Справа № 739/125/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/864/21
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ( у режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8

засудженого ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , засудженому 25.01.2012 Апеляційним судом м. Києва за ст.69, п.п. «г», «е», «ж», «з», «і» ст.93, ч.2 ст.140, ч.2 ст.142 КК України (в ред.1960 року), за ч.4 ст.189, ст.257, ч.1 ст.263, ст.353 КК України 2001 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна,

відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Місцевий суд вказав про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого, оскільки на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р (ІІ)2021 законодавчим органом не внесено.

Не погодившись із рішенням суду, засуджений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду, посилаючись на її необґрунтованість, і постановити нову, якою задовольнити його клопотання. Зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р (ІІ)2021, а також рішення ЄСПЛ та Конвенція з захисту прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу, ніж національні закони і для їх застосування не обов`язкове внесення змін до законів України. Вказав, що судом проігноровано той аргумент, що інститут помилування не задовольняє вимог ст.3 Конвенції в частині вимоги існування реалістичної перспективи звільнення від довічного ув`язнення.

Також, просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, оскільки в судовому засіданні було оголошено тільки резолютивну частину судового рішення, копію якого він отримав через адміністрацію установи виконання покарань лише 11 листопада 2021 року. На час подання апеляційної скарги повного тексту ухвали місцевого суду ним не отримано.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову ухвалу про заміну його підзахисному покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Зазначив, що місцевий суд безпідставно відмовив ОСОБА_9 у задоволенні його клопотання, оскільки чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин. А призначене ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі, яке він на даний час відбуває, згідно рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р (ІІ)2021, суперечить ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України.

Також, просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, оскільки в судовому засіданні було оголошено тільки резолютивну частину судового рішення, а копію повного тексту ухвали місцевого суду він отримав лише 16 листопада 2021 року.

Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; думку прокурорів, котрі просили ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

За змістом п.2 ч.2 ст.395 КПК України, апеляційна скарга на інші ухвали суду першої інстанції подається протягом семи днів із дня її оголошення.

Відповідно до ч.1 ст.117 КПК України, пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений судом за клопотанням заінтересованої особи.

Як убачається з матеріалів справи, після закінчення судового розгляду місцевим судом було оголошено тільки резолютивну частину ухвали. Копія повного тексту оскаржуваної ухвали суду від 09.11.2021 учасникам процесу була направлена 16 листопада 2021 року. Відтак, строк на апеляційне оскарження засудженому ОСОБА_9 та його захиснику підлягає поновленню.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року ОСОБА_9 було визнано винним та засуджено за ст.69, п.п. «г», «е», «ж», «з», «і» ст.93, ч.2 ст.140, ч.2 ст.142 КК України 1960 року, а також ч.4 ст.189, ст.257, ч.1 ст.263 , ст.353 КК України 2001 року, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2013 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року було змінено, ОСОБА_9 ухвалено вважати засудженим на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів до покарання, визначеного апеляційним судом.

Щодо доводів засудженого та його захисника стосовно заміни ОСОБА_9 покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, слід зазначити, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням.

Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму ВСУ від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ч.1 ст.82 КК України, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положень ч.1 ст.82 КК України слідує, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Отже, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.

За змістом частини 1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

З вимог вказаної норми видно, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Отже, призначене засудженому ОСОБА_9 вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширюватись норми ст.82 КК України, про застосування яких ставлять питання апелянти, висуваючи вимогу про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі із чітко визначеним строком його відбування.

На переконання колегії суддів, при прийнятті ухвали суд першої інстанції, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а саме покаранням із визначеним строком, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, кримінальним процесуальним законом не визначена.

Перевіривши посилання засудженого на судові рішення Європейського суду з прав людини, апеляційний суд зазначає, що встановлені ЄСПЛ порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

У своєму рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади. При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12.03.2019 року, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, ЄСПЛ акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Отже, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції як суду першої, так і апеляційної інстанції, на даний час не входить розгляд клопотань про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Разом з тим, розглядаючи апеляційні скарги засудженого та його захисника, колегія суддів враховує наявність рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021, згідно змісту якого суд визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Також, було зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст.81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, як і подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура і механізм її реалізації.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_9 , що у випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, засуджений не позбавлений права звернення з відповідною заявою у визначені кримінально-процесуальній формі.

Поміж іншого, колегія суддів приходить до висновку, що, окрім відсутності правового механізму для реалізації прав засуджених до довічного позбавлення волі на заміну такого покарання на більш м`яке, ОСОБА_9 як у своїй апеляційній скарзі, так і в ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції, в обґрунтування своїх вимог на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання із визначеним строком не навів жодних обставин, які б давали підстави стверджувати про значне зменшення суспільної небезпеки засудженого, його виправлення та усвідомлення ним ступнею тяжкості та небезпечності вчинених злочинів.

Відтак, доводи апелянтів не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг засудженого ОСОБА_9 та його захисника.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Поновити засудженому ОСОБА_9 та захиснику ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року.

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, покаранням у виді позбавлення волі на певний строк - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4