ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/946/22 Справа № 206/2878/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2022 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, громадянина України,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.187, ст.348 КК України,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у с. Селезнівка Перевальського району Луганської області, громадянина України,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.187, ст.348, ч.3 ст.185 КК України,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

в режимі відеоконференції:

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
За ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2022 року продовжено обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити на 60 днів, тобто до 02.04.2022 року.
Рішення суду обґрунтовано тим, що при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд врахував наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України та враховано сукупність обставин, характеру і наслідків інкримінованих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 умисних злочинів, віднесених ст.12 КК України до тяжкого та особливо тяжких, які мають високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками не лише для конкретних осіб, а й для суспільства в цілому. Районний суд зазначив, що суворість передбаченого покарання, яке загрожує ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у разі доведення їх винуватості у вчинені інкримінованих злочинів, є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування особи від суду, а тому саме тримання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під вартою зможе запобігти цьому ризику.
В апеляції:

- обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати і змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Також обвинувачений просить переглянути запис судового засідання на предмет обґрунтованості існування ризику, прийнятого судом першої інстанції в якості підстави для ухвалення рішення про продовження запобіжного заходу.
Вважає, що ухвала не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а саме, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Зазначає про тривалість його утримання під вартою.
- обвинувачений ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати та змінити запобіжний захід на більш м`який.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ризик переховування від суду зазначений в клопотанні прокурора є недоведеним та прокурором не було надано ніяких документів на підтвердження зазначеного ризику.
На його думку, матеріали кримінального провадження відносно нього не містять належних доказів на підтвердження його вини у інкримінованих йому злочинах. Вважає, що підозра є необґрунтованою.
Зазначає, що судом не було прийнято до уваги, що він досить тривалий час знаходиться під вартою.
Заслухавши обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також захисників ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти апеляцій, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляції не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених дотримані.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції належним чином врахував обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинувачених під вартою.
Суд першої інстанції також врахував наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою, а також існування ризиків переховування від органів досудового розслідування та суду, вчинення інших злочинів.
З таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинувачених, іншими обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжує існувати вказані вище ризики.
Так, слід врахувати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187, ст.348, ч.3 ст.185 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, та довічне позбавлення волі, будучи обізнаними про покарання, обвинувачені можуть переховуватись від суду.
Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінується останньому, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Що стосується доводів апеляційних скарг щодо відсутності доказів причетності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до інкримінованих їм кримінальних правопорушень, то вони зводяться до вирішення питань доведеності чи недоведеності їхньої вини в інкримінованих злочинах, які вирішуються судом першої інстанції при ухваленні вироку, і в даному провадженні ці питання не розглядаються.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляцій про те, що судом першої інстанції не було наведено доказів, які вказують на недоцільність обрання більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами провадження, а тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і покарання за яке може бути призначено у виді реального позбавлення волі, дає підстави вважати, що саме запобіжний захід, пов`язаний з ізоляцією від суспільства, в цьому випадку зможе попередити встановлені судом ризики.
Доводи обвинувачених стосовно того, що справа тривалий час розглядається судом, то колегія суддів, хоча і констатує тривалість судового розгляду, однак ця обставина у даному випадку не свідчить, що вона перешкодила чи могла перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, враховуючи складність даного кримінального провадження, соціальний інтерес до злочинів проти життя людини і незворотність їх наслідків, об`єм матеріалів, які досліджуються судом, наявність трьох обвинувачених у кримінальному провадженні, а також поведінку учасників кримінального провадження, що узгоджується з критеріями розумності строків кримінального провадження, визначеними ст. 28 КПК України.
З огляду на разом вищенаведене, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2022 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3