Дата документу 01.11.2021 Справа № 312/57/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 312/57/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1507/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула 1 листопада 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Кам`янсько-Дніпровського відділу Василівської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Велика Білозерка Великобілозерського району Запорізької області, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу статті 89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.357 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

14 січня 2021 року, приблизно о 12 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, увійшов на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , де, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинені двері проник до приміщення квартири АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав майно, що належить потерпілій ОСОБА_10 , а саме: грошові кошти в сумі 6150 грн., 15000 російських рублів, що згідно курсу Національного Банку України станом на 14.01.2021 року становить в національній валюті 5685 грн.; мобільний телефон марки «DOOGEE» моделі Х6, іmеі: НОМЕР_1 , вартість якого, згідно висновку товарознавчої експертизи № 89-21 від 01.02.2021 року, становить 783 грн. 34 коп., мобільний телефон марки «Nokia», моделі RM-1110, іmеі: НОМЕР_2 , вартість якого, згідно висновку товарознавчої експертизи № 89-21 від 01.02.2021 року, становить 300 грн. 00 коп., чим заподіяв майнову шкоду потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 12918 грн. 34 коп.
Крім того, 14 січня 2021 року, приблизно о 12 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_5 , де, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, з приміщення квартири викрав паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виданий Великобілозерським РВ УМВС України в Запорізькій області 05.03.1998 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 марки «ВАЗ» модель «21099», реєстраційний номер НОМЕР_5 , який виданий Енергодарським МРЕВ 10.01.2002 року, а також посвідчення водія на ім`я ОСОБА_11 , серії НОМЕР_6 , виданого 23.08.1996 року, які є паспортом та іншими важливими особистими документами, одразу після чого, діючи з раптово виниклим прямим умислом, з метою незаконного заволодіння офіційними документами, поклав зазначені документи до кишені своїх штанів, тим самим незаконно заволодів вказаними паспортом та іншими важливими особистими документами потерпілого ОСОБА_11 .

Вироком Великобілозерського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року:
ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.357 КК Українита йому призначено покарання:
- за ч.3 ст.185 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі;
- за ч.3 ст.357 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою постановлено скасувати.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави понесені по кримінальному провадженню процесуальні витрати в сумі 653 грн. 76 коп., які пов`язані з проведенням судової товарознавчої експертизи № 89-21 від 01.02.2021 року.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненому кримінальних правопорушень, вважає вирок відносно нього незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії нетяжких та тяжких злочинів. Сукупність всіх обставин свідчить про підвищену соціальну небезпеку обвинуваченого ОСОБА_8 та необхідності застосування до нього більш суворої міри покарання.

Крім того, суд першої інстанції помилково не визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до вимог ч.2 ст.67 КК України суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку. Однак судом у вироку не враховано обставину, що обтяжує покарання.

Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.3 ст.185 КК України у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, за ч.3.ст.357 КК України у вигляді 2 років обмеження волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання у вигляді 3 років 6 місяця позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Захисник у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційної скарги прокурора, пославшись на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

Обвинувачений у судовому засіданні просив вирок суду залишити без змін, вказавши про визнання своєї провини.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч.1ст.404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Під час судового розгляду ОСОБА_8 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні, зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують її особу.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.385, ч.3 ст.357 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора.

Відповідаючи на доводи прокурора щодо необґрунтованого застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до змісту ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_8 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням призначено із порушенням визначених законом загальних засад і є занадто м`яким.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом належним чином виконані вимоги ст.ст.50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, втім обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочинів, місцевий суд переконався, що належні висновки для себе обвинувачений зробив.

Визнання провини та щире каяття судом першої інстанції віднесено до обставин, які пом`якшують покарання і ці обставини не оспорюються прокурором.

Судова колегія, перевіряючи довод прокурора про вчинення обвинуваченим злочину у стані алкогольного сп`яніння, зауважує на відсутності таких обставин, а тому наведений довод прокурора слід визнати безпідставним.
З цього приводу судова колегія зауважує на змісті обвинувального акту, який засвідчує відсутність заявлених як обтяжуючих покарання обставин, так і при викладенні інкримінованих ОСОБА_8 фактичних обставин перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння.
Таким чином, з огляду на положення ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду, доводи прокурора про неврахування судом обтяжуючої покарання обставини не ґрунтуються на обставинах справи.
Такий висновок апеляційного суду обумовлений правовою позицією Верховного суду, викладеною у Постанові від 20.12.2018 року (справа № 679/783/17, провадження № 51-8609км18).

Звертаючись до позиції потерпілих, слід відзначити, що останні не наполягали на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання, а матеріальна шкода була частково відшкодована шляхом повернення викраденого майна та документів, у зв`язку з чим реальних матеріальних збитків потерпілим особам не завдано.

Одночасно, обґрунтовуючи призначене покарання, суд першої інстанції цілком вірно послався і наінші відомості про особу обвинувачено, а саме те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, офіційно не працевлаштований, однак працює по найму, на спец обліках не перебуває.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції більш тяжкої статті, а саме ч.3 ст.185 КК України та про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з встановленням випробувального терміну тривалістю в два роки.

Колегія суддів з законністю та справедливістю такого покарання погоджується, оскільки при його призначенні суд першої інстанції прийняв до уваги, правильно оцінив та достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення відповідно до закону, а призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на їх обґрунтування прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не дістали оцінки у вироку. Фактично у цій частині апеляційна скарга полягає у міркуваннях загального характеру щодо невідповідності призначеного покарання принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, неспівмірності його вчиненим злочинам, а також у переоцінці фактичних обставин та доказів, яким судом першої інстанції у вироку була надана оцінка, з правильністю якої колегія суддів погоджується.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів знаходить їх необґрунтованими.

Так, згідно ст.75 КК України, в редакції на час ухвалення вироку, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, і правильно призначив йому покарання без його реального відбуття, обравши достатній розмір такого покарання в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність, яке слід вважати законним та обґрунтованим.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що відомості про особу ОСОБА_8 , наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що його обтяжують, ставлення обвинуваченого до скоєного - щире каяття останнього, визнання провини, відсутність тяжких наслідків, думка потерпілих та часткове повернення викраденого майна дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі, зі звільненням від його відбування з випробуванням.

На думку колегії суддів, у своїй апеляційній скарзі прокурор не наводить переконливих доводів з приводу того, чому він вважає виправлення ОСОБА_8 неможливим без ізоляції його від суспільства, як не навів він їх і у межах апеляційного розгляду, а отже правильність висновків суду першої інстанції у цій частині не є спростованою.

Натомість, поряд із зазначеними вище обставинами суд апеляційної інстанції приймає до уваги фактичне перебування обвинуваченого протягом п`яти місяців під вартою, що сприятиме виховній меті, за час перебування на волі ОСОБА_8 не виявляв будь-яких ознак ухилення від суду, добровільно з`явився на апеляційний розгляд скарги прокурора, пояснення обвинуваченого про хоча і неофіційне, але працевлаштування не спростовуються.

Сукупність наведених обставин свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 і без ізоляції від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою, що є додатковим дієвим важелем для стримання протиправної поведінки з боку обвинуваченого.

Призначене покарання з застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України відповідатиме принципам справедливості та індивідуалізації покарання, буде достатнім для перевиховання обвинуваченого і недопущення вчинення ним нових злочинів, тобто досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає що прокурор не навів виключних та переконливих даних, які б засвідчували невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також недоцільність звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробування, що обумовлює відхилення апеляційних доводів та вимог.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Кам`янсько-Дніпровського відділу Василівської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року відносно ОСОБА_8 , визнаного винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.357 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4