Номер провадження: 11-кп/813/1713/21
Номер справи місцевого суду: 520/8079/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року, у кримінальному провадженні №0003353 від 26.12.2017 року, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року був продовжний строк тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, до 05.09.2021 року.
Рішення суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинувачених мотивоване тим, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, встановлені в попередніх судових рішеннях, якими відносно обвинувачених був застосований та продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не зменшилися, є необхідність подальшого тримання під вартою обвинувачених, так як більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню встановленим ризикам та належної процесуальної поведінки обвинувачених. Завершити судовий розгляд кримінального провадження неможливо до закінчення дії попередньої ухвали про тримання обвинуваченого під вартою з поважних причин.

Зміст вимог апеляційних скарг.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, оскільки ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, посилаючись на те, що:
- прокурором не доведена наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, усі наведені прокурором доводи є не підтвердженими жодним чином;
- 18.06.2018 року обвинувачений самостійно прийшов до слідчого, де отримав повідомлення про підозру у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, після чого слідчий під особисте зобов`язання відпустив обвинуваченого.
- 20.06.2018 року обвинувачений самостійно прийшов до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
- прокурором не надані докази про намагання обвинуваченим будь-яким чином впливати на потерпілих та свідків, переховуватись від органів дізнання чи у будь-який інший спосіб перешкоджати правосуддю;
- 28.04.2021 року у Київському районному суді було проведено впізнання, де ОСОБА_8 ніхто не впізнав;
- позову про відшкодування матеріальної чи моралної шкоди до обвинуваченого заявлено не було.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
У судовому засіданні обвинувачений та його захисник доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити апеляційну скарги та скасувати оскаржувану ухвалу з обранням ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за №0003353 від 26.12.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.
Відповідно до положень кримінального процесуального закону, встановлення доведеності вини ОСОБА_7 або встановлення невинуватості останнього у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.
Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється, а відтак твердження апелянта про те, що 28.04.2021 року у Київському районному суді було проведено впізнання, де ОСОБА_8 ніхто не впізнав, апеляційний суд до уваги не приймає.
Так, судовий розгляд кримінального провадження на час продовження запобіжного заходу ще триває та вирішення питання про наявність чи відсутність доказів обґрунтованості інкримінованого ОСОБА_7 обвинувачення є передчасним.
Посилання ж апелянта на недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
Оскаржуваною ухвалою суду від 07.07.2021 року був продовжний строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 05.09.2021 року, так як прокурором доведені обставини, зазначені в клопотанні, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, вони виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, а також в клопотанні викладені обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Зокрема, в ухвалі суд першої інстанції встановив, що заявлені прокурором під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу ризики не зменшилися. Ризик ухилення обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та від виконання процесуальних обов`язків не зменшився з огляду на вагомість та тяжкість висунутого обвинувачення, відсутності у обвинуваченого постійного місця проживання у м. Одесі. Ризик вчинення повторного злочину не зменшився з огляду на те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності та не має міцних соціальних зв`язків.
Апеляційний суд не приймає до увагу твердження обвинуваченого, наведені у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, про наявність постійного місця проживання у м. Одесі, з огляду на відсутність жодних доказів відповідної обставини .
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що доцільно подовжити термін тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даній стадії процесу, так як застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним на теперішній час ризикам є недостатнім.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Так, окрім вищенаведених обставин, апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за вчинення якого, в разі доведеності його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 12 років, наявним є ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений, враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує, у разі встановлення його вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність зазначених ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_7 у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу на вказаній стадії кримінального процесу ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду надано не було.
Також слід зазначити, що добровільна явка обвинуваченого до слідчого та суду не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати вище зазначені ризики та жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченим спроб переховування в подальшому.
Доводи захисника, щодо відсутності заявленого до обвинуваченого позову про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, апеляційним судом прийняті до уваги, однак з урахуванням наведених вище ризиків, їх не можна визнати такими, що вказують на необхідність та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, апеляційним судом не встановлено.
Отже, на думку апеляційного суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення районного суду про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.
Втім, під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 апеляційним судом встановлено, що під час ухвалення оскаржуваної ухвали суддею не було дотримано приписів ч. 3 ст. 183 КПК України, відповідно до якої слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пунктом 3 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що при продовженні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд не визначив у якості альтернативного запобіжного заходу розмір застави та залишив поза увагою той факт, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення не відноситься до категорії правопорушень, визначених положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, апеляційний суд вважає необхідним визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.
Отже, з урахуванням того в якому злочині обвинувачується ОСОБА_7 , його особу, вік, стан здоров`я, соціально-економічне становище, апеляційний суд вважає за необхідним визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 000 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року у кримінальному провадженні №0003353 від 26.12.2017 року скасувати у частині продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Постановити у цій частині нову ухвалу, якою продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дій запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком до 05.09.2021 року.
Визначити обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави як альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 000 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Роз`яснити, що ОСОБА_7 , або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на відповідний депозитний рахунок Одеського апеляційного суду для зарахування заставних сум, за наступними реквізитами:

Отримувач: Одеський апеляційний суд; Код отримувача за

Банк отримувача: ДКСУ, м. Київ; Код банку отримувача: 820172

Рахунок отримувача: UA1086720

Призначення платежу: згідно ухвали суду від 17.08.2021 року, заставна сума за ОСОБА_7 , судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

У разі внесення застави на відповідний рахунок Одеського апеляційного суду, звільнити ОСОБА_7 з-під варти та покласти на нього обов`язки, передбачені п.п. 1,2,3,8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за кожним викликом;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

5) утриматись від спілкування з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити ОСОБА_7 наслідки невиконання указаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4