ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/464/22 Справа № 184/2612/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Орджонікідзе, Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 та мешкає по АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, за ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України,
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Покров, Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та мешкає по АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, за ч. 3 ст. 187 КК України,
за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожному окремо, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08 лютого 2022 року включно та визначено заставу: ОСОБА_6 - 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 744300 грн., а ОСОБА_5 - 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1240500 грн.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд, враховувавши тяжкість інкримінованих обвинуваченим злочинів, які відноситься до категорії особливо тяжкого та тяжких, та за які передбачено покарання: ОСОБА_6 - у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, ОСОБА_5 - у виді позбавлення волі до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, а також репутацію обвинувачених - ОСОБА_5 , який раніше судимий та ОСОБА_6 , який вчинив злочин будучи у стані алкогольного сп`яніння, відсутність у обвинувачених законного джерела доходу та роботи, дійшов висновку, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати та про неможливість застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, й продовжив строк тримання обвинувачених під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.
Не погоджуючись з ухвалою, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати через необґрунтованість та незаконність. Апелянт також зазначає, що на стадії досудового розслідування працівниками поліції під час проведення його допиту та затримання до нього застосовувались недозволені методи впливу фізичного та психологічного характеру. Звертає увагу й на те, що написана ним заява про визнання винуватості у вчиненні злочину, є сфальсифікованою та не відповідає дійсності, а вина його є недоведеною. Разом з тим, обвинувачений зазначає, що встановлена судом першої інстанції сума застави, є необґрунтованою та непомірною для нього, оскільки виходить за межі розміру, визначеного ст. 182 КПК України, тому на думку апелянта, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Обвинувачений ОСОБА_6 також подав апеляційну скаргу та просить її скасувати, у зв`язку з необґрунтованістю і незаконністю ухвали суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 аналогічні доводам скарги обвинуваченого ОСОБА_5 .
З огляду на те, що сторони кримінального провадження повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг, та від них не надходило клопотання про обов`язкову участь у провадженні, апеляційний суд, у відповідності до положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Цих вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався в повній мірі.
Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають об`єднані матеріали кримінальних проваджень, відомості про вчинені злочини за якими внесені до ЄРДР за № 0000515 від 07.07.2019 щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та за № 0000776 від 26.09.2019 щодо ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України.
На стадії досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_5 08.07.2019 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а щодо обвинуваченого ОСОБА_6 - 06.12.2019, які за наслідками розгляду клопотання прокурора неодноразово продовжувалися ухвалами суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Апеляційний суд вважає, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
У відповідності до ст. 178 КПК України, суд першої інстанції врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , та покарання які їм загрожують у разі визнання винуватими, а також відсутність у обвинувачених законного джерела доходу та роботи, й дійшов правильного висновку, що ризики, передбачені ст.177 КПК України продовжують існувати, внаслідок чого є необхідність продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з цим, доводи скарг обвинувачених про те, що ризики у провадженні є недоведеними, не заслуговують на увагу, оскільки ризики, вказані в ухвалі судом встановлені та підтверджуються наявними у провадженнями доказами, відповідно до яких, ці ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Посилання обвинувачених в апеляційних скаргах на те, що на стадії досудового розслідування під час проведення їх допиту та затримання до них застосовувались недозволені методи впливу фізичного та психологічного характеру, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ці обставини підлягають перевірці та оцінці під час прийняття рішення судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження.
Що стосується доводів скарг про те, що докази у провадженні є сфальсифікованими, то вони є передчасними, оскільки на цьому етапі провадження суд не вирішує ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не оцінює докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визначення застави щодо обвинувачених ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , й вважає такий розмір застави пропорційним щодо конкретних осіб, враховуючи відомості, які містяться в матеріалах клопотання, та обставин провадження, а також достатнім для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків, й таким, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження.
Отже, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора ретельно перевірив доводи про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.
Разом з тим, доводи апеляційних скарг обвинувачених не містять належних та достатніх відомостей про обставини, які в сукупності з іншими факторами свідчать про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що строк дії оскаржуваної ухвали, на час розгляду апеляційних скарг, сплинув та ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2022 року обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4