ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/289/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши 06 вересня 2021 р. у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа №607/20057/20) за апеляційними скаргами захисників обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2021 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2021 року частково задоволено клопотання прокурора Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_10 від 04.08.2021 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 та клопотання законного представника обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_11 , яке підтримане обвинуваченою ОСОБА_7 , про зменшення розміру застави. Залишено без змін раніше застосований під час досудового розслідування відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 00 год. 00 хв. 08 жовтня 2021 року. Зменшено визначений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.05.2020 №607/7691/20 (1-кс/607/3519/2020) підозрюваній ОСОБА_7 розмір застави у кримінальному провадженні №0000210 із суми 315 300 грн. до 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 227 000 гривень для внесення на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Тернопільській області (р/р 3454, МФО 820172, ідентифікаційний код 26198838, Банк Одержувача: Державна казначейська служба, призначення платежу застава за «Трач Соломію Арсенівну» у кримінальному провадженні №00000210 за ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2021 року). У випадку внесення застави покладено на обвинувачену обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

В апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просив ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити. Також просить розглядати справу з його участю та участю ОСОБА_7 .

Вказує, що суд першої інстанції не врахував факт відсутності обґрунтованої підозри, не надав належної оцінки ризикам, на які посилається прокурор. Також суд першої інстанції не врахував того, що у кримінальному провадженні завдання можуть бути виконані і без застосування відносно його підзахисної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Наголошує на тому, що у поданому прокурором клопотанні про продовження строку тримання під вартою не наведено обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу;

- захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_7 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю, що полягає у закріпленні на тілі ОСОБА_7 пристрою, який дає змогу відслідковувати та фіксувати її місцезнаходження.

Вважає, що обраний відносно його підзахисної запобіжний захід є занадто суворим, оскільки наявні дані у даному кримінальному провадженні свідчать про те, що інший, більш м`який запобіжний захід, може належно забезпечити поведінку обвинуваченої ОСОБА_7 .

Зазначає, що з урахуванням наявності у ОСОБА_7 постійного місця проживання, різкого погіршення здоров`я, позитивної характеристики з місця проживання та навчання, зважаючи на відсутність судимостей та доведених перед судом підстав для продовження його підзахисній запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке має бути виправданим за наявності конкретного суспільного інтересу, вважає, що є вагомі підстави, щоб змінити обвинуваченій запобіжний захід на домашній арешт.

Наголошує на тому, що цілодобовий домашній арешт (із застосуванням електронного браслета) цілком може забезпечити виконання неповнолітньою ОСОБА_7 покладених на неї обов`язків.

Наголошує на тому, що зібрані стороною обвинувачення докази не підтверджують вчинення обвинуваченою інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Зазначає, що з самого початку досудового розслідування працівники поліції, порушуючи норми КПК, незаконно, здійснюючи психологічний, фізичний та моральний тиск на неповнолітню ОСОБА_7 , схиляли її зізнатись у вчиненні злочину, а саме у вбивстві людини, якого вона не вчиняла, та в цей же час незаконно проводили відеозйомку на мобільний телефон. Все це відбувалось у відсутності матері, як законного представника неповнолітньої та у відсутності її захисника.

Вказує, що сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, вказуючи те, що ОСОБА_7 , усвідомлюючи тяжкість вчиненого злочину та покарання, яке їй загрожує, нібито може умисно переховуватись від органів досудового розслідування, суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. На підтвердження цього наводить рішення ЄСПЛ у справі Калашников проти Росії від 15 липня 2002 року, в якому суд дійшов висновку, що небезпека можливості переховування від правосуддя не може вимірюватись виключно на підставі суворості можливого вироку.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційних скарг, адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, обвинувачену ОСОБА_7 , яка підтримала подані захисниками апеляційні скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, перевіркою доводів апеляційних скарг колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою є законно обраним.

Рішення про продовження обвинуваченій раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особу обвинуваченої даними.

Судом обґрунтовано зазначено, що мають місце ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Так, ризиком того, що ОСОБА_7 може навмисно переховуватись від суду, є те, що вона офіційно не працевлаштована, неодружена, не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей, осіб похилого віку, тому обвинувачена може безперешкодно покинути місце фактичного проживання та територію міста Тернополя.

Крім цього, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що, усвідомлюючи суворість зазначеного злочину та покарання, передбаченого за його вчинення, обвинувачена може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк строк від семи до п`ятнадцяти років, і згідно із ст. 12 КК України кримінальне правопорушення є особливо тяжким злочином.

При цьому колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (заява №33977/96 від 26 липня 2001 року) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» (заява №14379/88 від 26.01.1993 р.) Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Також колегія суддів враховує, що існує ризик того, що обвинувачена може незаконно впливати на ще не допитаних в судовому засіданні потерпілих та свідків. Так, в обвинуваченої широке коло друзів та знайомих, в тому числі серед іноземців, тому, перебуваючи на волі, вона може незаконно впливати на потерпілу, свідків даної події, які проживають у м. Тернополі, або експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів враховує, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Надаючи оцінку того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги те, що факти та характеристика особи обвинуваченої свідчать, що вона вчинила злочин без будь-яких підстав, а це вказує на її підвищену суспільну небезпечність як особи, яка може й надалі вчиняти інші злочини.

Так, згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» заява №12369/86 від 26 червня 1991 року).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останній був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останньої під час розгляду кримінального провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування обвинуваченій ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, а ніж тримання під вартою, як про це просить захисники обвинуваченої.

Даних, які б вказували на неможливість продовження ОСОБА_7 дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено. Так, беззаперечних доказів того, що до обвинуваченої не може бути застосовано тримання під вартою, в матеріалах справи не міститься та стороною захисту не надано.

Отже, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, дані про її особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 , що зважаючи на наявність обвинуваченої ОСОБА_7 постійного місця проживання, позитивної характеристики з місця проживання та навчання є вагомі підстави, щоб змінити обвинуваченій запобіжний захід на домашній арешт не спростовують ризиків, які зазначені в клопотанні прокурора.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 щодо необґрунтованості обвинувачення та відсутність доказів винуватості ОСОБА_7 . Стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України. Обставини скоєного кримінального правопорушення є предметом встановлення судом першої інстанції під час судового розгляду.

Всі інші доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, інших доказів, які б могли поставити під сумнів рішення суду першої інстанції, не надано.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційних скаргах підстави, з яких захисники просять скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжний захід на домашній арешт, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційних скарг захисників обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2021 р., якою обвинуваченій ОСОБА_12 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3