ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21023/21

Провадження № 11-кп/4820/265/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 січня 2022 року, -

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою строк дії запобіжного заходу, обвинуваченому за ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 продовжено у вигляді тримання під вартою по 02 березня 2022 року, включно.

Суд мотивував своє рішення тим, що наявність ризиків на підставі яких, такий запобіжний захід ОСОБА_6 було обрано не відпала, а відтак суд уважав за необхідне продовжити йому строк тримання під вартою, з урахуванням існуючих ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та ухвалити нову, якою змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 20 год. по 07 год. ранку, наступного дня, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. Вказує, що місцевим судом не враховано наявність багаторічного місця проживання обвинуваченого і те, що, останній, з метою здобуття нової професії проходив навчання від Хмельницького обласного центру зайнятості на електрогазозварювальника. Крім цього, у нього є мати, яка з ним підтримує тісні родинні зв`язки, однак суд не взяв до уваги ці факти, і не навів мотивів, з яких їх не було враховано. Зазначає, що ухвала суду першої інстанції та клопотання слідчого не містить жодного обґрунтування неможливості застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів. Окрім цього, судом не взято до уваги те, що і обвинувачений і потерпіла фактично надали свої показання, які не співпадають із обставинами, викладеними в обвинувальному акті, свідки, допитані під час досудового розслідування, не були безпосередніми очевидцями події та підійшли пізніше, а тому обвинувачений на будь-кого з них впливати не зможе. Також, обвинувачений, в судовому засіданні, заявив, що має свій дохід від здачі в оренду житлового будинку. Уважає, що при розгляді клопотання про продовження строку запобіжного заходу суд не з`ясував питання про те, чи підтверджується наявність існування ризиків, зазначених у клопотанні, та не оцінив сукупність обставин, передбачених ст. 178 КПК України, встановлення яких є необхідним при обранні запобіжного заходу.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої апеляційної скарги, із посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, перевіривши судове рішення, в межах апеляційної скарги, та обговоривши її доводи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У відповідності до ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора, в повній мірі, дотримався цих вимог закону.
Згідно положень ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
На думку колегії суддів, ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Суд врахував особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також обставини визначені ст. 178 КПК України, зокрема, що він, будучи раніше судимим за вчинення майнових злочинів, на шлях виправлення не став, знову обвинувачується у вчиненні майнового корисливого злочину, та те, що наявність ризиків, на підставі яких запобіжний захід у вигляді тримання під вартою йому було обрано, не зменшились, а відтак відсутні підстави для зміни на інший більш м`який запобіжний захід.

Апеляційною інстанцією встановлено, що ОСОБА_6 відбував покарання за відповідні злочини, 26.02.2021 року вийшов із місць позбавлення волі, 28.07.2021 року вчинив новий злочин, що свідчить про те, що, останній, на шлях виправлення не став. Окрім того, свідки у даному кримінальному провадженні ще не допитані, та з урахування думки потерпілого, який просить призначити обвинуваченому реальне покарання, суд обґрунтовано продовжив відносно ОСОБА_6 строк тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки тяжкість, вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, покарання, яке очікує особу, в разі доведення винуватості, схильність до

вчинення нових кримінальних правопорушень, давали підстави для продовження строку дії саме такого запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність, виписаних в ухвалі суду ризиків, а відтак і про можливість зміни щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 20 год. по 07 год. ранку, наступного дня, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, не знайшли свого підтвердження, під час її розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення та даних про його особу.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження, останньому, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.
Даний вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину, та унеможливить настання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , не пов`язаного з триманням під вартою, не спростовують таке рішення місцевого суду, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин вчинення злочину, які були враховані при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Твердження про не наведення обґрунтованих підстав застосування альтернативних запобіжних заходів, не спростовують, встановлених судом обставин і висновків, та не дають підстав вважати, що обрання відносно обвинуваченого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, належним чином, забезпечить його процесуальну поведінку, усуне продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. А відтак, порушення процесуального закону відсутні.

Таким чином, наявність ризиків у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Посилання захисника на протиріччя в показаннях обвинуваченого, потерпілої та свідків, що свідчить про необґрунтованість підозри, не заслуговують на увагу, оскільки на даному етапі провадження, вирішення питань, які повинен вирішувати суд, під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, є недопустимим, оскільки лише, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів суд може визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_6 немає наміру впливати на потерпілого чи свідків, має багаторічне місце проживання, дохід від здачі в оренду житлового будинку та здобув нову професію електрогазозварника, в даному випадку, не є визначальними, а тому колегією суддів не беруться до уваги.
Інші посилання в апеляційній скарзі захисника не знайшли свого підтвердження в процесі апеляційного перегляду рішення суду та не спростовуються висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 3 п. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

За таких обставин, судова колегія вважає ухвалу місцевого суду, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3