Єдиний унікальний номер 448/442/17
Провадження № 1-в/448/60/21
У Х В А Л А
Іменем України

02.12.2021 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська (81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9, Львівської області) подання провідного інспектора Яворівського РС філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області ОСОБА_3 , про звільнення від відбування покарання по закінченню терміну випробування засудженого:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця с.Гостинцеве, Яворівського району Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, (дані зазначено згідно особової справи засудженого),

учасники справи:
прокурор ОСОБА_5 ,
представник сектору з питань пробації ОСОБА_6 ,
засуджений ОСОБА_4 , не з`явився,
в с т а н о в и в :

Провідний інспектор Яворівського РС філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним поданням, в якому зазначає, що до Яворівського РС з питань пробації поступило розпорядження про виконання вироку Мостиського районного суду Львівської області від 26.07.2017 року, яким ОСОБА_4 , засуджено за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71, ч.3 ст.72 КК України до 3 років позбавлення волі та штрафу, який виконувати самостійно, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та наданням іспитового строку в 2 роки і з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або праці.

Вказує, що відносно засудженого ОСОБА_4 , під час іспитового строку двічі скеровувалось в суд подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлення засудженого для відбування призначеного покарання, проте увалами Мостиського районного суду Львівської області від 18.02.2019 року та від 07.08.2019 року відповідно, у задоволенні вказаних подань було відмовлено.

Зазначає, що також за час іспитового терміну засуджений ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, однак таке було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України.

Вважає, що оскільки випробувальний термін закінчився, тому просить вирішити питання про звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням по закінченню іспитового терміну.

Представник Яворівського районного сектору з питань пробації ОСОБА_6 , в судовому засіданні подання підтримала, зіславшись на обставини, що в ньому зазначені. Просила суд звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, оскільки іспитовий термін закінчився.

Засуджений ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , не заперечувала проти задоволення подання.

Згідно ч.4 ст.539 КПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Заслухавши пояснення представника сектору з питань пробації, думку прокурора, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком Мостиського районного суду Львівської області від 26.07.2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71, ч.3 ст.72 КК України до 3 років позбавлення волі та штрафу, який виконувати самостійно, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та наданням іспитового строку в 2 роки і з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або праці..

Вирок набрав законної сили 29.08.2017 року.

Засуджений ОСОБА_4 перебуває на обліку в Яворівському РС філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області.

Строк випробування закінчився 26 липня 2019 року.

Згідно вимог ч.1 ст.78 КК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Відповідно до ч.1 ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Згідно з ч.3 ст.76 КК України нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого, а щодо засуджених військовослужбовців - командирами військових частин.

Згідно зі ст.164 Кримінально-виконавчого кодексу України звільнені від відбування покарання з випробуванням зобов`язані: виконувати обов`язки, які покладені на них судом; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; з`являтися за викликом до зазначеного органу. У разі якщо засуджений з незалежних від нього обставин не може виконати обов`язок (обов`язки), покладені на нього судом, уповноважений орган з питань пробації направляє до суду обґрунтоване подання про зміну таких обов`язків.

За змістом ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо засуджений протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ч.2 ст.165 КВК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Слід зазначити те, що 17.07.2019 року внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань відомості, щодо вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Разом з тим, ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року кримінальне провадження за №0000336 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності.

Вказана ухвала суду набрала законної сили.

Із роз`яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вбачається, що частиною 2 статті 75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Зі змісту ст.ст.75, 78 Кримінального кодексу України, через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання згідно з цими статтями кримінального закону є не вчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину.

При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлене обвинувальним вироком суду, особа відповідно до ст.62 Конституції України, ст.2 КК та ст.17 КПК України вважається невинуватою.

Наведені норми чинного законодавства закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства - презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання, у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже - відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у багатьох міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України, від 29 червня 2004 року № 1906-1У «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України.

Частиною 1 ст.11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом, прилюдного судового розгляду при якому їй забезпечують усі можливості для захисту.

Згідно з ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у- кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не-буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що Правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини, що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що ст.6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне-діяння, оскільки, обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Наведена вимога має принциповий характер та стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різних проваджень щодо неї.

Згідно позиції Конституційного Суду України, сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є невинною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, - як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.

З огляду на наведене вище, а також враховуючи, що відсутність у положеннях ст.ст.75, 78 КК, ст.165 Кримінально-виконавчого кодексу України модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину (скоєння нового злочину та вина засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду).

Відповідно до ст.537 КК України під час виконання вироків судом вирішуються питання про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку.

Отже, оскільки відносно засудженого ОСОБА_4 відсутній вирок, що набрав законної сили, яким його засуджено за кримінальний проступок вчинений ним у період іспитового строку, суд вважає можливим звільнити засудженого від призначеного судом покарання, оскільки іспитовий строк, визначений вироком Мостиського районного суду Львівської області від 26.07.2017 року закінчився.

Керуючись статтями 75, 78 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Подання провідного інспектора Яворівського РС з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області ОСОБА_3 , задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного покарання з випробуванням, згідно вироку Мостиського районного суду Львівської області від 26 липня 2017 року, по закінченню іспитового строку.

На ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення може бути подано апеляцію до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області.

Суддя Юрій БІЛОУС