№ 336/3394/20
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду об`єднані кримінальні провадження № 0001380 від 26.05.2020, № 0000781 від 18.04.2020, № 0001134 від 28.04.2020, № 0000212 від 29.01.2020, № 0001711 від 26.06.2020, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який має середню освіту, неодруженого, який не має на утриманні малолітніх дітей, офіційно непрацевлаштованого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.03.2007 вироком Жовтневого районного суду м. Запорiжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі; звільненого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 20.11.2008 вироком Жовтневого районного суду м. Запорiжжя за ч.2 ст.185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 357 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; звільненого 23.12.2011 з Вільнянської ВК №20 по відбуттю строку покарання;

- 20.12.2012 вироком Жовтневого районного суду м. Запорiжжя за ч. 1 ст. 187, ст. 395 КК України до 4 років позбавлення волі; звільненого 18.02.2016 з Оріховської ВК № 88 по відбуттю покарання;

- 20.03.2018 вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі та виправданого цим вироком за ч.2 ст.187 КК України; звільненого 02.01.2019 з Оріхівської ВК № 88 по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за вчинення злочинів проти власності, вчинив ряд корисливих злочинів за таких обставин.

29 січня 2020 року, приблизно о 17 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на ЗГТ «Малий ринок», навпроти буд. 87-В по пр. Соборному в м. Запоріжжі, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вiльного доступу, з правої кишені куртки ОСОБА_10 , таємно викрав належний їй мобільний телефон «iPhone 7», об`ємом пам`яті на 32 Gb, IMEI: НОМЕР_1 в корпусі золотого кольору, вартістю 5500 грн. Після чого ОСОБА_7 , утримуючи в руках мобільний телефон ОСОБА_10 , став рухатись у бік вул. Запорізької в м. Запоріжжі. В цей час ОСОБА_10 помітила ОСОБА_7 з належним їй телефоном у руках та почала вимагати повернення викраденого майна. Однак, не зважаючи на вимоги ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що його злочинні дії помічені та викриті, з метою досягнення свого злочинного умислу, спрямованого на викрадення чужого майна, утримуючи при собі мобільний телефон належний ОСОБА_10 , ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду у сумі 5500 гривень.

17 квітня 2020 року, приблизно о 11 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на відкритій ділянці біля магазину «Оазіс», що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гоголя, буд. 30, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вiльного доступу, викрав майно, яке належить ОСОБА_11 , а саме велосипед марки «Spezialized Stump Jumper M2» чорного кольору, який знаходився на ганку вищевказаного магазину, вартістю 4683,00 грн. Після чого ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_11 в розмірі 4683,00 гривень.

21 квітня 2020 року, приблизно о 12-00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, дiючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись поблизу зупинки громадського транспорту «Базарна», що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Базарна, 4, переконавшись в тому, що за його злочинними діями нiхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу з відділення рюкзаку, викрав майно, що належить ОСОБА_12 , а саме мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4A», в корпусі білого кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , серійний номер НОМЕР_4 , вартістю 1466 грн. 67 коп. Після чого ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_12 в розмірі 1466 гривень 67 копійок.

28 квітня 2020 року, у період часу з 06 години 45 хвилин до 15 години 58 хвилин, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись навпроти будинку № 56 по проспекту Моторобудівників в мiстi Запоріжжі, шляхом розбиття скла водійської двері автомобіля марки DAEWOO моделі LANOS, у кузові сріблястого кольору з державним номерним знаком НОМЕР_5 , переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, таємно з метою особистого збагачення викрав з салону вищевказаного автомобіля відеореєстратор «PAGO M1», вартістю 400 грн., який належить ОСОБА_13 . Продовжуючи свiй злочинний умисел, ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину та разом з викраденим майном направився в бік вулиці Кругова, чим спричинив потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 400 гривень.

26 травня 2020 року, приблизно о 12-00 годині, ОСОБА_7 , знаходячись біля магазину «АлкоМаркет» за адресою місто Запоріжжя, вулиця Чарівна, 113, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, таємно викрав з кабіни автомобіля ГАЗ 33021 212 СПГ, НОМЕР_6 , мобiльний телефон «Samsung Galaxy J2», об`ємом 16 Гб, IMEI 1: НОМЕР_7 , IMEI 2: НОМЕР_8 , вартістю 1866 гривень 67 копійок, який належить ОСОБА_14 . Але дії обвинуваченого були помічені потерпілим ОСОБА_14 , який почав вимагати зупинитись і наполягав повернути викрадене майно. Незважаючи на зауваження, ОСОБА_7 , тримаючи вищевказаний мобільний телефон у руках, втік з місця вчинення злочину, тим самим спричинив ОСОБА_14 матеріальну шкоду в розмірі 1866 гривень 67 копійок.

25 червня 2020 року, приблизно о 23-00 годині, ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 6 по вулиці Цитрусовій в місті Запоріжжі, маючи умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилось в нанесені одного удару відкритою долонею в обличчя ОСОБА_9 , в результаті чого останній впав на землю, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження, та шляхом ривку відкрито викрав з плеча потерпілого сумку, в якій знаходились: мобільний телефон «LG Х135» чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_9 , IMEI2: НОМЕР_10 , вартістю 349 гривень 67 копійок, та грошові кошти в сумі 772 гривні. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , тримаючи викрадену сумку в руках, побіг в бiк будинку АДРЕСА_2 . Однак, свій злочинний намір ОСОБА_7 не зміг довести до кінця, та не виконав усіх дій, які вважав за необхідне для закінчення злочину, оскільки був затриманий свідком ОСОБА_15 .

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні епізодів крадіжок 17.04.2020, 21.04.2020, 28.04.2020, а також у епізоді відкритого викрадення майна 26.05.2020 (яке розпочалося як таємна крадіжка, але переросло у грабіж) визнав у повному обсязі, висловив каяття. Детально пояснив суду, де, як і коли вчинив вказані епізоди злочинної діяльності та яким чином розпорядився викраденим.

Зважаючи на відсутність з боку учасників судового провадження будь-яких заперечень, суд в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися в частині обвинувачення ОСОБА_16 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом від 26.05.2020, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням постанов про визнання речовими доказами, висновками судових товарознавчих експертиз та інших процесуальних документів, необхідних для ухвалення вироку.

При цьому, потерпілі за вказаними епізодами злочинів, у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судових засідань повідомлялися судом належним чином. Від потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_13 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. У зв`язку із викладеним, суд вважав за можливе розглянути кримінальне провадження за відсутності потерпілих (за епізодами злочинів, за якими ОСОБА_7 повністю визнав вину).

За таких обставин суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні вказаних злочинів та кваліфікує дії останнього таким чином:

- за епізодами від 17.04.2020, 21.04.2020, 28.04.2020 за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно;

-за епізодом від 26.05.2020 за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

За епізодами від 29.01.2020, 25.06.2020 обвинувачений визнав свою вину частково.

Зокрема показав, що 29.01.2020 він перебував на зупинці громадського транспорту «Малий ринок», де шляхом вільного доступу з кишені куртки ОСОБА_10 таємно викрав належний мобільний телефон. Після цього направився в сторону парковки за рестораном «Луїзіана», однак там виявився тупик, тому він розвернувся та наткнувся на ОСОБА_10 , яка його схопила та вимагала віддати телефон. По кольору її куртки обвинувачений зрозумів, що це потерпіла, у якій він викрав телефон. Він сказав, що у нього не має ніякого телефону, розвернувся та через туї, що росли у тупику, убіг. Пояснив, що між моментом як викрав телефон та зустріччю з потерпілою пройшло приблизно 5 хвилин.

За цим епізодом сторона захисту наполягала на перекваліфікації діянь обвинуваченого з ч. 2 ст. 186 КК на ч. 2 ст. 185 КК України.

За епізодом від 25.06.2020 обвинувачений заперечував нанесення потерпілому удару кулаком в обличчя, зазначаючи, що наніс удар по голові, можливо саме по обличчю, відкритою долонею, від чого ОСОБА_9 впав. Інші обставини не заперечував, зокрема підтвердив перебування у стані алкогольного сп`яніння, зазначивши, що перед вчиненням злочину був у знайомої, з якою випив сидру.

За цими епізодами, крім показань обвинуваченого, суд дослідив обсяг доказів, що був визначений сторонами кримінального провадження, а саме було допитано потерпілих, досліджено письмові докази.

Незважаючи на часткове невизнання вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину 29.01.2020, суд дійшов висновку, що його вина у вчиненні цього злочину є повністю доведеною за обставин, викладених у вироку, та підтверджується такими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що при вході у транспортний засіб вона відчула, як з її кармана обвинувачений викрав телефон, на це їй також вказав і випадковий свідок, що перебував на зупинці громадського транспорту. Повернувшись, вона побачила з висоти свого росту, як ОСОБА_7 уходить, тримаючи її телефон у руках. Вона йшла за ним за-для того, щоб принаймні вказати співробітникам поліції, куди пішов злодій. Увесь час вона бачила обвинуваченого, лише на деякі миті він зникав з поля її зору, звертаючи за кут, чи скриваючись за перехожими. За рестораном «Луїзіана» обвинувачений перед тупиком повернув у зворотному напрямку. Вона повідомила ОСОБА_7 , який досі тримав телефон у руках, що це її телефон, та схопила мобільний пристрій. Почалася штовханина, вони впали на припарковані автомобілі, обвинувачений вирвався та убіг. Дійсно, між тим як вона відчула крадіжку телефону та моментом, коли вона висунула вимогу повернути телефон, пройшло приблизно 4-5 хвилин.

В ході огляду місця події, який відповідно до протоколу огляду від 29.01.2021 розпочався на зупинці громадського транспорту «Малий ринок» та закінчився на ділянці місцевості за рестораном «Луїзіана», було встановлено наявність камер відеоспостереження, розміщених на фасаді будівлі вказаного закладу, що направлені на автомобільну парковку.

Як вбачається із досліджених в судовому засіданні відеозаписів з камер відеоспостережень ресторану «Луїзіана», обвинувачений, тримаючи у руці телефон, йде швидким шагом на парковці, за ним біжить потерпіла на відстані приблизно 10-12 метрів. Обвинувачений різко змінює напрямок руху та йде повз потерпілої, яка хватає його за руку. Обвинувачений біжить, ОСОБА_10 його тримає за верхній одяг не відпускаючи. Вони скриваються з поля зору камери, та на 1 хвилині 37 секунді запису потерпіла повертається (відеофайл Камера16_Запорожье1_малый_Запорожье1).

Відповідно до протоколу затримання від 29.01.2020 того ж дня о 23 год. 48 хв. біля будинку № 3 по вул. Базарній обвинуваченого було затримано та в ході обшуку у нього було вилучено телефон iPhone золотистого кольору.

Вказаний телефон разом із диском із відеозаписом із закладу громадського харчування «Луїзіана» було визнано речовими доказами згідно з постановою від 30.01.2020.

Оцінюючи надані сторонами та досліджені безпосередньо у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, що обвинувачений відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_10 .

Кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за цим епізодом злочинної діяльності, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», за якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

У даному випадку для правильної кваліфікації діянь обвинуваченого слід визначити, коли саме він мав реальну можливість розпоряджатися викраденим.

Враховуючи те, що потерпіла переслідувала ОСОБА_7 увесь час від початку вчинення злочину до того моменту як схопила його та висловила вимогу про повернення викраденого, беручи до уваги, що цей проміжок часу не є тривалим (до 5 хвилин), обвинувачений не мав реальної можливості розпорядитися вилученим у потерпілої телефоном.

Відтак злочин не можливо визнати закінченим до того моменту, як дійсно у обвинуваченого не настала можливість розпоряджатися майном потерпілої а саме після того, як він вирвався від неї на парковці за рестораном «Луїзіана».

У такому випадку для кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 185 КК України ОСОБА_7 належало повернути телефон потерпілій на її вимогу, чого він не зробив, при цьому чітко розуміючи, що він протиправно заволодів майном ОСОБА_10 .

Інші досліджені судом за вказаним епізодом письмові докази на питання кваліфікації діянь обвинуваченого не впливають.

Тому суд вважає, що діяння обвинуваченого, який розпочав свої дії як крадіжку, але будучи виявленим потерпілою і, незважаючи на те, продовжив свої незаконні дії з метою заволодіння майном, слід кваліфікувати саме за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, а отже не бере до уваги доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію цього злочину органом досудового розслідування.

За епізодом від 25.06.2020 ОСОБА_7 не заперечував обставини, викладені в обвинувальному акті, однак зазначав, що вдарив потерпілого відкритою долонею руки по обличчю, від чого той впав.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 вказував на те, що він отримав від обвинуваченого один удар по голові ззаду, від чого впав, та декілька ударів по тілу, коли лежав. Заперечив можливість отримання садна лівого колінного суглоба від дій обвинуваченого, про яке зазначено у висновках експерта.

За висновками судово-медичної експертизи № 701 від 26.06.2020 ушкодження у вигляді крововиливу під білкову оболонку правого ока, рани в ділянці слизової оболонки верхньої губи, синця черевної стінки праворуч, садна лівого колінного суглоба, що виявлені у потерпілого є легкими тілесними ушкодженнями; давність утворення ушкоджень не суперечить терміну, зазначеного в обставинах справи; тілесні ушкодження утворилися не менш ніж 4-х травматичних вплив тупого предмета (предметів); виключається можливість утворення виявленого комплексу тілесних ушкоджень в умовах одноразового падіння з висоти власного росту на тупу пласку поверхню (т. 1 а.с. 183).

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Прокурор скористався правом змінити обвинувачення, однак у зміненому обвинувальному акті не вказав іншого механізму нанесення удару потерпілому, ніж зазначено у первісному обвинуваченні. Прокурор лише виключив із пред`явленого обвинувачення посилання на майно, яким заволодів ОСОБА_7 , що не має для потерпілого матеріальної цінності.

Частиною 2 ст. 186 КК України передбачено кримінальну відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.

Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.

Оскільки для кваліфікації дій за ч. 2 ст. 186 КК України за ознакою «із застосуванням насильства» не має вирішального значення кількість ударів та спосіб їх нанесення, а наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень підтверджено висновками судово-медичної експертизи, суд вважає за доведеним, що обвинувачений застосував насильство, яке не є небезпечним для життя потерпілого, шляхом нанесення одного удару відкритою долонею руки по обличчю ОСОБА_9 , внаслідок чого той впав.

Також суд зауважує, що відповідно до пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 вчинив закінчений злочин, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду та спростовується самим змістом обвинувального акту, в якому зазначено, що «Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 тримаючи викрадену сумку в руках та незважаючи на вимогу свідка ОСОБА_15 зупинитись почав бігти в бiк будинку № 3 по вулиці Цитрусовій в місті Запоріжжі, де був зупинений останнім».

Так, згідно із ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Як вже зазначалося вище, грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном. Таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпорядитися вилученим майном (винести, передати іншим особам тощо).

Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати як замах на грабіж.

Як встановлено в судовому засіданні з показань потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого, ОСОБА_7 після заволодіння майном був помічений свідками, у тому числі ОСОБА_18 , та після недовгого переслідування затриманий.

Очевидно, що об`єктивної можливості розпорядитись чи користуватись викраденим в обвинуваченого не було, оскільки його дії постійно були в полі зору свідків, у тому числі ОСОБА_18 , що його затримав. Те, що ОСОБА_7 викинув сумку під час переслідування не вказує на те, що він мав реальну можливість розпоряджатися майном потерпілого, а навпаки свідчить про протилежне.

Таким чином ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але грабіж не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

За наведеного керуючись положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374, ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд доходить до висновку про можливість кваліфікування діянь обвинуваченого за вказаним епізодом за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, а саме як закінчений замах на вчинення відкритого викрадення майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України віднесено до нетяжких та тяжких злочинів, замаху на вчинення тяжкого злочину. Також суд враховує ступінь здійснення злочинних намірів та причини, внаслідок якого злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, не був обвинуваченим доведено до кінця, а саме його дії були викриті свідками. Судом враховується, що заподіяна потерпілим шкода відшкодована шляхом повернення майна.

Також суд враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше був неодноразово засуджений, у тому числі за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена, має місце реєстрації та постійного проживання, офіційно не працює, наразі у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває. За сімейним станом не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , є активне сприяння розкриттю злочинів, у тому числі в частині повідомлення органу досудового розслідування, де знаходиться викрадене майно.

Водночас суд не може визнати формальне каяття обвинуваченого за обставину, що пом`якшує покарання, з огляду на таке.

Щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Судом встановлено, що обвинувальний акт за епізодом від 29.01.2020 відносно ОСОБА_10 був затверджений прокурором 14.02.2020. Незважаючи на те, що кримінальне провадження за вказаним епізодом перебувало на розгляді в суді, ОСОБА_7 продовжив злочинну діяльність.

Зазначене свідчать про те, що ОСОБА_7 критично не сприймає свою протиправну поведінку та не висловлює щирий жаль з приводу скоєних злочинів.

Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину 25.06.2020 у стані алкогольного сп`яніння.

Судом також враховуються положення ч. 3 ст. 68 КК України, якою передбачено, що за вчинення замаху на злочин строк покарання не може перевищувати дві третини максимального строку найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією відповідної статті Особливої частини Кримінального кодексу.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив декілька злочинів, покарання йому слід призначати за правилами ч. 1 ст. 70 КК України. При цьому, враховуючи вид сукупності злочинів, ставлення обвинуваченого до скоєного, ступінь його вини та мотиви їх вчинення, а також обставини, встановлені під час судового розгляду, суд вважає за можливе при визначенні остаточного покарання застосувати принцип складання покарань.

Враховуючи, що ОСОБА_7 систематично вчиняє корисливі злочини, незважаючи на те, що за скоєння попередніх аналогічних злочинів відбував покарання у місцях позбавлення волі, в межах даного судового провадження вчинив 5 епізодів злочинів в короткий проміжок часу, що свідчить про схильність ОСОБА_7 до вчинення протиправних діянь та небажання його ставати на шлях виправлення, тому з урахуванням даних про особу обвинуваченого, тяжкості і обставин вчинення кримінальних правопорушень, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства.

Підстави, для звільнення ОСОБА_7 з-під варти, визначені ст. 377 КПК України, не встановлені. Враховуючи відомості про обвинуваченого, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід залишити до набрання вироком законної сили.

Як випливає з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 29.01.2020 було затримано вперше та ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2020 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (ЄРДР №0000212). У кримінальному провадженні №0001711 обвинувачений затриманий вдруге 25.06.2020, та відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався судом.

Тому строк відбуття покарання ОСОБА_7 слід обчислювати з 25.06.2021, однак на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбуття покарання слід зарахувати період знаходження ОСОБА_7 під вартою в період з 29.01.2020 по 31.01.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлялися.

На підставі ст.ст. 122, 124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз в сумі 2425,91 гривень (т. 1 а.с. 182, т. 6).

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 373-376, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186; ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання:

-за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

-за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;

-за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

На підставі частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишити у вигляді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 25 червня 2020 року, у строк покарання зарахувати також тримання обвинуваченого під вартою в період з 29.01.2020 по 31.01.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази:

- посвідчення, пропуск ТОВ «Керуюча компанія Надія» та довідку для проїзду в громадському транспорті на ім`я ОСОБА_9 , банківську картку «Приват Банк» № НОМЕР_11 , мобільний телефон «LG-X135» чорного кольору, портсигар металевий коричневого кольору, ключ від квартири з ключем «домофон» вiд вхідних дверей, 2 презервативи «Contex», грошові кошти в сумі 772 гривень, що передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 , залишити йому за належністю;

- мобільний телефон iPhone 7 в корпусі золотого кольору, що переданий на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_10 , залишити їй за належністю;

- мобільний телефон Xiaomi Redmi 4A, лицьова сторона в корпусі білого кольору, задня панель в корпусі бежевого кольору, що переданий на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_12 , залишити їй за належністю;

- велосипед «Spezialized Stump Jumper M2», що переданий н відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_11 , залишити йому за належністю;

- оптичний диск з відеозаписом від 29.01.2020 з кафе «Луїзіана», флеш-карту «Кingston» із записом від 29.01.2020 затримання ОСОБА_7 , оптичний диск з камери відеоспостереження магазину «Оазіс» залишити у матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертиз у кримінальному провадженні в сумі 2425,91 гривень.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення вироку, а для особи, яка перебуває під вартою, з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1