ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3071/21 Справа № 187/621/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисника
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника
ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001705 29 вересня 2016 року, відносно

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м.Дніпропетровськ,
який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.146, ст.257, ч.3 ст.262, ч.3 ст.289 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до 03 грудня 2021 року включно.
Мотивуючи ухвалене рішення суд посилався на те, що заявлені прокурором ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих і свідків та вчинення інших злочинів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , є обґрунтованими та доведеними, вказані ризики на теперішній час не зменшились та не перестали існувати, з огляду на те, що вказані особи обвинувачуються у серії особливо тяжких умисних корисливих злочинів із складною формою співучасті, не мають достатнього ступеню соціальних зв`язків, які б спростували ризик залишення меж міста, області або країни з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, обізнані з особами потерпілих та свідків, які мають бути допитані судом безпосередньо, не мають офіційного постійного місця роботи або постійного джерела заробітку, що обґрунтовує ризик вчинення інших кримінальних правопорушень з метою отримання коштів для забезпечення фізіологічних потреб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого
ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що прокурором жодний ризик, передбачений ст.177 КПК України, не обґрунтований та не доведений жодними належними та допустимими доказами. Зазначає, що про існування ризику переховуватися від суду прокурор зробив висновок суто із тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень. Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 на момент затримання мав постійне місце проживання та реєстрацію, проживав з матір`ю, яка хворіє на хворобу серця та була на його утриманні. Вважає, що суд жодним чином не обґрунтував, що застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для запобігання ризикам, тим більш, в доданих до клопотання матеріалах дані про такі обставини відсутні.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 9 КПК України.
При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.331 КПК України, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.
В провадженні Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження №0001705, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_8 обвинувачується за:
- ч.4 ст.187 КК України, що виразилось у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила бандитизм, поєднаному з проникненням у житло та сховище, спрямованому на заволодіння майном в особливо великому розмірі, вчиненому організованою групою;
- ч.3 ст.146 КК України, що виразилось у незаконному позбавленні волі і викраденні людини, вчиненому організованою групою, що супроводжувалось завданням йому фізичних страждань, із застосуванням зброї;
- ст.257 КК України, що виразилось в участі озброєної банди з метою нападу на окремих осіб, а також у вчинюваних нею нападах;
- ч.3 ст.262 КК України, що виразилось у розбої з метою викрадення вогнепальної зброї, бойових припасів, вчиненому організованою групою;
- ч.3 ст.289 КК України, що виразилось у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, вчиненому з проникненням в інше сховище, організованою групою, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого.
Як встановлено апеляційним судом у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_8 тримається під вартою з 02 січня 2017 року при цьому строк дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого неодноразово продовжувався.
Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що ризики, визначені ст. 177 КПК України, не зменшилися, у зв`язку з чим застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.
Обґрунтовуючи продовження існування заявлених прокурором ризиків, суд послався на тяжкість вчинених обвинуваченими злочинів та очікуване суворе покарання, що може схилити обвинувачених до переховування від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих та свідків, вчинення інших злочинів.
Продовживши обвинуваченому ОСОБА_8 найбільш суворий запобіжний захід, судом хоча і встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, однак не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.
При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.
Національне законодавство у вигляді змісту положень ч. 3 ст. 199 КПК України і, зокрема п. 1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Натомість суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вищенаведених вимог.
Посилаючись на раніше встановлені ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_8 під вартою.
При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 обвинувачень та ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося. До того ж, розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтовував своє рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
ЄСПЛ часто встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).
Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Ризик переховування обвинуваченого від суду поряд із наявністю місця реєстрації та проживання, хоча і існує, однак є малоймовірним.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою.

Сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».
Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований переконливими обставинами, носить формальний характер, здебільшого посилаючись на тяжкість злочинів.
Апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_8 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого даний запобіжний захід був застосований ще з 02 лютого 2017 року, тобто обвинувачений перебуває під вартою протягом більше ніж чотири роки. У зв`язку з цим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК України, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Не маючи в своєму розпорядженні будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання його під вартою більше чотирьох років.

Таким чином, вказане порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.

Одночасно апеляційна інстанція зауважує на положеннях ч.1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції, яка визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги те, що у разі визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень до нього можуть бути застосовані положення ч.5 ст.72 КК України.
В даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особи ОСОБА_8 , апеляційний суд приходить до висновку, що запобігти ризикам переховування від суду, вчинення незаконного впливу на потерпілих та свідків, можливо шляхом застосування до останніх альтернативного запобіжного заходу.
Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження
ОСОБА_8 строку тримання під вартою протягом більше чотирьох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у 2017 році, тобто без належного доведення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, апеляційний суд приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, слід дійти висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України.
Встановлені порушення вимог кримінального процесуального закону обумовлюють скасування оскаржуваного судового рішення, а висновки апеляційної інстанції вказують на необхідність зміни раніше застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу.
Таким чином, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а ухвала суду про продовження застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційного суду про часткове задоволення клопотання прокурора та застосування у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , задовольнити.
Ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід, застосувавши до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 03 грудня 2021 року включно.
Покласти на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.п.1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження; не залишати місце постійного проживання, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, без дозволу прокурора чи суду, залежно від стадії кримінального провадження; повідомляти про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Копію ухвали направити для виконання органу національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.
Контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурора.
Звільнити ОСОБА_8 з-під варти негайно в залі суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4