У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо визнання незаконним виконання і відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
засуджений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений просить скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання щодо визнання незаконним виконання і відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та постановити нову, якою задовольнити його клопотання.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо визнання незаконним виконання і відбування покарання у виді довічного позбавлення волі

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Засуджений вважає, оскаржувану ухвалу необґрунтованою та невмотивованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Посилаючись на практику ЄСПЛ та рішення Конституційного Суду від 16.09.2021 року за № 6-р (ІІ)/2021, вважає призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі неконституційним видом покарання. З метою захисту конституційних прав, на його думку суд зобов`язаний зупинити виконання вироку до часу врегулювання законодавцем правових питань..

Не погоджується, що питання законності виконання і відбування покарання за вироком суду, не відноситься до положень п. 14 ч. 2 ст. 537 КПК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо визнання незаконним виконання і відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року. В обґрунтування якого засуджений посилається на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року №6-р(ІІ)/2021 у справі №3-349/2018, та вважає що вирок, постановлений Апеляційним судом Миколаївської області від 14 квітня 2004 року в частині призначення покарання у виді "довічного позбавлення волі" - є неконституційним за відсутності регулюючого механізму умовно-дострокового звільнення від відбування такого покарання та/або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

ОСОБА_5 засуджено вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року за ст. 15, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 70 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції вказав, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р(ІІ)/2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені. А тому процесуальні підстави для задоволення клопотання засудженого відсутні.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали судового провадження, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до наступного.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Згідно матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року за вчинення злочинів, передбачених ст.15 п.п.6, 12, 13 ст.115, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ст.257, ч.1 ст.263 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 листопада 2004 року, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2004 року - залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

З положень даної правової норми вбачається, що довічне позбавлення волі є найбільш суровим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства та примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

За правилами, передбаченими ч.ч 1, 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно з ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Аналізуючи постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19, в тому числі, її висновки, висловлені в п. 70, відповідно до якого, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину; п. 71. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи; п. 77. Таким чином, Велика Палата дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції; практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням, не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, призначення саме такого покарання не було визнано ні Європейським судом з прав людини, ні Конституцією України катуванням.

Посилання засудженого в обґрунтування клопотання на рішення Конституційного Суду України від 16вересня 2021 року № 6-р(II)/2021, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, є хибним, оскільки Верховною Радою України не приведено нормативне регулювання, встановлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення, що унеможливлює на даний час вирішення по суті порушеного засудженим питання.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання - довічне позбавлення волі. При цьому колегія суддів враховує, що іншого порядку, окрім зазначених норм, закон не містить.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції дотримався вимог національного та міжнародного законодавства, врахував практику ЄСПЛ, прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, не встановлено, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: