ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/247/22 Справа № 172/196/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000022 за апеляційними скаргами прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в сел. Васильківка Дніпропетровської області, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 07.02.2020 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07.02.2020 року, та визначено остаточне покарання у виді 3 років та 8 місяців позбавлення волі.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він, будучи раніше судимим за кримінальні правопорушення проти власності, належних висновків для себе не зробив, і в період відбуття покарання знову вчинив корисливе правопорушення.
Так, 16 жовтня 2020 року близько 17.00 год. ОСОБА_8 , маючи намір на таємне викрадення домашньої птиці з місця мешкання ОСОБА_10 , розташованого по АДРЕСА_2 , прибув до вищевказаної території домоволодіння зі сторони городу.
Після чого, реалізуючи свій протиправний намір, в зазначений час та дату, ОСОБА_8 , зайшовши до двору, шляхом подолання перешкод штовхнув рукою опору, якою утримувалась сітка огорожі, переліз через сітку та таким чином проник в середину огородженої території, де знаходилися індокачки. Далі, діючи з корисливою метою, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи при цьому його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_8 по черзі руками зловив одного селезня вагою 3 кг вартістю 350 грн. та дві індокачки вагою по 2 кг вартістю по 280 гривень кожна, чим таємно, повторно викрав чуже майно, склавши до полімерного мішка, взятого заздалегідь.
В подальшому ОСОБА_8 зник з викраденим з місця вчинення кримінального правопорушення та розпорядився ним на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_10 майнової шкоди в загальній сумі 910 грн.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить змінити вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17.09.2021 року відносно ОСОБА_8 , виключивши з його мотивувальної частини посилання на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанці, вирішуючи питання допустимості доказів під час ухвалення судового рішення повинен був визнати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань недопустимим доказом та не мав посилатись на нього як на докази підтвердження встановлених судом обставин.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що висновки суду, а так само і вирок не відповідають дійсним обставинам справи та подій, достатніх та допустимих доказів, що підтверджують вину ОСОБА_8 ні в ході досудового розслідування, ні в ході судового розгляду справи не виявлено. Вирок винесено на підставі припущень, викладених в обвинувальному акті, та прийнятими судом як дійсні обставини справи.
Зауважує, що жоден із допитаних свідків не вказав на те, що бачив ОСОБА_8 в момент вчинення кримінального правопорушення. А допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , за його словами, взагалі знаходився в безпосередній близькості від загону з качками і нічого в цей період не чув, крім того, вказаний свідок взагалі плутав час події та координував рух особи, яку він впізнав зі спини як ОСОБА_8 кожного разу по різному. Так само плутав час події і потерпілий ОСОБА_10 , тобто показання вказаних осіб, на думку апелянта, є їх особистими припущеннями.
Також захисник звертає увагу, що потерпілий викликав поліцію 16 жовтня 2020 року, а в ЄРДР дані зареєстровані тільки 27 січня 2021 року.
Крім того, апелянт вважає недопустимими доказами ряд протоколів проведення слідчих експериментів, оскільки зафіксовані на камеру під час досудового розслідування показання потерпілого та свідка не відповідають показам, даним ними під час судового розгляду.
Посилається адвокат ОСОБА_7 й на неповноту судового розгляду, яка, на думку останнього, виразилась у відмові суду витребувати дані, зазначені стороною захисту, з відділу поліції та виклику додаткових свідків захисту, що є, як вважає апелянт, порушенням права ОСОБА_8 на захист.

В суді апеляційної інстанції прокурор частково підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, вважала за необхідне вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу захисника, просили її задовольнити.
В судових дебатах сторони підтримали свої позиції.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі «Кузнецов та інші проти Росії» від 11.01.2007 року, та у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 року, де зазначено, що вмотивованість судового рішення пов`язана з належним здійсненням правосуддя, тобто у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».
Крім того, відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з п. 1-3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та ін.)
Положеннями ст. 59 та пунктом 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України закріплено конституційне право громадян на захист від обвинувачення.
Відповідно до положень ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Що стосується доводів прокурора про безпідставне посилання як на доказ на витяг з ЄРДР, то колегія суддів погоджується з тим, що такий витяг не є процесуальним джерелом доказів, а лише слугує підтвердженням інформації з електронної бази даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, проте посилання на нього судом першої інстанції не є тим порушенням, що могло вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого рішення.
Апеляційним переглядом встановлено, що розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 , визнаючи його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та обираючи останньому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із взяттям під варту в залі судового засідання, суд першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального законодавства України належним чином не дотримався, зокрема, під час судового провадження не перевірив: чи дійсно мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи є взагалі ОСОБА_8 суб`єктом цього кримінально-протиправного діяння.
Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину не визнав, пояснивши, що він у потерпілого ОСОБА_10 нічого не крав і йому не відомо, чому він та свідок ОСОБА_11 вказують на нього як на особу, що вчинила правопорушення.
Оскільки обвинувачений заперечує свою причетність до вчиненого кримінального правопорушення, то в даному випадку відповідно до ст.91 КПК України всі обставини вчинення кримінального правопорушення підлягали обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні.
Разом з цим, на думку колегії суддів, у матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які у своїй сукупності поза розумним сумнівом беззаперечно доводили б як факт вчинення зазначеного кримінального правопорушення, так і його скоєння саме ОСОБА_8 .
Так, з показів допитаних судом першої інстанції потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 та їх пояснень під час проведення слідчих експериментів за їх участю неможливо достеменно встановити, що крадіжку у потерпілого було вчинено обвинуваченим ОСОБА_8 , оскільки фактично останні зазначали, що в цей час, а саме приблизно о 17:00 годині 16 жовтня 2020 року вже сиріло, а викрадач був досить далеко і не міг чути потерпілого, разом з тим вони впізнали обвинуваченого по куртці та шапці. До того ж, свідок ОСОБА_11 , перебуваючи в момент крадіжки, за його словами, в безпосередній близькості від огородженої території, де знаходилися індокачки, що підтверджується й протоколами огляду місця події і проведення слідчих експериментів, взагалі нічого не чув, посилаючись на те, що ці свійські птахи не є галасливими. Покази ж ОСОБА_12 та ОСОБА_12 , які не були безпосередніми свідками даної події, підтверджують лише факт купівлі в них качок потерпілим ОСОБА_10 , а тому у суду не було жодних підстав покладати ці покази в основу оскаржуваного обвинувального вироку.
Крім того, апеляційний суд не може не звернути увагу й на той факт, що згідно з матеріалами кримінального провадження кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 185 КК України, вчинено 16 жовтня 2020 року, а відомості про нього до ЄРДР були внесені лише 27 січня 2021 року на підставі заяви потерпілого ОСОБА_10 від 27.01.2021 року. За словами останнього, до поліції він спочатку не звертався, а написав письмову заяву вже згодом, перебуваючи в статусі підозрюваного у справі про крадіжку качок у місцевих жителів.
Також, на переконання суду апеляційної інстанції, в даному випадку місцевим судом залишилося нез`ясованим питання належності проведеної в рамках цього кримінального провадження судової товарознавчої експертизи по визначенню вартості викрадених домашніх птахів за умови відсутності останніх, яких, до речі, не було органом досудового розслідування ані вилучено в обвинуваченого, ані встановлено, куди було спрямоване викрадене майно, ані знайдено і не повернуто потерпілому, Тобто, вказане експертне дослідження фактично проводилось на підставі пояснень потерпілого, який, до того ж, оцінював суму спричиненої йому шкоди у сумі 420 гривень, а саме 180 гривень за селезня, та по 120 гривень за одну качку.
Таким чином, на думку колегії суддів, зазначені обставини не можуть не викликати певний сумнів щодо об`єктивності вищевикладених показів та письмових доказів, долучених органом досудового розслідування на підтвердження доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Тож, висновки суду першої інстанції через їх суперечливість та не підтвердження доказами, дослідженими під час судового розгляду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Крім того, стороною захисту під час судового розгляду неодноразово було заявлено клопотання про допит свідків, в якому суд першої інстанції невмотивовано відмовив без належних підстав вищевказане клопотання сторони обвинувачення було відхилено, чим порушено вимоги ст.ст. 22, 410 КПК України, тобто суд порушив принципи змагальності та рівності сторін і допустив неповноту судового розгляду кримінального провадження, не взявши до уваги докази, які могли б істотно вплинути на його висновки при вирішенні питання стосовно вини чи навпаки невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого останньому кримінального правопорушення.
Таким чином, колегія суддів, переглядаючи оскаржуваний вирок в апеляційному порядку, дійшла висновку, що зазначені вище порушення, допущені місцевим судом, є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються норми кримінального процесуального закону та загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Перевіряючи в межах апеляційної скарги вирок суду першої інстанції з огляду на його відповідність вимогам законності та обгрунтованості, апеляційний суд зазначає, що за приписами статей 404 та 405 цього Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів.
Як убачається з вимог ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Оскільки вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, а прокурором та захисником в поданих апеляціях не було зазначено про повторне дослідження обставин кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції з метою дослідження всіх обставин, встановлених під час кримінального провадження, позбавлений права перевірити доводи апеляційних скарг та обгрунтування прийнятого судом рішення.
Згідно норм ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення того ж Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 того ж Кодексу.
Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст.404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, і колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, як і можливості винесення кінцевого рішення у даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п.19 ч.1 ст.7, ч.2, ч.3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, а без усунення протиріч в цій частині в наданих матеріалах у їх сукупності апеляційний розгляд є неповним, колегія суддів вважає, що виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.15, п.16 ч.1 ст.7 КПК України, ч.6 ст.22 КПК України та ст.23 КПК України, вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, колегія суддів не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, призначення покарання тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційних скаргах прокурора та захисника, а також розглянути питання з приводу заявлених стороною захисту клопотань (допит свідків, витребування доказів тощо), які залишилися не вирішеними під час судового розгляду, оскільки це певною мірою може вплинути на об`єктивність та неупередженість встановлення фактичних обставин подій та питання винності чи навпаки невинуватості ОСОБА_8 і в залежності від цього ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
У зв`язку з тим, що вирок суду скасовується з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, а місцевим судом ОСОБА_8 було залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, беручи до уваги вимоги закону про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи дані про особу обвинуваченого, обставини скоєння кримінального правопорушення, посткримінальну поведінку обвинуваченого, а також те, що встановлені під час застосування до останнього запобіжного заходу ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшились, колегія суддів вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12 квітня 2022 року включно.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України - скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 12 квітня 2022 року включно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4