Номер провадження: 11-кп/813/450/22
Номер справи місцевого суду: 499/890/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 23.06.2021 року, у кримінальному провадженні № 0000537, внесеному до ЄРДР 22.07.2015 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлопіль Іванівського району Одеської області, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України, і призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 1 (один) рік 6(шість) місяців та поклавши на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнути зі ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення: - судової автотехнічної експертизи № 4458 від 22.12.2015 року на суму 768,00 грн; - судової транспортно-трасологічної експертиза № 4459 від 22.12.2015 року на суму 768,00 грн; - комплексної судово-медична та транспортно-трасологічної експертизи № 281 від 06.12.2017 року на суму 1238,00 грн; - судової молекулярно-генетична експертизи № 300 від 15.08.2018 року на суму 18969,54 грн; - судової автотехнічної експертизи № 366-А від 18 04.2018 року на суму 1716,00 грн, загальна сума 23459,54 грн.

Вирішено питання про долю речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, Станіславський ОБ. 22.07.2015 року в період часу з 10 год до 14 год разом з ОСОБА_9 , знаходячись на території гаражу в с. Михайлопіль Іванівського району Одеської області, проводили ремонтно-відновлювальні роботи легкового автомобіля ВАЗ 21063, д/н НОМЕР_1 , власником якого був ОСОБА_7 , під час чого вони разом вживали спиртні напої.

Біля 14 години цього ж дня обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи легковим автомобілем ВАЗ 21063, д/н НОМЕР_2 , в салоні якого знаходився пасажир ОСОБА_9 , який також перебував в стані алкогольного сп`яніння, виїхав з гаража на вказаному автомобілі на автодорогу сполученням м. Березівка автодорога Київ-Одеса, де зупинив керований ним автомобіль.

Після цього, біля 14 год 20 хв ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що ОСОБА_9 перебуває в стані алкогольного сп`яніння на його прохання дозволив сісти за кермо вказаного автомобіля та керувати ним, тобто допустив до керування транспортним засобом особу, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Після цього, 22.07.2015 року о 14 год. 20 хв, у світлий час доби, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо технічно справного легкового автомобіля ВАЗ21063, д/н НОМЕР_2 , запустив двигун та відновив на ньому рух по проїзній частині автодороги «Київ Одесса».

Під час руху водій ОСОБА_9 , діючи з необережності та в порушення вимог п.п.1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, стан свого здоров`я, а також особливості завантаження і стан автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого на ділянці дороги сполученням м. Березівка автодорога Київ-Одеса, розташованій на 3150 м від с. Михайлопіль Іванівського району Одеської області, не впорався з керуванням автомобіля, в результаті чого допустив виїзд за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де відбулось перекидання автомобіля.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водію заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події.

Допущені водієм ОСОБА_9 порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті останнього.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи кваліфікацію обвинувачення, зазначає, що обране судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Захисник зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, втім при обранні покарання не було взято уваги, що обвинувачений не має судимості, позитивно характеризується, визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриття злочину.

На підставі наведеного захисник просить оскаржуваний вирок змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 287 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. В решті вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
В судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її у повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються фактичні обставини вчинення злочинів, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військово-службовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття, натомість, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції визначено вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених обставин, суспільну небезпеку вчиненого злочину, наявність тяжких наслідків смерті потерпілого, характеристику особи обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем свого проживання; перебування на його утриманні трьох малолітніх дітей, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Оцінюючи твердження сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, який хоча й належить до таких, що вчинені з необережності, проте необережна форма вини стосується тільки настання наслідків у даному випадку смерті потерпілого ОСОБА_9 , натомість обвинувачений, проявляючи злочинну самовпевненість, будучи власником транспортного засобу ВАЗ 21063, д/н НОМЕР_2 , дозволив потерпілому експлуатацію вказаного транспортного засобу в станіні алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 знехтував елементарними правилами безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху та в результаті чого потерпілий загинув.

На думку апеляційного суду, той факт, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та його позитивні характеристики, є в даній справі вирішальним в питанні призначення покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, що в свою чергу свідчить про непереконливість доводів апеляційної скарги захисника про суворість призначеного покарання, оскільки вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння та наслідки злочину, свідчать про співмірність призначеного покарання.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 та, оцінивши ступінь тяжкості вчиненого злочину, його тяжкі наслідки, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання останнього, а також характеристику особи обвинуваченого, призначив ОСОБА_7 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 23.06.2021 року, у кримінальному провадженні № 0000537, внесеному до ЄРДР 22.07.2015 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4