Ухвала
іменем України
21 грудня 2021 року

м. Київ
справа №495/969/17
провадження №51-5363ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги засудженої ОСОБА_4 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року,
встановив:
3а вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Привітне, Білгород-Дністровського району Одеської області та жительки АДРЕСА_1 визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 350 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_4 на її користь 420 грн матеріальної шкоди та 5 000 грн моральної шкоди.
Суд першої інстанції встановив, що 05 грудня 2016 року близько 10:00 під час виїзного засідання комісії з самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території Бритівської сільської ради по АДРЕСА_1 було здійснено обстеження земельної ділянки комунальної власності, на якій розташовано нерухоме майно ОСОБА_4 , яка в ході його проведення з метою припинення діяльності службової особи та комісії в цілому, умисно нанесла правою та лівою рукою декілька ударів в обличчя голові комісії ОСОБА_5 , заподіявши останній легких тілесних ушкоджень.
Одеський апеляційний суд від 17 серпня 2021 року вказаний вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вказані вирок й ухвалу та закрити кримінальне провадження щодо неї на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Стверджує, що судові рішення постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів у них про доведеність її винуватості у вчиненні вказаного злочину не ґрунтуються на досліджених доказах. Вважає, що апеляційний суд усупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив їй в задоволенні клопотань про проведення слідчого експерименту, вилучення фотоапарату для проведення експертизи,допиту в суді апеляційної інстанції свідка ОСОБА_6 та експерта, й не перевірив належним чиномдоводів її апеляційної скарги щодо порушень,допущених судом першої інстанції, не дав цим доводам належної оцінки і, не навівши жодного мотиву, залишив скаргу без задоволення, а вирок місцевого суду без змін. Таким чином, на думку засудженої, рішення апеляційного суду не єналежним чином обґрунтованим та вмотивованим і не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Розглянувши касаційну скаргу, вивчивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Необхідність у повторному дослідженні доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише у разі, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. За частиною 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
Згідно з ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі засуджена вказує на те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте оскаржені рішення свідчать, що свій висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів, місцевий суд зробив на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК.

Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК підтверджується наданими в суді показаннями потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; висновком експерта № 385 від 14 грудня 2016 року; копіями рішень та розпорядження Бритівської сільської ради; копією акта обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки від 05 грудня 2016 року.

Незгода засудженої з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд у своєму судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному проваджені та свідчать про відповідність висновків суду першої інстанції викладених у вироку фактичним обставинам справи та правильність кваліфікації дій засудженої за ч. 2 ст. 350 КК.
Наведені у касаційній скарзі доводи засудженої ОСОБА_4 про порушення судом першої інстанції вимог ст. 65 КПК, так як цей суд не взяв до уваги покази свідків сторони захисту ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , були предметом вивчення в суді апеляційної інстанції, який обґрунтовано визнав їх неспроможними з підстав зазначених в ухвалі.
У своєму рішенні районний суд з посиланням на положення ст. 65 КПК вірно вказав про те, що свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і яка викликана для давання показань. А тому, при оцінці показів вказаних осіб, районний суд вмотивовано вказав на те, що ці особи не були очевидцями події і не спостерігали за їх перебігом від початку і до їх завершення, та обґрунтовано їх відхилив.
Безпідставними також є і доводизасудженої ОСОБА_4 в касаційній скарзі про порушення судами першої та апеляційної інстанції вимог ст. 66 КК, так як ці суди не з`ясували обставин, які характеризують її особу та не встановили обставин, що пом`якшують їй покарання за вчинений злочин.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як убачається з наданих копій судових рішень, дотримуючись вимог ст. 65 КК районний суд при призначенні покарання засудженій ОСОБА_4 разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення урахував дані про її особу, відсутність обставин справи, які обтяжують покарання та відсутність обставин, що його пом`якшують. Зокрема, судом було взято до уваги, що ОСОБА_4 має позитивну характеристику за місцем роботи, а також її вік, стан здоров`я та той факт, що остання до кримінальної відповідальності притягується вперше і має на утриманні матір похилого віку.
Обґрунтовуючи свій висновок щодо виду та розміру покарання, яке підлягає призначенню засудженій, суд першої інстанції, крім зазначеного, також урахував і обставини вчинення кримінального правопорушення.
Зваживши на всі ці обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі і думку потерпілої, яка просила суд призначити їй покарання не пов`язане з позбавленням волі, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без реального відбування призначеного покарання за умов застосування до неї положень ст. 75 КК.
Апеляційний суд, погоджуючись із вироком місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання, вірно зазначив у своєму рішенні про те, що надана нею в суді апеляційної інстанції копія пенсійного посвідчення лише засвідчує, що вона є пенсіонером, і жодним чином не впливає на вид та розмір покарання призначеного їй судом першої інстанції.
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій дотримано вимог статей 50, 65, 66 КК. Призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових злочинів.

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджена ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навела, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене, касаційна скарга засудженої та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3