Справа №592/840/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/690/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

01 листопада 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/840/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 11.02.2021 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Бубни Роменського району Сумської області та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду через неповноту судового розгляду, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через його суворість та у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд, оскільки порушено право ОСОБА_10 на захист і проведений скорочений порядок дослідження доказів, незважаючи на те, що обвинувачений є особою, яка має психічні вади, що виключає можливість здійснення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК без повного дослідження доказів. Крім того, призначаючи покарання у виді позбавлення волі, суд не в достатній мірі врахував особу її підзахисного та обставини, що пом`якшують його покарання. Обвинувачений щиро розкаявся в вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, шкода відшкодована у добровільному порядку в повному обсязі, потерпіла ОСОБА_9 прийняла вибачення та просила призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону полягають у недосліджені судом першої інстанції доказів, які не можуть бути оцінені судом апеляційної інстанції, так як не були долучені стороною обвинувачення, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 11.02.2021 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Згідно вироку, 10.12.2019 приблизно о 17:30 ОСОБА_10 , перебуваючи біля під`їзду № 4 будинку № 9/2 по вул. І. Кавалерідзе в м. Суми, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я, умисно, повторно відкрито викрав належну ОСОБА_9 жіночу сумку, в якій перебувало особисте майно: жіночий гаманець червоного кольору вартістю 278 грн, грошові кошти в сумі 300 грн, мобільний телефон «SAMSUNG GT-S5660» вартістю 350 грн з сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» з абонентським номером та карткою пам`яті «Transcend» 2 Gb, окуляри жіночі вартістю 171 грн, а всього майна на загальну суму 1099 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати вирок суду, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги (ч. 1 ст. 404 КПК).

Обсяг доказів, які були предметом дослідження при розгляді, обмежений судом першої інстанції на підставі ч. 3 ст. 349 КПК, так як ОСОБА_10 в присутності свого захисника, повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченою ч. 2 ст. 186 КК, і підтвердив оголошені в судовому засіданні прокурором фактичні обставини кримінального провадження, викладені в обвинувальному акті, які ніким із сторін судового провадження не оспорювалися.

Після з`ясування думки учасників кримінального провадження, які докази потрібно дослідити та порядок їх дослідження, суд першої інстанції прийняв рішення обмежитись допитом обвинуваченого і дослідженням документів, які характеризують його особу, тобто визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювались. При цьому суд першої інстанції з`ясував правильність розуміння ОСОБА_10 вказаних вище обставин та переконався у відсутності сумнівів щодо добровільності його позиції, а також роз`яснив обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, що повністю підтверджується технічним носієм інформації та журналом судового засідання, на яких зафіксовано судове засідання від 08.09.2020,.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_11 також не заперечувала проти розгляду справи в вказаному порядку згідно ст. 349 КПК. При цьому 08.09.2020, крім обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника була присутня прокурор ОСОБА_12 , яка також не заперечувала про розгляд кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК.

Відповідно висновку судово-психіатричної експертизи № 13 від 13.01.2020, ОСОБА_10 виявляє ознаки легкої розумової відсталості (легка дебільність), може усвідомлювати свої дії та керувати ними, на час вчинення інкримінованого йому правопорушення виявляв ознаки легкої розумової відсталості (легка дебільність), не виявляв ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розпаду психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_10 застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує і міг брати участь в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про незаконність проведення судового розгляду в порядку ст. 349 КПК, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки право обвинуваченого на захист порушено не було, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними і мав професійного захисника.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через його суворість, то колегія суддів також не може прийняти їх до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на законі України про кримінальну відповідальність.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування заподіяної шкоди частково шляхом повернення майна та частково шляхом добровільного відшкодування завданого збитку, а також обставини, які обтяжують покарання рецидив злочину, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання саме у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 186 КК у виді 4-х років, яке є мінімальним, що відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду як про це поставлене питання в апеляційній скарзі захисника, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 11.02.2021 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4