Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

13 вересня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000920 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тайкури Рівненського району, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, непрацюючого, не одруженого, який зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч.1 ст. 127 КК України,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Рівне Рівненської області, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, непрацюючого, не одруженого, який зареєстрований по АДРЕСА_3 , а фактично проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Дядьковичі Рівненського району Рівненської області, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, непрацюючого, одруженого, який зареєстрований по АДРЕСА_4 , а фактично проживає по АДРЕСА_5 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено: за ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі, за ч.1 ст.127 КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання покарань, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його затримання - 15 липня 2019 року, зарахувавши у строк відбутого покарання період попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців, залишено попередній - тримання під вартою.
Цим же вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту його затримання - 15 липня 2019 року, зарахувавши у строк відбутого покарання період попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців, залишено попередній - тримання під вартою.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.121 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його затримання - 15 липня 2019 року, зарахувавши у строк відбутого покарання період попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців, залишено попередній - тримання під вартою.
Судом скасовано арешт, накладений на майно у даному кримінальному провадженні.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно цього вироку, ОСОБА_6 14 липня 2019 року, в період часу близько з 17 години 30 хвилин по 18 годину 00 хвилин, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_12 , перебуваючи на території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічна станція «Тайкури», що розташована за адресою: вул. Шевченка, 91, с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, в ході конфлікту з останнім, умисно спільно нанесли ОСОБА_12 :
не менше семи ударів руками та ногами по голові, в результаті чого завдали потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньочерепної травми у вигляді просторих крововиливів під тверду та м`яку оболонку головного мозку, крововиливу на внутрішній поверхні м`яких тканин голови в лівій лобній ділянці, чисельних синців та ран в ділянці обличчя, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та
не менше п`яти ударів руками та ногами в різні частини тіла ОСОБА_12 , в результаті чого завдали йому тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудей у вигляді: множинних переломів ребер (правих - 8-9-го по передньоаксілярній лінії, 6-7-го по задньоаксілярній лінії, 8-9-го по лопатковій лінії) з ушкодженням пристінкової плеври та тканини правих легень, що супроводжувалося правобічним гемопневмотораксом, підшкірною емфіземою та ускладнились наростаючою легенево-серцевою недостатністю, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння.
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_4 о 22 годині 30 хвилин при транспортуванні в кареті екстренної (швидкої) допомоги до лікувального закладу між селами Порозово та Колоденка Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_12 помер.
Разом з цим, ОСОБА_6 14 липня 2019 року о 17 години 48 хвилин, діючи умисно, з метою покарати та залякати ОСОБА_12 за нанесення ним тілесних ушкоджень для своєї співмешканки - матері ОСОБА_6 , перебуваючи на території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічної станції «Тайкури», що розташована за адресою: вул. Шевченка, 91, с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, протягом тривалого часу, неодноразово, але не менше 12 разів, застосував щодо ОСОБА_12 засіб, заряджений речовинами сльозоточивої та дратівної дії невстановленого походження, чим заподіяв потерпілому сильний фізичний біль та фізичні страждання.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить суд цей вирок змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.2 ст.121 на ч.2 ст.126 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті.
На обґрунтування цих вимог він зазначив, що прокурор в судовому засіданні не навів доказів попередньої змови ОСОБА_5 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. Вказав, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні визнав, що у нього були неприязні стосунки з потерпілим, що саме від його удару наступила смерть потерпілого. При цьому, він не визнав спільного умислу щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 між ним, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Показання ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердили ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
Обвинувачений також зазначив, що він лише двічі штовхнув ногою потерпілого в спину з лівої сторони, а згідно висновку експерта виявлені у потерпілого садна попереку не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті і відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Вказав, що його показання та інших обвинувачених підтверджуються дослідженим в судовому засіданні відеозаписом події, запис якої міститься на мобільному телефоні ОСОБА_5 . При цьому ОСОБА_5 просив ОСОБА_6 припинити побиття потерпілого.
Також вважає, що призначена йому міра покарання є явно несправедливою через суворість.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить скасувати вказаний вирок та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
При цьому, заявив клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема: протокол слідчих експериментів з обвинуваченим; лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_12 ; висновок судово-медичної експертизи №380 від 15.07.2019; протокол огляду речей та документів (мобільного телефону) від 15.07.2020; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15.07.2019 - ОСОБА_7 , а також повторно допитати свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .
На обґрунтування заявлених вимог він зазначив, що свідок ОСОБА_16 , не надавав показань щодо спільних дій обвинувачених, спрямованих на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , про що зазначив суд у вироку. Показання свідка ОСОБА_14 , викладені у вироку, не співпадають з його показаннями, наданими у суді, зокрема щодо нанесення ударів потерпілому лише одним обвинуваченим, а не усіма. Також захисник вказав, що свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила суду, що коли вона прийшла додому у неї в господарстві вже проводились слідчі дії, та вказала, що не пам`ятає коли підписувала дозвіл на огляд. Однак у вироку викладені інші показання свідка щодо проведення слідчого експерименту у її домогосподарстві.
Адвокат вважає, що суд невірно вирішив його клопотання про визнання недопустимим доказом протокол огляду мобільного телефону із відеозаписом нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки одні й ті ж поняті приймали участь одночасно у різних слідчих діях, тобто не контролювали проведення слідчої дії.
Також вказав, що висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 є недопустимим доказом, оскільки вона розпочата до отримання ухвали слідчого судді, чим судовий експерт вийшов за межі своїх повноважень. При цьому, його дослідна частина не відповідає зробленим висновкам, а суд, вказавши, що ці суперечності усунуті допитом експерта у суді, надав невірну оцінку його показанням. Зокрема, експерт при допиті у суді зазначив, що ним було допущено описку у зазначенні підпункту Правил, згідно яких було визначено ступінь тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень. Під час допиту судом експерт вказав на підпункт «в» пункту 2.1.3 Правил, однак, як зазначив захисник, таких тілесних ушкоджень згідно цього висновку, у потерпілого виявлено не було. Тому, на його переконання, даний висновок експерта є недопустимим доказом.
Також апелянт зазначив, що одночасне посилання суду на необережне ставлення винних до смерті ОСОБА_12 та наявність умислу саме на нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень є взаємно виключними.
Захисник вважає, що досліджений судом відеозапис події злочину, підтверджує відсутність в обвинувачених умислу на нанесення саме тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, які хотіли лише його провчити. Вказав, що смерть потерпілого настала внаслідок одного удару, нанесеного Огородінчуком, який це підтвердив. При цьому, вказаний удар був нанесений ним не в область життєво важливих органів потерпілого, а в область тулуба, що свідчить про відсутність у нього прямого умислу. Адвокат вважає, що обвинувачені розуміли, що нанесли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, інакше вони б викликали йому «швидку допомогу». На його переконання, у діях усіх обвинувачених наявна злочинна самовпевненість.
Також захисник покликався на те, що висновок місцевого суду про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 пом`якшуючих покарання обставин є неправильним. Зокрема, обвинувачений з самого початку досудового розслідування визнавав, що наніс потерпілому один удар, однак не погоджувався з кваліфікацією стороною обвинувачення вчинених ним дій. Він постійно сприяв органу досудового розслідування. Приймав участь у слідчих діях та щиро розкаявся, вибачився перед матір`ю загиблого. Обвинувачений одружений і має трьох малолітніх дітей, є єдиним джерелом доходу сім`ї, і навіть перебуваючи під вартою, зміг знайти собі роботу, раніше не судимий, характеризується позитивно.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить суд вказаний вирок змінити, призначивши його підзахисному покарання за ч.2 ст.121 КК України 7 років позбавлення волі, за ч.1 ст.127 КК України 2 роки позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
В обґрунтування цих вимог зазначив, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому злочині, проте судом не враховано, що мотивом цих злочинів слугувала протиправна поведінка потерпілого протягом багатьох років, який знущався як з самого ОСОБА_6 , який на той час був малолітнім, так і знущався з його матері і бабусі. В день заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, ОСОБА_6 зателефонувала його мати та повідомила, що потерпілий вже в котрий раз застосовує відносно неї насильство.
Захисник зазначив, що ОСОБА_6 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, активно сприяв розкриттю злочину, давав чіткі показання щодо обставин його вчинення, однак це не було враховано як обставину, що пом`якшує покарання.
Також апелянт вважає, що призначення ОСОБА_6 остаточне покарання шляхом повного складання покарань не відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст.65 КК України, адже є надто суворим.

Потерпіла ОСОБА_17 , достеменно знаючи про розгляд даного кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, що стверджується її підписом на копії судового повідомлення, у судові засідання не з`являлась та відмовлялась отримувати судову кореспонденцію, надіслану на адресу її проживання.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які просили пом`якшити призначене обвинуваченому покарання та підтримали апеляційні скарги інших обвинувачених, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 на підтримання своєї апеляційної скарги та апеляційних вимог обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які росили задовольнити свою апеляційну скаргу, а також апеляційні вимоги інших обвинувачених, думку прокурора ОСОБА_4 про законність оскаржуваного вироку та безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України, за викладених у вироку обставин, є правильним та в апеляційних скаргах не оскаржується.

Згідно припису ч.3 ст.404 КПК, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду - протоколу слідчих експериментів з обвинуваченим, лікарського свідоцтво про смерть ОСОБА_12 , висновку судово-медичної експертизи №380 від 15.07.2019, протоколу огляду речей та документів (мобільного телефону) від 15.07.2020, протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15.07.2019 ОСОБА_7 , а також про повторний допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , захисником ОСОБА_8 не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Незгода сторони захисту із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

Матеріали кримінального провадження, зокрема журнали судових засідань не дають підстав для висновку про допущення судом першої інстанції істотних порушень при дослідженні доказів чи допиті свідків.

Зважаючи на викладене, в колегія суддів приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав суд.

Згідно загальних засад кримінального права об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, утворюють: 1) діяння (дія або бездіяльність); 2) наслідки у вигляді тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого; 3) причинний зв`язок між зазначеними діянням і наслідками. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим або непрямим умислом. При цьому ставлення винного до смерті потерпілого є необережним.
За визначенням ч.1 ст.28 КК України злочин визнається таким, що вчинений групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.
Група осіб без попередньої змови - це двоє або більше виконавців, які утворили групу для спільного вчинення злочину без попередньої домовленості між собою про це. Відсутність попередньої змови означає, що виконавці злочину до моменту його вчинення не обговорювали питання про його вчинення, не домовлялися про спільність своїх дій, розподіл ролей тощо. Для цієї групи характерне спонтанне, ситуативне об`єднання зусиль виконавців для досягнення загального злочинного результату безпосередньо перед його вчиненням або в процесі його вчинення. Діючи як співвиконавці, вони можуть разом розпочинати виконання об`єктивної сторони злочину або долучатися до злочину, вчинення якого іншим співвиконавцем вже розпочалося, але ще не закінчилося. Дії таких осіб мають бути погоджені стосовно об`єкта та об`єктивної сторони злочину, і ці особи повинні усвідомлювати, що діють спільно для досягнення єдиного злочинного результату.
Колегія суддів вважає правильним і таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, висновок місцевого суду про наявність в діях ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого за ч.2 ст.121 КК України, - умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 .

Зокрема, із дослідженого місцевим судом відеозапису події злочину, який містився на мобільному телефоні обвинуваченого ОСОБА_5 , вбачається, що трьома обвинуваченими нанесено значну кількість ударів у різні частини тіла потерпілого ОСОБА_12 , який вже перебував у лежачому положенні на землі. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 здійснив досить сильний удар у голову потерпілого ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_6 наніс велику кількість ударів по тілу ОСОБА_12 , а також зафіксовано нанесення ударів ногою обвинуваченим ОСОБА_5 потерпілому в область спини.

При цьому, з даного відеозапису не вбачається, щоб хтось із обвинувачених вжив дієвих заходів на припинення злочинних дій інших обвинувачених, натомість спостерігається узгодженість та організованість у їх діях, чути вказівки в які частини тіла слід бити потерпілого.

Стосовно клопотання захисника ОСОБА_8 про визнання вказаного відеозапису недопустимим доказом, то колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду щодо відсутності підстав для його задоволення. Зокрема, виходячи з положень ст.223 КПК, участь понятих при огляді речей чи документів не є обов`язковою, а тому обставина, на яку вказав захисник як на підставу визнання доказу недопустимим, не впливає на законність проведення цієї слідчої дії.
Крім того, свідок ОСОБА_14 при допиті у суді першої інстанції показав, що він підвозив обвинувачених і потерпілого ОСОБА_12 до території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічна станція «Тайкури» та після прибуттю до місця, вказаного обвинуваченим, висадив усіх з автомобіля. Також цей свідок бачив факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.
Згідно роз`яснень п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
За змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Зважаючи на те, що в діях усіх обвинувачених була узгодженість стосовно об`єкту злочину та його об`єктивної сторони, що полягало у спільному нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень (ударів) у різні ділянки тіла, у тому числі і в життєво важливі (голову, тулуб в області знаходження легень), відсутність жодних заходів щодо припинення злочинних дій один одного, що свідчить про спільність їх дій для досягнення єдиного злочинного результату, колегія суддів вважає доведеним наявність у діях обвинувачених спільного умислу на спричинення потерпілому саме тяжких тілесних ушкоджень.
При цьому, слід зауважити, що обвинуваченим не інкримінувалось вчинення даного злочину за попередньою змовою, про недоведеність чого зазначала у своїх апеляційних скаргах сторона захисту, а тому ці доводи є безпідставними.
Також не знаходить колегія суддів підстав і для визнання недопустимим доказом висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 .
Так, згідно п.2 Розділу ІІІ наказу МВС України МОЗ України та Генеральної прокуратури України №087/1193/279 від 29.09.2017 «Про затвердження Порядку взаємодії між органами та підрозділами Національної поліції, закладами охорони здоров`я та органами прокуратури України при встановленні факту смерті людини» працівники бюро судово-медичної експертизи проводять розтин трупа впродовж доби з моменту його надходження до бюро судово-медичної експертизи.
При цьому, клопотання слідчого про проведення судово-медичної експертизи. погоджене з прокурором, було подане до суду 15 липня 2019 року.
Тому, з огляду на зазначене та враховуючи такі об`єктивні фактори, як то погодно-температурні умови, незворотність процесів розкладання трупа, а також важливість цього доказу для встановлення обставин кримінального правопорушення і причин настання смерті потерпілого, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що початок проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 за день до постановлення ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення цієї слідчої дії та протягом доби з дня його надходження до бюро судово-медичної експертизи, не порушує фундаментальних прав і свобод особи, в тому числі й обвинувачених, вказане процесуальне порушення не є безумовною підставою для визнання висновку експерта недопустимим у розумінні ст.87 КПК.
Водночас колегія суддів зауважує, що висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 відповідає вимогам, встановленим Правилами проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 № 6, кожна його частина (вступна, дослідна, дані лабораторні та додаткові методи дослідження, підсумки) містить усю необхідну інформацію, є чіткими та послідовними. При цьому, як вказав місцевий суд та що підтвердилось під час апеляційного розгляду, для усунення виявленої описки було допитано судово-медичний експерт, який додатково роз`яснив даний висновок.
Крім того, як було встановлено місцевим судом та стверджується матеріалами кримінального провадження, свідком ОСОБА_18 16.07.2019 на ім`я слідчого Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_19 було написано заяву щодо добровільного дозволу працівникам поліції для проведення огляду її домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 . Достовірність цієї заяви стороною захисту не спростовано. Тому колегія суддів не знаходить підстав стверджувати, що слідчі дії у домоволодінні ОСОБА_18 проводились без її на те дозволу.

Також колегія суддів вважає, що обрані вид та міра покарання кожному з обвинувачених, відповідають як особам винних, так і встановленим обставинам кримінального провадження.
Зокрема, колегія суддів зауважує, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Ч.2 ст.121 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, а ч.1 ст.127 - позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 покарання, наближене до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст.121 КК України, а ОСОБА_6 мінімальне покарання, яке передбачене ч.1 ст.127 КК України, врахував усю сукупність встановлених обставин кримінального провадження, в тому числі суспільну небезпеку вчинених злочинів, особи кожного із обвинувачених. Також враховано наявність в ОСОБА_6 пом`якшуючої обставини у виді щирого каяття та у виді сприяння у розкритті злочину у ОСОБА_5 та відсутність пом`якшуючих покарання обставин у ОСОБА_7 , а також відсутність обставин, що обтяжують покарання у всіх обвинувачених

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалюючи вказаний вирок, дотримався вимог кримінального процесуального закону, а також закону про кримінальну відповідальність, з належною повнотою дослідив усі обставини кримінального провадження, давши їм належну правову оцінку, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими в той самий строк з вручення їм копії цієї ухвали.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3