Справа № 438/599/20
Провадження № 1-кп/438/18/2021
В И Р О К
іменем України

12 жовтня 2021 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000436 від 16 жовтня 2019 року,

стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислав Львівської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не військовозобов`язаного, працює у ВАТ «Укрнафта» фрезерувальником, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

за участю учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 та його представника адвоката ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в :

Обвинувачений ОСОБА_3 близько 03 години 00 хвилин 14 жовтня 2019 року, перебуваючи поблизу зупинки громадського транспорту, що неподалік стоматологічної поліклініки м. Борислава, вул. С. Коваліва, 43, де на ґрунті раптово виниклого конфлікту умисно наніс один удар кулаком правої руки в ділянку щелепи потерпілого ОСОБА_6 зліва, заподіявши при цьому тілесні ушкодження останньому у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи в ділянці кута зліва зі зміщенням уламків та синця в цій же ділянці, які згідно з висновком судово-медичного експерта належать до середнього ступеня тяжкості, як такі, що викликали тривалий розлад здоров`я.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному та надав суду показання, що відповідають фабулі обвинувачення. Зокрема, показав, що 14 жовтня 2019 року близько 03 години обвинувачений зустрів неподалік «зубної поліклініки», розміщеної по вул.Коваліва у м.Бориславі, свого знайомого ОСОБА_8 , який спілкувався з потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В обвинуваченого виник словесний конфлікт з потерпілим. Після чого обвинувачений наніс один удар кулаком правої руки в ділянку щелепи потерпілого ОСОБА_6 зліва. Більше не завдавав ударів, оскільки потерпілий впав. Просить вибачення у потерпілого.

Просить суд суворо не карати, обрати міру покарання не пов`язану з реальним відбуттям покарання.

Окрім визнання обвинуваченим ОСОБА_3 вини, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, зокрема:

даними в судовому засіданні показами потерпілого ОСОБА_6 про те, що 14 жовтня 2019 року близько 3 години останній разом із знайомим ОСОБА_11 неподалік зупинки громадського транспорту біля приміщення стоматологічної поліклініки м. Борислава, вул. С. Коваліва, 43 зустріли візуально знайомих ОСОБА_3 та ОСОБА_12 . На зауваження останніх про значний звук, який лунав із смартфона потерпілого, у потерпілого та обвинуваченого виник словесний конфлікт, під час якого, потерпілий несподівано отримав удар обвинуваченого кулаком в щелепу. Після чого, обвинувачений почав бити потерпілого по голові, спині та тілу. Мінімум двічі вдарив кулаком у верхню ділянку голови потерпілого. Обвинувачений припинив наносити удари, коли побачив, що у потерпілого на обличчі була кров. В цей час ОСОБА_13 заподіяв декілька ударів ОСОБА_11 . На думку потерпілого обвинувачений ОСОБА_14 та його товариш ОСОБА_13 були у стані алкогольного сп`яніння. Під час нанесення побоїв обвинувачений ОСОБА_15 розбив належний потерпілому смартфон ОСОБА_16 . Після чого, обвинувачений заставив потерпілого пригостити його та його товариша ОСОБА_17 кавою. Близько 4 години потерпілий звернувся за медичною допомогою. Був скерований у Львівську обласну лікарню. 15 жовтня 2019 року звернувся з письмовою заявою в органи поліції. Просить обрати відносно обвинуваченого сувору міру покарання;

даними в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_11 про те, що 14 жовтня 2019 року близько 3 години він та його товариш ОСОБА_6 зустріли неподалік приміщення стоматологічної поліклініки м. Борислава, вул. С. Коваліва, 43 візуально знайомого ОСОБА_12 . Останній їм зробив зауваження. Через п`ять хвилин появився ОСОБА_14 . Останній заподіяв ОСОБА_6 два удари в обличчя кулаком;

даними висновку експерта за №331 від 29 жовтня 2019 року, з якого вбачається, що в ОСОБА_6 мались тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи в ділянці кута зліва зі зміщенням уламків та синця в цій же ділянці. Вказані ушкодження виникли внаслідок ударної взаємодії з тупим твердим предметом, не виключено, в термін, вказаний обстежуваним та зазначений в представлених медичних документах, тобто, могли виникнути 14 жовтня 2019 року і відносяться до середнього ступеня тяжкості, як такі, що викликали тривалий, понад три тижні, розлад здоров`я (а.с. 88-89);

даними протоколу проведення слідчого експерименту від 14 квітня 2020 року, із фототаблицею, проведеного за участю свідка ОСОБА_18 , під час якого останній у приміщенні службового кабінету Бориславського ВП ДВП ГУ НП у Львівській області (м.Борислав, вул.В.Великого, 30) показав на статисту яким чином ОСОБА_3 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_6 , що мало місце близько 03 год 14 жовтня 2019 року неподалік стоматологічної поліклініки за адресою: м.Борислав, вул.Коваліва, 43 (а.с. 98-102);

даними протоколу проведення слідчого експерименту від 14 квітня 2020 року, із фототаблицею, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_6 , під час якого останній у приміщенні службового кабінету Бориславського ВП ДВП ГУ НП у Львівській області (м.Борислав, вул.В.Великого, 30) показав на статисту яким чином ОСОБА_3 наносив тілесні ушкодження потерпілому, що мало місце близько 03 год 14 жовтня 2019 неподалік стоматологічної поліклініки за адресою: м.Борислав, вул.Коваліва, 43 (а.с.103-107);

даними висновку експерта за №153 від 15 квітня 2020 року, з якого вбачається, що тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи в ділянці кута зліва зі зміщенням уламків та синця в цій же ділянці, що мались в ОСОБА_6 , виникли одномоментно внаслідок ударної взаємодії з тупим твердим предметом, можливо, і при удару кулаком в ділянку нижньої щелепи зліва, тобто, за механізмами, показаними ОСОБА_6 та ОСОБА_18 при слідчих експериментах від 14 квітня 2020 року, при відтворенні руху рукою ОСОБА_18 по правій щоці ОСОБА_6 не був показаний механізм, при якому могли виникнути вищевказані тілесні ушкодження (а.с.110-111).

Вказані докази суд визнає належними, допустимими та достовірними і такими, що підтверджуються також безпосередньо дослідженими в судовому засіданні процесуальними доказами, а саме:

витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000436 від 16.10.2019, відповідно до якого ОСОБА_6 звернувся 15.10.2019 до Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області з приводу того, що 14 жовтня 2019 року о 03 год.00 хв. по вул.Коваліва у м.Бориславі Львівської області в ході словесного конфлікту між ним та двома невстановленими особами йому було спричинено тілесні ушкодження (а.с.81,91);

постановою слідчого СВ Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_19 про зміну кваліфікації складу кримінального правопорушення від 24 квітня 2020 року, відповідно до якої кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000436 від 16.10.2019, перекваліфіковано з ч.1 ст. 125 КК України на ч.1 ст. 122 КК України (а.с.112).

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Оцінюючи докази, безпосередньо досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , надані останніми в судовому засіданні, суд враховує, що показання останніх прямо стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення і безпосередньо стосуються фактів, які мали місце 14 жовтня 2019 року, пов`язані з обставинами заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень: часом, місцем, способом та іншими обставинами кримінального правопорушення, особою, які їх спричинила, мотивами вчинення кримінального правопорушення тощо.

Висновок судово-медичного експерта Дрогобицького районного відділення КЗ ЛОР за №331 від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_20 та висновок судово-медичного експерта Дрогобицького районного відділення КЗ ЛОР за №153 від 15 квітня 2020 року ОСОБА_20 суд також визнає належними та допустими доказами, оскільки такий отримано у порядку, встановленому КПК України; вказані експертизи проведені на підставі постанов слідчого СВ Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_19 від 29 жовтня 2019 року та відповідно від 15 квітня 2020 року, експертизу проведено уповноваженою на те особою, експертом ОСОБА_21 , та такі підтверджують той факт, що внаслідок подій, які мали місце 14 жовтня 2019 року, потерпілому ОСОБА_6 завдано тілесних ушкоджень. Вказаний висновок належним чином аргументований, ґрунтується на ретельному дослідженні, зробленому на підставі діючого законодавства, містить відповіді на усі поставлені питання, висновок обґрунтовано дослідницькою частиною, фактичні дані викладені у висновку відносяться до справи і мають доказове значення.

Крім того, висновком від 15 квітня 2020 року підтверджуються показання потерпілого ОСОБА_6 про те, що тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи в ділянці кута зліва зі зміщенням уламків та синця в цій же ділянці виникли одномоментно внаслідок ударної взаємодії з тупим предметом, можливо, і при ударі кулаком в ділянку нижньої щелепи зліва, тобто, за механізмами, показаними ОСОБА_6 та ОСОБА_18 при слідчих експериментах від 14 квітня 2020 року.

Протоколи проведення слідчого експерименту від 14 квітня 2020 року, із фототаблицею, проведеного за участю свідка ОСОБА_18 та від 14 квітня 2020 року, із фототаблицею, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_6 є належними та допустими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки прямо підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні та проведені в порядку, встановленому КПК України; вказані слідчі експерименти проведено слідчим СВ Бориславського ВП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_19 , тобто уповноваженою на те особою, за участю потерпілої та обвинуваченого, в присутності двох понятих, зауважень та доповнень від учасників процесуальної дії на проведення слідчих експериментів не надходило, про що в протоколах зроблено відповідні записи.

Суд приймає до уваги визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини, оскільки останній в судовому засіданні визнав той факт, що справді 14 жовтня 2019 року умисно наніс один удар кулаком правої руки в ділянку щелепи потерпілого ОСОБА_6 зліва.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст.85, 94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та прийшов до висновку, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України, а саме спричинення потерпілому ОСОБА_6 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вказаний висновок судом зроблений поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_3 повністю доведена в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ч.1 ст.122 КК України. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу, або іншими частинами статті суд не вбачає.

Вказаний висновок суду узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Зазначена позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Пом`якшуючими вину обвинуваченого ОСОБА_3 обставинами, передбаченими ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 67 КК України, суд не вбачає.

Виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, законодавцем віднесено до нетяжких злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує особу винного, раніше не судимого, має постійне місце проживання, не одружений, працевлаштований, заподіяну потерпілому майнову шкоду не відшкодував, наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність посередньої характеристики з місця проживання, на обліку в лікаря-нарколога та на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, думку державного обвинувачення щодо обрання покарання у виді позбавлення волі із звільненням від відбуття покарання з випробуванням, суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно призначити покарання в межах санкції частини статті інкримінованого кримінального правопорушення у виді позбавлення волі, що є необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування ст.69 КК України до обвинуваченого ОСОБА_3 , із врахуванням обставин справи, наслідків та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд не вбачає.

Беручи до уваги вищезазначені обставини, зокрема тяжкість кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання, що знижує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а також беручи до відома досудову доповідь Дрогобицького МРВ філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінена органом пробації як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінено як середній, а також висновок органу пробації про ймовірність виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі, а у випадку звільнення від відбування покарання з випробуванням таке звільнення повинно включати в себе обов`язки, передбачені ст.76 КК України, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без відбуття покарання у виді позбавлення волі і тому до нього необхідно застосувати вимоги ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання із випробуванням та з покладенням ряду обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

26 червня 2020 року потерпілий ОСОБА_6 подав до суду цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, зокрема, про відшкодування матеріальної (майнової) шкоди в розмірі 32818 гривень 65 копійок, моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень та 13 000 гривень судових витрат.

Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди прийнято до розгляду.

Позивач ОСОБА_6 вимоги мотивує тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 та заподіяння йому середньої тяжкості тілесних ушкоджень був знищений смартфон Huawei Р Smart Р вартістю 7848 гривень, придбаний 15 січня 2019 року. З урахуванням вартості запасних частин до смартфона та його ремонт, економічно ремонтувати смартфон не доцільно. Крім цього, в період проходження курсу лікування, операції та лікування у післяопераційний період, потерпілому необхідні були медикаменти, лікарські засоби та матеріали медичного призначення, без яких проведення лікування було б неможливо і які були придбані за рахунок власних коштів, а саме: 14 жовтня 2019 року потерпілому проводили комп`ютерну томографію, вартість якої становила 1000 гривень, 5 гривень банківські послуги, 15 жовтня 2019 року придбав кісткову пластину вартістю 15 100 гривень з банківськими послугами 151 гривень; вартість придбаних медичних препаратів становила 1 289 гривень 65 копійок.

Крім цього, потерпілий був студентом 2-го курсу денної форми навчання Інституту комп`ютерних наук та інформаційних технологій, розташованого у корпусі №5 НУ «Львівська політехніка» на вул. Ст. Бандери у м. Львові, з платною формою навчання. Піврічний розмір оплати за навчання становив 7425 гривень, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №54767 від 03 вересня 2019 року, за перший семестр навчального року на 2-му курсі потерпілий сплатив гроші у цьому розмірі, однак через отримані 14 жовтня 2019 року тілесні ушкодження змушений був піти в академічну відпустку на рік, обсяг знань не отримав, гроші навчальним закладом йому не були повернуті. Отже, загальна сума, що підлягає для відшкодування, а саме: знищений смартфон - 7848 гривень, вартість комп`ютерної томографії з банківськими послугами - 1005 гривень, вартість пластини з банківською комісією - 15 251 гривень, вартість придбаних медичних препаратів 1289 гривень 65 копійок, вартість за навчання 7425 гривень, становить 32 818 гривень 65 копійок.

Розмір завданої моральної шкоди потерпілий оцінює в 200 000 гривень та обґрунтовує, що неправомірними діями обвинуваченого також йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я.

З моменту отримання тілесних ушкоджень потерпілий переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє здоров`я.

Після отриманих травм був вимушений проходити стаціонарне лікування з оперативним втручанням, терпіти болісні лікувальні та діагностичні процедури. Впродовж всього періоду лікування почувався незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосовуватися до негативних умов існування і ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення. В період стаціонарного лікування потребував зовнішньої допомоги з боку близьких, з приводу чого почувався як джерело клопоту та обмежень для родичів.

Наслідки перенесеної травми та вимушена академічна відпустка як студента денної форми навчання призвели до появи негативних психоемоційних змін: емоційна напруга, невпевненість в собі, відчуття власної трудової, навчальної неповноцінності, тривога з приводу майбутнього. Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і планів. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів.

Також позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 13 000 гривень судових витрат, сплачених ним на рахунок адвокатського об`єднання «Галицькі партнери».

В судовому засіданні цивільний позивач ОСОБА_6 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задоволити. Потерпілий ОСОБА_6 вказав, що обвинувачений під час досудового розслідування пропонував відшкодувати йому шкоду, заподіяну злочином. Проте пропонував незначні кошти. Відповідно, потерпілий відмовився.

Цивільний відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зокрема, вказав, що визнає позовні вимоги відшкодування майнової суми у розмірі 17 541 гривні 65 копійок, а саме вартість комп`ютерної томографії з банківськими послугами, вартість пластини з банківською комісією та вартість придбаних медичних препаратів. Пропонував потерпілому добровільно відшкодувати заподіяну шкоду у розмірі 1500 доларів США. Проте потерпілий відмовився. Крім цього, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, добровільно на стадії досудового розслідування був готовий відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. У задоволенні решти позовних вимог просить відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині цивільного позову, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, приходить до висновку, що позов у кримінальному провадженні про відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення частково, з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Суд вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами винуватості обвинуваченого встановлено протиправну поведінку ОСОБА_3 , що стверджується матеріалами кримінального провадження; встановлено наявність шкоди - заподіяння ОСОБА_6 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я та причиновий зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, що настали.

За результатами розгляду кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого доведена, його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.122 КК України, оскільки в судовому засіданні доведено факт спричинення ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_6 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Враховуючи наявність письмових доказів товарних чеків (а.с.32, 35,36,39-40), якими стверджується факт понесення потерпілим витрат на проведення комп`ютерної томографії з банківськими послугами - 1005 гривень, на придбання пластини з банківською комісією - 15 251 гривень та придбання необхідних медичних препаратів 1289 гривень 65 копійок, суд вважає підставними вимоги цивільного позивача ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 17 545 гривень 65 копійок, так як дії ОСОБА_3 є протиправними, ОСОБА_6 поніс матеріальні втрати і між ними існує причинно-наслідковий зв`язок.

Водночас, цивільним позивачем ОСОБА_6 хоча і було подано суду квитанцію про оплату за товар у розмірі 7848 гривень (а.с.32), проте не надано підтверджуючих доказів що саме зазначена сума ним була витрачена на придбання смартфону Huawei Р Smart Р, а також що зазначений смартфон був знищений протиправними діями цивільного відповідача.

Не підлягають до задоволення позовні вимоги потерпілого про відшкодування вартості за навчання у розмірі 7425 гривень виходячи з наступного.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру за №54767 від 03.09.2019 року згідно дог.721-3 від 22.08.18 проведено оплату за навчання ОСОБА_6 , ІКНІ,КН-201 у розмірі 7425 грн.00 коп. (а.с.37.) Далі, згідно наказу НУ «Львівська політехніка» від 09.12.2019 р. за № 4687-4-о ОСОБА_6 студенту 2-го курсу денної форми навчання, який навчається за кошти фізичної особи в групі КН-201 за спеціальністю «Комп`ютерні науки» надано академічну відпустку за станом здоров`я з 03.12.2019 до 01.09.2020 року (а.с.41). Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування вартості за навчання, позивач зазначив, що через отримані тілесні ушкодження був вимушений піти в академічну відпустку, обсяг знань не отримав, кошти навчальним закладом не були повернуті.

Проте позивач ОСОБА_6 , скориставшись своїм правом на підставі ст.46 Закону України «Про вищу освіту» на перерву у навчанні у зв`язку з обставинами, які унеможливлюють виконання освітньої програми за станом здоров`я, не довів належними та допустимими доказами суду, що йому було відмовлено вищим навчальним закладом у збереженні за ним зазначеного права здобувача вищої освіти.

Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частина 3 цієї статті визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 передбачає, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вирішуючи питання щодо розміру завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд приймає до уваги тривалість моральних страждань і переживань потерпілого, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, такі спричинили розлад здоров`я, він був позбавлений можливості навчатися, що призвело до істотних змін в його житті та негативно позначилося на його моральному та психологічному стані.

Отже, беручи до уваги конкретні обставини провадження, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які переніс потерпілий, їх тривалість, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, та зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду, ґрунтуючись на принципах розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до задоволення частково, а з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 слід стягнути 10 000 гривень моральної шкоди, а в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Визначаючи саме такий розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, позивач зазнав моральних страждань через розлад здоров`я, а тому на підставі ст. 1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню із урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи. Ця сума, враховуючи особу обвинуваченого і характер його дій, на думку суду відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною.

Щодо питання відшкодування витрат потерпілого ОСОБА_6 на правову допомогу в розмірі 13 000 гривень, то суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг.

Як видно з матеріалів справи, представництво інтересів цивільного позивача здійснював адвокат ОСОБА_7 , повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1002166, договором правової допомоги від 15 червня 2020 року та копією Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 526 ( а.с. 24-26).

Проте суд звертає увагу на те, що вищезазначеним договором не визначено вартість послуг, термін їх оплати.

Згідно квитанції про оплату від 24 червня 2020 року, наданої суду на підтвердження надання правових послуг позивачем, вбачається, що ОСОБА_6 сплатив 13 000 гривень отримувач ОСОБА_22 , призначення платежу для надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_23 (а.с.42).

При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу суд керується відповідними правовими позиціями, які зафіксовані Верховним Судом, зокрема, в постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, суду не подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а відтак визначений розмір витрат на правову допомогу в сумі 13 000 гривень не доведено, а тому такі до стягнення з обвинуваченого не підлягають.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Майно, на яке накладено арешт, відсутнє.

Речові докази у справі відсутні.

Міра запобіжного заходу ОСОБА_3 в даному кримінальному провадженні не обиралась.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд

у х в а л и в :
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислава Львівської області, винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначити йому покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування даного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної (майнової) шкоди в розмірі 32818 гривень 65 копійок, моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень та 13 000 гривень судових витрат задовільнити частково, стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий на користь ОСОБА_6 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 завдану майнову шкоду у розмірі 17 545 (сімнадцять тисяч п`ятсот сорок п`ять) гривень 65 копійок та моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

У решті позовних вимог відмовити.

Вирок суду може бути оскаржений до Львівського Апеляційного суду через Бориславський міський суд Львівської області протягом 30 днів з моменту проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1