги цінність суспільних відносин так як відповідно до Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю.

Так, ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Між тим, обвинувачений ОСОБА_9 у світлий час доби знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, що призвело до незворотних наслідків у виді загибелі пішохода.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 , будучи обізнаним про перебування на розгляді апеляційного суду апеляційної скарги прокурора, ухилився від суду, змінив місце свого проживання, не повідомивши про це апеляційний суд, у зв`язку з чим ухвалою суду від 19.03.2020 року його було оголошено у розшук, який тривав 1 рік 8 місяців.

Також, зобов`язавшись виплатити потерпілій завдану кримінальним правопорушенням шкоду, обвинувачений її в повному обсязі так і не відшкодував, незважаючи на те, що з моменту вчинення злочину минуло більш ніж два роки вісім місяців.

Обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімально можливого за санкцією ч.2 ст.286 КК. Проте судова колегія не находить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Крім того, частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність звільнив обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування як основного покарання, так і додаткового, що є неприпустимим.

Відтак вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_9 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4