Провадження № 1-кп/643/394/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003828 від 29.06.2013 року, № 0004250 року від 02.08.2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, який одружений, має дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 22.09.2009 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України до 9 місяців 12 днів позбавлення волі; 24.12.2010 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки; 03.04.2014 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 190, ст. 71 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.10.2014 року звільнений від відбування покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році»; 25.12.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно вказаного вироку звільнений від відбування призначеного покарання на підставі п. в ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році»; 21.07.2016 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 16.11.2016 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, в силу ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання призначене з урахуванням покарання, призначеного за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.12.2014 року, на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» від відбування покарання звільнений, вирок Московського районного суду м. Харкова від 21.07.2016 постановлено виконувати самостійно
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачення, визнане судом доведеним

ОСОБА_4 09.06.2013 року приблизно о 13-00 год., знаходячись в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , побачив на вітрині прилавку вказаного магазину постільну білизну та, діючи за раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи повторно, скориставшись тим, що реалізатор магазину незнайома йому ОСОБА_7 за його діями не спостерігає та крім них в приміщенні магазину нікого немає, шляхом вільного доступу таємно викрав з прилавку вказаного магазину два комплекти постільної білизни «Tiffani Gakkard», кожний з яких складається з 2 наволочок, 1 ковдри, 1 простирадла, вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи № 121 від 08.07.2013 року 420,00 грн за 1 комплект, які належали потерпілому ОСОБА_8 , після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на свій розсуд, тим самим заподіявши потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду в загальному розмірі 840,00 грн.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений

ОСОБА_4 за епізодом від 09.06.2013 року визнається винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.

Обвинувачення, визнане судом доведеним

ОСОБА_4 02.08.2019 року приблизно о 14-30 год., діючи повторно, перебуваючи на автомобільній стоянці ТРЦ «Континент», що розташований за адресою: м. Харків, вул. Бучми, буд. 1-Б, побачив автомобіль «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 та, діючи за раптово виниклим злочинним умислом, направленим на незаконне збагачення за рахунок злочинної діяльності, з метою незаконного особистого збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді майнової шкоди для ОСОБА_10 , бажаючи їх настання, підійшов до задніх лівих дверей автомобіля, відчинив їх та з заднього сидіння взяв мобільний телефон «Nokia» 230 RM-1172» вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 17936 від 22.08.2019 року 1424,25 грн., з SIM-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартість якої встановити не виявилось можливим згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 17936 від 22.08.2019 року, та картою пам`яті «Apacer 4 GB mikroSDHC», вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 17936 від 22.08.2019 року 112,50 грн.

Після цього ОСОБА_4 намагався покинути територію стоянки, однак його дії були помічені потерпілою ОСОБА_10 , яка намагалась припинити протиправні діяння ОСОБА_4 , окликнувши останнього. Однак ОСОБА_4 , розуміючи, що його наміри вчинити крадіжку були викриті, з метою досягнення свого злочинного умислу заволодіти чужим майном, утримуючи при собі вищевказаний мобільний телефон «Nokia», який належить ОСОБА_9 , почав тікати.

Проте вчинити всі дії, які ОСОБА_4 вважав за необхідне для здійснення крадіжки, яка переросла у відкрите викрадення чужого майна, він не зміг та злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки спроба ОСОБА_4 зникнути з місця скоєння кримінального правопорушення з викраденим майном була зупинена активними діями потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_9 . Своїми діями ОСОБА_4 намагався заволодіти майном та спричинити потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду в загальному розмірі 1536,75 грн.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений

ОСОБА_4 за епізодом від 02.08.2019 року визнається винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому повторно.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень визнав в повному обсязі, щиро розкаявся. Не заперечував фактичні обставини справи, викладені вище, а також правову кваліфікацію його дій, надану органом досудового розслідування. Підтвердив вчинення ним вищезазначених кримінальних правопорушень за обставин, вказаних вище, надавши відповідні пояснення. Показав, що органом досудового розслідування правильно встановлені та зазначені в обвинувальному акті час, спосіб, місце та інші обставини вчинених ним кримінальних правопорушень. Зазначив, що по закінченні досудового розслідування в повному обсязі ознайомився з матеріалами кримінального провадження і не заперечує вартість викраденого майна, а також висновки експертиз та інші докази, зібрані в ході досудового розслідування. Також пояснив, що показання надає добровільно, будь-яке фізичне або психологічне насильство до нього не застосовувалось.

Враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, неоспорення ним фактичних обставин справи, суд зі згоди всіх присутніх учасників судового розгляду вирішив не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння ОСОБА_4 вказаних вище кримінальних правопорушень та розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особистість. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження, в тому числі обвинуваченому, роз`яснено.

Обчислення строків давності за епізодом від 09.06.2013 року

Враховуючи, що з часу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, яке мало місце 09.06.2013 року, минуло більше 5 років, судом було з`ясовано позицію сторони захисту щодо наявності клопотань про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти закриття кримінального провадження та наполягали на ухваленні вироку.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Санкцією ч. 2 ст. 185 КК України передбачено покарання у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Виходячи з положень ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, відноситься до нетяжких злочинів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.11.2013 року до ОСОБА_4 застосовано привід в судове засідання до Московського районного суду м. Харкова.

В подальшому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.01.2014 року оголошено розшук обвинуваченого ОСОБА_4 у зв`язку з його ухиленням від суду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2020 року відновлено кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, у зв`язку із встановленням місця знаходження обвинуваченого.

Таким чином, ОСОБА_4 з 17.01.2014 року до 13.05.2020 року перебував у розшуку у зв`язку з його ухиленням від суду.

Згідно ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в Постанові Верховного Суду від 30.05.2019 по справі № 639/793/17, Постанові Верховного Суду України від 19.03.2015 по справі № 5-1кс15, під ухиленням від суду з погляду на застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на затримання і розшук правопорушника (зокрема, нез`явлення без поважних причин за викликом до суду).

Враховуючи факт ухилення ОСОБА_4 від суду в період часу з 17.01.2014 року до 13.05.2020 року, перебування його в розшуку та зупинення перебігу давності у вказаний період часу, суд приходить до висновку, що станом на 27.08.2021 строки давності за кримінальне правопорушення, яке було вчинене 09.06.2013, не закінчились.

Призначення покарання

Дані про особи обвинуваченого

ОСОБА_4 одружений, має дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Дані про судимості обвинуваченого

ОСОБА_4 раніше судимий: 22.09.2009 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України до 9 місяців 12 днів позбавлення волі; 24.12.2010 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки; 03.04.2014 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 190, ст. 71 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.10.2014 року звільнений від відбування покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році»; 25.12.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно вказаного вироку звільнений від відбування призначеного покарання на підставі п. в ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році»; 21.07.2016 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 16.11.2016 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, в силу ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання призначене з урахуванням покарання, призначеного за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.12.2014 року, на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» від відбування покарання звільнений, вирок Московського районного суду м. Харкова від 21.07.2016 постановлено виконувати самостійно.
Епізод від 09.06.2013 року, за яким ОСОБА_4 засуджується згідно даного вироку, був вчинений в період іспитового строку, визначеного вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2010 року.
Як вбачається з вироку Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2014 року, під час призначення покарання за вказаним вироком на підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного згідно вироку від 03.04.2014 року, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2010 року.
В подальшому згідно матеріалів справи ОСОБА_11 звільнений від відбування покарання, остаточно призначеного згідно вироку Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2014 року, на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».
Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави під час призначення покарання за даним вироком, зокрема за епізодом від 09.06.2013, повторно застосовувати положення ст. 71 КК України та призначати ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю даного вироку та вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2010 року, оскільки покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2010 року вже приєднано до покарання, призначеного згідно вироку Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2014 року.
Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.06.2021 у справі № 443/806/19, у випадку, якщо особа вчинила кримінальне правопорушення, яким їй призначається покарання у виді позбавлення волі, до постановлення двох вироків по інших справах, кожен із яких виконується самостійно, зокрема, по одному із яких призначено покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, а інший вирок виконується самостійно у зв`язку з призначенням покарання у виді позбавлення волі, але зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то при призначенні покарання вимоги ч. 4 ст. 70 КК України застосовуються тільки до вироку, яким особу засуджено до позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення за епізодом від 09.06.2013 року вчинене до постановлення вироку Московського районного суду м. Харкова від 21.07.2016 року, яким ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі, але зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд не вбачає підстав застосовувати при призначенні покарання за даним вироком вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.

Оскільки з даних про судимості ОСОБА_4 вбачається, що останній від відбування покарання за іншими вироками, що були ухвалені після вчинення ним кримінального правопорушення за епізодом від 09.06.2013, був звільнений згідно законодавства України про амністію, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав визначати остаточне покарання з урахуванням зазначених вироків на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Також, враховуючи принцип презумпції невинуватості та висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 у справі № 591/4366/18, за відсутності даних щодо вироків, які набрали законної сили, у суду в межах розгляду даного кримінального провадження відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 вчинені інші кримінальні правопорушення, обвинувальні акти щодо яких згідно даних УІАП ГУНП в Харківській області направлені до інших судів.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд у відповідності до вимог ст. 66 КК України визнає щире каяття обвинуваченого.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Застосовне законодавство

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 68 КК України за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Мотиви призначення покарання

При призначенні ОСОБА_4 покарання суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, і призначає покарання у межах санкції статей, що передбачають відповідальність за вчинені злочини.

Враховуючи тяжкість вчинених ОСОБА_4 злочинів, їх кількість, особу винного, суд приходить до висновку, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень є покарання у виді позбавлення волі, оскільки менш суворі види покарання будуть недостатніми для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Розмір покарання за вчинення замаху на злочин суд визначає у відповідності до положень ч. 2 ст. 68 КК України у виді мінімальної санкції ч. 2 ст. 186 КК України, яка одночасно дорівнює двом третинам максимального строку цієї частини статті, та призначає покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Остаточне покарання ОСОБА_4 суд визначає на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень.

Початок строку відбування покарання

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк тримання під вартою ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 02.08.2019 року.

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 02.08.2019 року, ОСОБА_4 затриманий 02.08.2019 року.

ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив, що його було фактично взято під варту 02.08.2019.

Враховуючи наведене, початок строку відбування покарання ОСОБА_4 суд обчислює з 02.08.2019 року.

Зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2020 року об`єднано в одне провадження матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0004250 року від 02.08.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України (справа № 643/14469/19, провадження № 1-кп/643/658/20), та матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003828 року від 29.06.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (справа № 643/13273/13, провадження № 1-кп/643/4/20).
Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року в справі № 663/537/17, якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України). Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі. Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

Враховуючи, що один із злочинів, за які ОСОБА_4 засуджується в даному кримінальному провадженні, вчинений до 23.12.2015 року, і до ОСОБА_4 в даному кримінальному провадженні застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для застосування ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, згідно якого зарахування строку попереднього ув`язнення провадиться із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи наведене, суд зараховує ОСОБА_4 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом під час ухвалення вироку

Запобіжний захід

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, який має застосовуватись до обвинуваченого ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, суд керується таким.

В даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор просив продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили

Згідно ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

Крім того, суд враховує, що у рішенні від 26.01.1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Враховуючи, що ОСОБА_4 згідно даного вироку визнається винним у вчиненні двох кримінальних правопорушень, в тому числі тяжкого корисливого злочину, суд приходить до висновку щодо доведеності ризиків, зокрема ризику переховування обвинуваченого через тиск тягаря відбування покарання, а також ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, та неможливості запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Також суд вважає доведеним, що вказані ризики станом на час ухвалення вироку не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний їм запобігти.
Крім того, суд приходить до висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання спробам переховуватись від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо обвинуваченого залишити обраний раніше, а саме тримання під вартою.

Цивільний позов

Потерпілим ОСОБА_8 в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003828 від 29.06.2013 року, за епізодом від 09.06.2013 року пред`явлено цивільний позов, в якому він просить стягнути з обвинуваченого на свою користь в якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 840,00 грн.
Обвинувачений ОСОБА_4 цивільний позов визнав в повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 по справі № 0306/7567/12, коли нормами кримінально-процесуального закону відповідну ситуацію прямо не передбачено, є необхідним та можливим застосування аналогії права. Зазначена можливість встановлена частиною 6 статті 9 КПК, згідно з якою коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються встановлені частиною першою статті 7 КПК загальні засади кримінального провадження. Однією з таких засад є законність, що включає обов`язок суду, як і інших органів державної влади, неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу та інших актів законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За таких обставин, враховуючи, що визнання обвинуваченим цивільного позову не суперечить закону та засадам диспозитивності кримінального судочинства, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання обвинуваченим цивільного позову та задовольнити вказаний позов в повному обсязі.

Інші питання

Арешти, накладені на майно згідно ухвал слідчих суддів, судом скасовуються.

Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується у відповідності до ст. 100 КПК України. Оскільки як стороною обвинувачення, так і стороною захисту було висловлено клопотання щодо повернення спортивної кофти помаранчевого кольору законному володільцю ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне повернути вказане майно обвинуваченому.

Витрати на проведення товарознавчої експертизи № 17936 від 22.08.2019 року, що проводилась експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, у розмірі 785,00 грн., суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України стягує з обвинуваченого на користь держави.

Керуючись ст. 128-129, 183, 369-371, 373-377 КПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 4 (чотири) місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 02.08.2019 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII зарахувати в строк покарання строк тримання ОСОБА_4 під вартою (строк попереднього ув`язнення) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити обраний раніше - у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_8 в якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 840,00 грн. (вісімсот сорок гривень).

Стягнути з ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь держави витрати, пов`язані з проведенням товарознавчої експертизи № 17936 від 22.08.2019 року, виконаної експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, у розмірі 785,00 грн. (сімсот вісімдесят п`ять гривень).

Скасувати арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2019 на мобільний телефон «Nokia», вилучений 02.08.2019 року слідчим Московського ВП ГУНП в Харківській області в ході огляду місця події за адресою: м. Харків, вул. Бучми, буд. 1-Б, та на спортивну кофту помаранчевого кольору з написом «URBANSTATE68», вилучену 02.08.2019 року в ході складання протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_4 .

Речовий доказ, а мобільний телефон «Nokia» з SIM-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» та картою пам`яті «Apacer 4 GB mikroSDHC», переданий на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_10 вважати повернутими законному володільцю.

Речовий доказ, а саме спортивну кофту помаранчевого кольору з написом « НОМЕР_3 », передану на зберігання до камери зберігання Московського ВП ГУНП в Харківській області повернути законному володільцю ОСОБА_4 .

Речові докази, а саме два диски DVR-R - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Документи, приєднані до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для ОСОБА_4 протягом тридцяти днів з моменту вручення йому копії даного вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1