ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/1663/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3512/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Привітне Кіровського району АРК, українцю, який не одружений, офіційно не працює, з середньою освітою, малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше неодноразово судимий: 1) 04.10.1996 р. Феодосійським міським судом АРК за ч. 3 ст. 140 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) 22.09.1999 р. Кіровським районним судом АРК за ч. 3 ст. 140 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 3) 16.12.2000 р. Керченським міським судом АРК за ч. 3 ст. 185 , ст. 71 КК України до 5 років позбавлення волі; 4) 07.02.2008 р. Керченським міським судом АРК за ч. 3 ст. 187 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна;5) 07.04.2008 р. Керченським міським судом АРК за ч. 2 ст. 289 КК України з урахуванням ухвали Апеляційного суду АРК від 01.07.2008 р. до 5 років 6 місяців позбавлення волі ; 6)28.05.2008 р. Керченським міським судом АРК за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 185 ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 до 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;7) 20.06.2008 року Керченським міським судом АРК за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 03.03.2017 р. з Казанської ВК Миколаївської області №93 за відбуттям строку покарання,
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07 січня 2022 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що не зменшилися та продовжують існувати ризики, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, зокрема ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.
При цьому судом враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, раніше неодноразово судимий, є мешканцем тимчасово окупованої території України, не працює, не має визначеного місця реєстрації.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою та ухвалити нову ухвалу, якою обрати до нього більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт.

Зазначає, що рішення суду є необґрунтованим. Жодний із заявлених прокурором ризиків ним не доведений та не підтверджений у суді.

Вказує на порушення прав особи та недотримання вимог КПК, зокрема ст. 221 КПК України, оскільки обвинуваченому не надано матеріали досудового розслідування для ознайомлення.
Посилається на те, що він має тимчасове місце проживання, його співмешканка ОСОБА_9 має можливість тимчасово забезпечити житлом та роботою, у нього є матір пенсійного віку, син, він тривалий час перебуває під вартою.

Крім того, неодноразово слухання страви відкладалося у зв`язку з неявкою потерпілого ОСОБА_10 , а прокурор невзмозі забезпечити явку цього потерпілого в судове засідання.

Обвинувачений також вказує, що він не має наміру ухилятися від суду, вчиняти нові кримінальні правопорушення, а тому запобіжний захід у виді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання покладених на нього обов`язків.

На думку обвинуваченого, кримінальне провадження щодо нього сфальсифіковано, кваліфікація його дій є невірною. Просить вилучити відеозапис з камер відеоспостереження, перекваліфікувати його дії на ст. 125 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_8 належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в апеляційній скарзі просив про слухання справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Матеріали судового провадження містять докази про існування інших ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, які поряд із ризиком можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду теж залишаються існувати та вірогідність їх настання є досить високою.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні корисливого тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від чотирьох до шести років, раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, який на шлях виправлення не стає, продовжує вчиняти аналогічні злочини.
До того ж ОСОБА_8 є уродженцем АРК та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що додатково свідчить про можливість переховування обвинуваченого за межами м. Харкова та Харківської області.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Між тим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

При цьому, саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Між тим, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, офіційно не працевлаштований, тобто не має постійного джерела доходу, не одружений, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Крім того, оскільки судовий розгляд даного провадження триває, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, єсуб`єктивними, оскільки повністю спростовуються даними матеріалів судового провадження та висновками суду, що зазначені в оскаржуваній ухвалі.

Твердження обвинуваченого про те, що він не має наміру переховуватися від суду, вчиняти нові кримінальні правопорушення колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції враховані всі обставини в їх сукупності.
Посилання обвинуваченого на те, що йому не надано матеріали досудового розслідування для ознайомлення не свідчать про помилковість продовження строку тримання під вартою.
Доводи обвинуваченого про наявність у нього тимчасового місця проживання, а також матері пенсійного віку та сина в даному конкретному випадку недостатньо свідчать про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Прохання обвинуваченого про вилучення відеозапису з камер відеоспостереження не може бути задоволене апеляційним судом, оскільки повноваження суду апеляційної інстанції обмежені під час перегляду ухвали суду про продовження строку тримання під вартою. При цьому обвинувачений не позбавлений права в суді першої інстанції заявити таке клопотання.
Твердження апелянта щодо невірної кваліфікації його дій колегією суддів також не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження апеляційний суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, встановленні під час обрання запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді