ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/147/22 Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

перекладача - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 липня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Сумгаіт, республіка Азербайджан, з середньою освітою, неодружений, перебуває в цивільному шлюбі з ОСОБА_11 , неповнолітніх дітей на утриманні не має, останнє місце роботи: водій в ТОВ «Укравтотранс Плюс», на даний час не працює, не є особою, яка має інвалідність, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнано винним в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_13 залишено без розгляду.
Згідно вироку, 22.09.2016р., о 08-30 год., ОСОБА_7 , керував технічно справним автобусом «БОГДАН А 601.10», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який по тимчасовому реєстраційному талону ДАР № 458710 належить ТОВ «Укравтотранс Плюс» та рухався по пр.Науки м.Харкова зі сторони вул.23 Серпня внапрямку вул.Тобольської зі швидкістю 40 км/год.
В процесі руху по вказаній вулиці, при проїзді регульованого перехрестя з вул.Тобольською, ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п.8.7.3 п/п «е» і 8.10 Правил дорожнього руху України, згідно з яким:
-8.7.3. «Сигнали світлофора мають такі значення:
е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух»,
-8.10. «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12. (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів»
та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 ,, яка рухалась по пішохідному переходу справа наліво відносно руху автобусу.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №1173-А/16 від 12.10.2016р. потерпілій ОСОБА_12 спричинені тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя, а саме: закрита травма живота з розривом селезінки, внутрішньочеревна кровотеча, забито-рвана рана лівої брови.
Порушення п.п.8.7.3 п/п «е» і 8.10 Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 , які згідно висновку судової автотехнічної експертизи №924/16 від 20.10.2016р. знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками дорожньо-транспорної пригоди, виразилися в тому, що він, керуючи автобусом «БОГДАН А 601.10», при проїзді регульованого світлофором перехрестя проявив неуважність та, рухаючись на «червоний» сигнал світлофора, який забороняє рух, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу на «зелений» сигнал світлофора справа наліво по ходу руху автобусу, що спричинило тяжкі наслідки.
З вироком суду не погодився прокурор у кримінальному провадженні та подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Свої вимог прокурор обгрунтовує тим, що кримінальне правопорушення є тяжким, потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження та проходила лікування зі значними фінансовими витратами. Суд не погодився з позицією обвинуваченого щодо наявності щирого каяття. Такий висновок суду є правильним, оскільки лише наприкінці розгляду справи судом перед судовими дебатами обвинувачений заявив про це. Підстави застосуванні ст. 75 КК України судом невмотивовані. Не погоджується прокурор з пом`якшуючою обставиною добровільне відшкодування шкоди, так як відшкодована ним шкода є явно невідповідною завданій шкоді у виді тяжких тілесних ушкоджень дитини. Вважає, що у вироку наявні протиріччя, оскільки суд зазначаючи, що обвинувачений не вчинив дії, які б були спрямовані на виправлення ситуації, призначив покарання, яке є явно несправедливим. З огляду на відсутність пом`якшуючих обставин, травмування дитини, суд не врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого. Обставини ДТП та поведінка обвинуваченого свідчать про безпідставне застосування ст. 75 КК України та необхідність призначення більш суворого покарання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурор в апеляційній скарзі просить визначити обвинуваченому більшу міру покарання, аніж призначена судом, та вважає, що судом невірно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України. Проте колегія суддів не погоджується з такими вимогами. Судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України, встановлено добровільне відшкодування шкоди потерпілій. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.
Щодо особи обвинуваченого судом зазначено, що останній судимості не має, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, утриманців не має, не одружений, мешкає з цивільною дружиною ОСОБА_11 та її сином ОСОБА_14 , 2010 р.н., має середню освіту, працював водієм в ТОВ «Укравтотранс Плюс», де характеризувався задовільно, на даний час не працює, не є особою, яка має інвалідність, страждає рядом захворювань, отриманих внаслідок ЧМТ, постійно проживає в м.Харкові. Вироком Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10.11.2016р. ОСОБА_7 було засуджено за ч.1 ст.296 КК України, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 8500,00 грн. (штраф сплачено 09.12.2016р. у розмірі 8500,00 грн.).
Прокурор вмотивовує апеляційні вимоги тим, що потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, лікування вимагало значних фінансових витрат, судом не було встановлено щирого каяття обвинуваченого, який тільки наприкінці судового розгляду заявив про це. Вказує, що відшкодована обвинуваченим сума коштів явно не відповідає тяжкості спричинених дитині ушкоджень. Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Перевіряючи вирок суду в частині правильності призначеного покарання та підстав для застосування ст. 75 КК України, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, позицію потерпілої та дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому міри покарання в межах санкції інкримінованої статті з призначенням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами та підстав для її збільшення як про це просить прокурор не вбачається. Щодо доводів прокурора про безпідставне застосування ст. 75 КК України, колегія суддів зазначає, що вказаний злочин вчинений з необережності. Відповідно до розписки, що наявна в матеріалах справи, представник потерпілої від обвинуваченого отримав 20 000 гривень на лікування. Під час апеляційного розгляду стороною захисту надано нотаріально посвідчену заяву потерпілої ОСОБА_12 про те, що матеріальна та моральна шкода їй відшкодована в повному обсязі, жодних претензій до обвинуваченого не має, вважає, що обвинувачений щиро розкаявся, визнав вину, а тому просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Зважаючи на позицію потерпілої, відшкодування завданої шкоди, в даному випадку досягнення мети покарання, виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо і без ізоляції обвинуваченого від суспільства.
Посилання прокурора на невідповідність відшкодованої шкоди заподіянню тяжких тілесних ушкоджень потерпілій є необгрунтованими, оскільки цивільний позов було залишено без розгляду у зв`язку із відшкодуванням спричиненої моральної та матеріальної шкоди, а потерпіла будь-яких претензій до обвинуваченого не має. Щодо визнання вини вже наприкінці судового розгляду перед судовими дебатами, то обвинувачений не позбавлений права визнати вину на будь-якій стадії судового розгляду, крім того у вироку наведені причини з яких обвинувачений змінив свою позицію. Вказана обставина жодним чином не виключає можливості застосування ст. 75 КК України, оскільки суд вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком має враховувати в сукупності всі встановлені обставини справи. Не погоджується колегія суддів з доводами прокурора щодо суперечностей у вироку, де вказано про відсутність щирого каяття та поведінку обвинуваченого до 06.12.2019 року. Судом надано оцінку як діям обвинуваченого до 06.12.2019 року так і враховано його позицію про визнання вини, добровільне відшкодування шкоди 06.12.2019 року, що не свідчить про неможливість застосування ст. 75 КК України.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора, вирок суду є обгрунтованим та вмотивованим, а призначене покарання відповідає меті, визначеній ст. 50 КК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 липня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий -
Судді :