Ухвала
Іменем України

01 лютого 2022 року
м. Київ

справа № 389/395/21
провадження № 51-430 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року,
встановив:
За вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 27 вересня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця м. Знам`янки Кіровоградської області, раніше двічі судимого, останній раз вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2020 року за частинами 1, 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання

з випробуванням на строк 2 роки;

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2020 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року вказаний вирок суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він у період з 29 грудня

2020 року до 21 лютого 2021 року в нічний час доби, перебуваючи у різних місцях м. Знам`янки Кіровоградської області, повторно вчинив 51 епізод таємного викрадення чужого майна (телефонних кабелів), розташованих

на стовпах та на землі, з місць вчинення зник, викраденим розпорядився

на власний розсуд, чим спричинив потерпілим ПАТ «Укртелеком» та

АТ «Українська Залізниця» матеріальної шкоди.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити судові рішення з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень

та його особі внаслідок суворості й призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 день.
На обґрунтування своїх вимог засуджений посилається на те, що судами

під час призначення покарання не була врахована думка обвинуваченого

та потерпілих, які не висували будь-яких претензій, а також не в повній мірі враховані обставини, які пом`якшують покарання, визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, наявність на утриманні малолітньої дитини, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються.
Засуджений порушує питання про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке є явно несправедливим через суворість.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 413 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання,

суд першої інстанції належним чином урахував тяжкість вчинених злочинів,

які відповідно до ст. 12 КК є нетяжкими, особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив кримінальне правопорушення, будучи звільненим від відбування покарання з іспитовим строком, на обліку у лікарів психіатра та нарколога

не перебуває, суспільно-корисною працею не займається, характеризується негативно, зважив суд і на висновок досудової доповіді, відповідно до якого

ОСОБА_4 має високий рівень ризику вчинення кримінального правопорушення повторно та високий рівень небезпеки для суспільства і його виправлення

не можливе без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, а також

на обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, визнання вини, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, й призначив покарання у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК та на підставі

ст. 71 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо

ОСОБА_4 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру призначеного покарання.

Що стосується доводів касаційної скарги про не врахування судом при призначенні ОСОБА_4 покарання думки потерпілих, які не заявляли до останнього будь-яких претензій, то вони не заслуговують на увагу.
Суд першої інстанції вислухав думку всіх учасників судового розгляду, у тому числі представника потерпілого АТ «Українська залізниця», який у судовому засіданні вимоги поданих цивільних позовів про відшкодування заподіяної майнової шкоди підтримав, міру покарання обвинуваченому залишив на розсуд суду. Представник потерпілого ПАТ «Укртелеком» надав заяву про розгляд справи за його відсутності, міру покарання обвинуваченому залишив на розсуд суду, цивільний позов

не подав.
Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, підстав для зміни розміру покарання немає. Обставини, які би вказували

на те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі засудженого мотивів убачається,

що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 грудня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3