Справа № 489/12/16-к
Номер провадження № 1-кп/488/292/21

У Х В А Л А
09.12.2021 року
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Прокурор заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, такі як, можливість переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування і суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні та скоєння нового злочину, не зменшилися.
Обвинувачений проти продовження строку тримання під вартою заперечував; звернувся до суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. В обгрунтування свого клопотання обвинувачений послався на сталі соціальні зв`язки - що родичів в республіці Молдова він не має, з 1991 року постійно мешкає в м.Миколаєві, де у нього є родина - дружина, син, невістка та двоє онуків; що він має ряд тяжких хронічних захворювань; що не переховувався від органу досудового розслідування та суду та безпідставно був оголошений у розшук у 2017 році, що про слухання справи в Ленінському районному суді м.Миколаєва у 2017 році він повідомлений не був та дійсно у той час періодично їздив до м.Одеса на заробітки, де займався торгівлею промисловими товарами та тимчасово мешкав у свого брата, а коли повертався до Миколаєва, продовжував мешкати за вказаною в обвинувальному акті адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю родиною.
Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду показала, що є невісткою обвинуваченого - дружиною його сина ОСОБА_7 , від шлюбу з яким вони мають двох малолітніх дітей; що з 2007 року вона разом із чоловіком, обвинуваченим та його цивільною дружиною - ОСОБА_8 близько 5 років мешкали за адресою: АДРЕСА_1 ; що вони з чоловіком періодично на строк від пів року до року виїжджали на заробітки у різні міста України, а батьки чоловіка - обвинувачений із дружиною продовжували мешкати за вказаною адресою; що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 та дійсно не заперечує проти постійного проживання у будинку обвинуваченого, з яким їх родина перебуває у нормальних, родинних відносинах; що їй не відомо про те, що обвинувачений перебував у розшуку та у 2017 році співробітники поліції не допитували її з цього питання та ніяких пояснень з приводу місця знаходження обвинуваченого вона не надавала.
Вирішуючи питання щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, приходжу до наступних висновків:
ОСОБА_4 , згідно обвинувального акту, обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів - пов`язаних із незаконним обігом вогнепальної зброї та з незаконним обігом наркотичних засобів, за які передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років. З вказаних підстав суд приймає до уваги тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим.
Судом встановлено при розгляді названого клопотання та оцінюється в сукупності з іншими обставинами, що обвинувачений ОСОБА_4 , незважаючи, що є громадянином республіки Молдова, з 1991 року постійно мешкає на території України в м.Миколаєві, де створив родину - проживає в цивільному шлюбі із ОСОБА_8 , народив сина - ОСОБА_7 та має онуків, раніше не судимий, має постійне місце мешкання в АДРЕСА_1 , де проживає тривалий час з сином та його родиною. Власницею будинку є дружина його сина ОСОБА_6 , яка надала нотаріально посвідчену згоду на постійне місця мешкання обвинуваченого за вказаною адресою, що у судовому засіданні підтвердила. Всі вищеперелічені обставини свідчать про міцність соціальних зв`язків за місцем проживання обвинуваченого.
При обранні запобіжного заходу судом також враховується стан здоров`я обвинуваченого, який підтверджений належними письмовими доказами - існування в останнього ряду тяжких хронічних захворювань - цукрового діабету 2 ступеню, серцевої недостатності, гіпертонічної хвороби 2 ступеню, хронічного пілонефріту, ожиріння 4 ступеню.
Оцінивши на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів всі обставини в сукупності, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав вважати, що передбачений п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України й наведений в клопотанні ризик об`єктивно існує, з огляду на те, що усвідомлюючи скоєне та побоюючись суворого покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 у разі доведеності вини, останній може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Разом із тим, слушними на думку суду є доводи обвинуваченого щодо відсутності у нього наміру переховуватись від органу досудового розслідування та суду, що було встановлено ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва при оголошенні його розшуку 31.05.2017 року, оскільки допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 заперечила з приводу її опитування у 2017 році співробітниками поліції щодо місця знаходження ОСОБА_4 та повідомлення нею будь-якої інформації щодо його перебування.
Натомість, саме дане пояснення ОСОБА_6 , яке міститься в матеріалах кримінального провадження, слугувало однією із підстав оголошення судом Карамана у розшук з мотивів його не мешкання за вказаною в обвинувальному акті адресою.
Трактуючи всі сумніви на користь обвинуваченого, врахувавши встановлені судом обставини, суд вважає, що прокурором не доведений ризик можливого переховування обвинуваченого від суду з мотивів його оголошення у розшук судом у 2017 році.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні довести суду обставини, на які вони посилаються
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Враховуючи, що реальність інших ризиків, зазначених стороною обвинувачення у клопотанні, не доведена, про них лише формально зазначено, жодного доказу того, що обвинувачений ОСОБА_4 вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю - незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, суду не представлено, тому суд вважає існування такого ризику ілюзорним.
Щодо ризику вчинення обвинуваченим нових злочинів через його притягнення до кримінальної відповідальності за іншим кримінальним провадженням за ч.3 ст.307, ч.4 ст.321 КК України, суд вважає, що дана обставина не є, в розумінні ч.1 ст.177 КПК України ризиком, оскільки цей факт не свідче про доведеність вчинення на даний час обвинуваченим кримінально-караних дій за названими епізодами, який має бути встановлений виключно при прийнятті судом обвинувального вироку відносно обвинуваченого.
Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, необхідного для запобігання існуючому ризику, суд враховує таке.
Згідно із ч. 1, п.3 ч.2 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.
У справі «Амбрушкевич проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається.
У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.
У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання проте, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком. При цьому сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
У всіх випадках, коли ризику ухилення підозрюваного від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, підозрюваного має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, крім інших обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини в п.60 рішення по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року (заява № 17283/02) згідно з п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.
У рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.
Також, за загальною практикою ЄСПЛ тримання під вартою не має перетворюватися на відбуття покарання, оскільки такий стан речей підриватиме принцип презумпції невинуватості, що випливає зі ст.6 Конвенції. А існування обґрунтованої підозри щодо вчинення тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 під вартою за даним кримінальним провадженням за ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21.01.2020 року перебуває з 21 січня 2020 року - тобто більше 22 місяців.
Справа перебуває на стадії підготовчого провадження.
До Корабельного райсуду м.Миколаєва справа надійшла 14.04.2021 року за ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 08.04.2021 року в порядку ч.2 ст.34 КПК України з метою її об`єднання з кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за № 0005267 від 05.12.2017 р., за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321 КК України, які є більш тяжкими, яке перебуває в провадженні судді ОСОБА_14 .
Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 до Корабельного райсуду м.Миколаєва надійшло 25.06.2020 року, справа перебуває на стадії підготовчого провадження, до судового розгляду на даний час не призначена.
З часу надходження справи за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України до Корабельного райсуду м.Миколаєва - з 14.04.2021 року мною чотири рази обвинуваченому було продовжено строки тримання під вартою до 2-х місяців та у клопотанні сторони захисту щодо передання даного провадження для об`єднання судді ОСОБА_14 неодноразово було відмовлено у зв`язку із тим, що питання про об`єднання кримінальних проваджень в одне, у відповідності до вимог КПК України, може бути вирішене на стадії судового розгляду.
Ухвалою Корабельного райсуду м.Миколаєва від 11.10.2021 року назване кримінальне провадження передане до канцелярії Корабельного районного суду м. Миколаєва для передачі його судді Корабельного районного суду м. Миколаєва ОСОБА_14 для вирішення питання щодо його об`єднання, яке 09.12.2021 року супровідним листом повернуто мені через неможливість його вирішення у зв`язку з перебуванням справи на стадії підготовчого провадження та для вирішення процесуальних питань.
Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено недостатність застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, що є невід`ємною умовою застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а лише формально зазначено, що, на думку прокуратури, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наведеним ризикам.
Положеннями ст. 181 КПК України передбачено, що до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Таким чином, з урахуванням даних про особу обвинуваченого (відсутність судимостей, його вік, існування ряду тяжких хронічних захворювань, сімейний стан, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, зокрема те, що останній має родинну, постійне місце проживання в м.Миколаєві, де мешкає з родиною вже тривалий час, суд вважає, що, не зважаючи на обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів та передбачене за них покарання, вірогідність ухилення обвинуваченого від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою, у зв`язку з чим до нього може бути застосований інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме - цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету) з покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти доведеному стороною обвинувачення під час розгляду клопотання ризику та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки. Саме такий запобіжний захід, на думку суду, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу обвинуваченого, а також буде пропорційним тому ризику, який об`єктивно існує.
Поміж іншого, враховуючи, що зазначене кримінальне провадження направлено до Корабельного райсуду м.Миколаєва виключно для вирішення питання щодо його об`єднання, яке на данний час з процесуальної точки зору не можливе з причини, зазначеної судом вище, продовження строків тримання під вартою обвинуваченому Корабельним райсудом м.Миколаєва, яке вже триває з 14.04.2021 року, а загалом обвинувачений перебуває під вартою з 21.01.2020 року, перетворюється на свавільне, що є що порушенням вимог статті 5 Конвенції.
При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»). Тому суд вважає, що застосування до обвинуваченого вказаного запобіжного заходу найбільш відповідатиме охороні прав та інтересів суспільства.
З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе змінити запобіжний захід із тримання обвинуваченого під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету), оскільки, поміж іншого, ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування і суду, хоча і продовжує мати місце, проте зі спливом значного періоду перебування ОСОБА_4 під вартою, значно зменшився.
На підставі викладеного і керуючись ст. 176-178, 181, 183, 314, 331 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 - відмовити.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт - задовольнити.
Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою у Миколаївському слідчому ізоляторі на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету), звільнивши його з-під варти у залі суду негайно.
Заборонити ОСОБА_4 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово.
Зобов`язати ОСОБА_4 :
за першою вимогою прибувати до Корабельного районного суду м.Миколаєва;
здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Встановити строк дії ухвали два місяці до 08.02.2022 року включно.
Роз`яснити ОСОБА_4 , що відповідно до частини п`ятої статті 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Копію ухвали направити для виконання начальнику ВП №2 МРУП ГУНП в Миколаївській області.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1