Справа №573/2018/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/196/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 16.02.2021 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено в задоволенні клопотання про застосування строку давності виконання обвинувального вироку щодо довічного позбавлення волі,-

ВСТАНОВИЛА:

До Білопільського районного суду Сумської області клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

28 квітня 2020 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_7 про застосування строку давності виконання обвинувального вироку щодо довічного позбавлення волі, яке мотивується тим, що він засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому строк виконання такого вироку становить 15 років з набрання чинності обвинувальним вироком. На даний час він відбув 16 років 2 місяці довічного позбавлення волі, за час відбування покарання нового злочину або злочину проти людства і миру не вчинив, не уникав покарання. Тому відповідно до вимог ч. 5 ст. 80 КК України строк давності виконання вироку суду щодо нього закінчився і його необхідно звільнити з під варти.

19 травня 2020 року зазначені клопотання ОСОБА_7 об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 16 лютого 2021 року, засудженому ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні його клопотання про застосування строку давності виконання обвинувального вироку щодо довічного позбавлення волі.

Своє рішення суд першої інстанції обгрунтував тим, що обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 набрав законної сили, своєчасно звернутий до виконання та фактично виконується, а отже ОСОБА_7 є особою, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі згідно з вироком суду, тому відсутні правові підстави для застосування строків давності виконання обвинувального вироку.

Не погодившись з таким рішення суду засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких просять ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою повністю задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_7 , вважають оскаржувану ухвалу незаконною, необгрунтованою, невмотивованою та такою, що не відповідає вимогам Конституції України, кримінального, кримінально-процесуального законодавства й інших нормативних актів.

В обґрунтування своїх вимог апелянти вказують, що підстав для відмови у застосуванні строків давності виконання вироку, який вже закінчився не існує, оскільки засуджений ОСОБА_7 не ухилявся від відбування покарання, не вчиняв злочинів середньої тяжкості, тяжких або особливо тяжких, не був засуджений за злочини, вичерпний перелік яких міститься у ч.6 ст.80 КК України і станом на 29.03.2020 року сплив 15 річний строк, з дня набрання вироком законної сили.

Крім того, зазначають, що негативно на розгляд клопотання ОСОБА_7 вплинув розгляд іншого клопотання засудженого іншим складом суду (справа №573/1716/20, провадження №1-в/573/2/21). Зокрема, внаслідок того, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали іншим складом суду ще не було вирішено клопотання засудженого про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, суд не володів інформацією про тривалість перебування ОСОБА_7 у місцях виконання покарань.

Наголошують на тому, що за таких умов суд був позбавлений можливості знати який строк позбавлення волі вже відбув засуджений, а тому і не мав можливості достеменно з`ясувати, чи продовжували на час розгляду клопотання існувати пенологічні (виховні, реабілітаційні) підстави для перебування ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі, як на цьому наполягає Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.03.2019 «Петухов проти України (№2)».

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданих ними апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частина 1 ст.404КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Вироком Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року ОСОБА_7 засуджений за вчинення злочинів, передбачених ст. 94, п. "з" ст. 93, ч. 1 ст. 123 КК України (у ред. 1960 року), ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 29 березня 2005 року (том 1 а. п. 7-11, 242, том 2 а. п. 13-21), у зв`язку з чим суд, який постановив вирок, своєчасно звернув його до виконання і направив до відповідного органу, на який покладений обов`язок щодо виконання вироку

22 березня 2004 року ОСОБА_7 був затриманий, 26 березня 2004 року йому обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою (том 2 а. п. 12).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. За ч. 5 цієї ж статті питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в КК України цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що не вчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством.

Як за КПК України (в редакції 1960 року) так і за КПК України (2012 року) вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції.

Оскільки, відносно засудженого вирок Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року набрав законної сили і саме за ним останній відбуває покарання, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування положень ст.80 КК України відносно ОСОБА_7 .

Що стосується доводів апелянта, що суд першої інстанції в своєму рішенні залишив поза увагою практику Європейського суду з прав людини, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства із порушеного засудженим питання не внесені.

Зі змісту ч. 1ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Основного Закону). При цьому відповідно п. 1 ч. 1ст. 91 Конституції Українивиключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Апеляційний суду вважає необгрунтовани доводи апелянтів про те, що підстав для відмови у застосуванні строків давності виконання вироку, який вже закінчився не існує, оскільки засуджений ОСОБА_7 не ухилявся від відбування покарання, не вчиняв злочинів середньої тяжкості, тяжких або особливо тяжких, не був засуджений за злочини, вичерпний перелік яких міститься у ч.6 ст.80 КК України і станом на 29.03.2020 року сплив 15 річний строк, з дня набрання вироком законної сили.

Всі інші доводи засудженого та захисника не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

За таких обставин, суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали судового провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку.

Отже, підстав для застосування положеньст.80 КК Українидо засудженого ОСОБА_7 та задоволення апеляційної скарги засудженого колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі захисником, оскаржене судове рішення є належним чином обгрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 16 лютого 2021 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про застосування строку давності виконання обвинувального вироку щодо довічного позбавлення волі залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4