Справа № 345/1263/19
Провадження № 11-кп/4808/543/21
Категорія ст. 170 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

13 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_3 , розглянувши апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.11.2021 року про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби із застосуванням електронного засобу контролю, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою відновити право на оскарження, як це було в попередніх ухвалах суду, перелік яких долучено до скарги. На думку апелянта, вказівка суду на те, що вказана ухвала про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту оскарженню не підлягає, є незаконною та такою, що обмежує його право на оскарження. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що змістом рішення Конституційного Суду України №4-р/2019 від 13.06.2019 року визнано неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження запобіжного заходу, постановленої під час провадження в суді першої інстанції. Наголошує на тому, що запобіжний захід продовжується протягом року й завжди надавався йому судом 7-денний термін на оскарження, проте в даній ухвалі таке право обмежено.
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.11.2021 року продовжено застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби із застосуванням електронного засобу контролю терміном на 60 днів.
Перевіряючи можливість апеляційного оскарження вказаного судового рішення, вважаю, що у відкритті апеляційного провадження належить відмовити з поверненням апеляційної скарги апелянту, у зв`язку із тим, що вказана ухвала не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, за таких підстав.

Вбачається, що оскаржуване судове рішення прийнято Долинським районним судом Івано-Франківської області на стадії судового розгляду справи.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 392 КПК України від 13.06.2019 року №4-р/2019 (справа № 3-208/2018(2402/18), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На підставі вказаного рішення, нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, приведено у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

В аспекті вказаного рішення Конституційного Суду України передбачалось визнання неконституційним обмеження конституційного права особи на свободу та особисту недоторканність у кримінальному судочинстві виключно у випадках, пов`язаних безпосередньо з триманням осіб під вартою.

Таким чином, не підлягає апеляційному оскарженню ухвала суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту,постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції.

Доводи апелянта ОСОБА_4 на можливість суду апеляційної інстанції переглянути вказане рішення саме з посилання на окрему частину вказаного вище рішення Конституційний Суд України (справа №4-р/2019 від 13.06.2019 року), зокрема на те, що ним «визнано неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження запобіжного заходу, постановленої під час провадження в суді першої інстанції», є неспроможні, виходячи саме зі змісту тексту рішення Конституційний Суд України, де предметом розгляду була скарга особи щодо можливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення.

Така законодавча позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18.02.2010 року, де Суд зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи.

Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

Право на доступ до суду, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути реалізовано тільки у відповідності до вимог національного законодавства, в зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про право на оскарження рішень суддів, діє в межах тих повноважень, які встановлені діючим кримінальним процесуальним законом і не приймає до уваги доводи щодо законності, обґрунтованості та справедливості оскаржуваного рішення, оскільки вони можуть бути перевірені судом тільки в результаті розгляду апеляційної скарги по суті.

Отже, виходячи із системного тлумачення низки положень КПК України, враховуючи приписи, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019, вважаю, що ухвала суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, яка прийнята під час судового розгляду в суді першої інстанції, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Посилання апелянта на те, що в попередніх аналогічних ухвалах суду першої інстанції в резолютивній частині наголошувалось на строки і порядок її оскарження, тобто не було вказівки на забору оскарження, не є предметом розгляду вказаного провадження, оскільки в даному конкретному випадку апеляційний суд перевіряє доводи апелянта в межах прийнятого судового рішення від 25.11.2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

За таких обставин, враховуючи те, що апелянтом ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, у відкритті апеляційного провадження за цією апеляційною скаргою належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 392, 399 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.11.2021 року про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби із застосуванням електронного засобу контролю.
Ухвалу може бути оскаржено протягом трьох місяців з дня її проголошення до Верховного Суду.

Суддя ОСОБА_3