Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцька, Волинської області, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , громадянин України, з повною загальною середньою освітою, одружений, не працює, в порядку ст. 89 КК України не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і йому призначено у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди, моральної шкоди та витрат на професійну правову допомогу - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 13 571 грн. 59 коп., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3 200 грн.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 9 346 грн. 89 коп. та моральну шкоду в розмірі 60 000 грн.
В порядку ст. 100 КПК України вироком вирішено питання речових доказів.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 5 липня 2017 року близько 17 год. 30 хв., всупереч вимогам Правил дорожнього руху, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, керуючи технічно справним транспортним засобом марки "Renault Master" д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись неподалік будинку № 11-Б по вул. Володимирській, с. Великий Омеляник, Луцького району, Волинської області в напрямку вул. Львівської м. Луцьк, Волинської області, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, у момент виникнення небезпеки для руху, а саме, гальмування транспортного засобу марки "Mercedes Sprinter" д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , що рухався в попутному напрямку, і якого водій об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, з моменту початку гальмування автомобілем марки "Mercedes Sprinter" д.н.з. НОМЕР_2 , де здійснив зіткнення з даним транспортним засобом.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир транспортного засобу марки "Renault Master" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_14 згідно висновку судово-медичної експертизи № 277 від 14 липня 2017 року отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої хребетної спино-мозкової травми, що супроводжувалась зміщенням (вивихом) двох хребців С3-С4 до заду від стандартного положення із пошкодженням спинного мозку, які спричинили смерть останнього. За ступенем тяжкості, стосовно живої особи, виявлені тілесні ушкодження, отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.п. 2.3.б), 12.1., 12.3., 13.1. Правил дорожнього руху, а саме: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
У поданій на вирок апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 вважає оскаржуваний ним вирок незаконним та необґрунтованим, таким, що ґрунтується виключно на припущеннях та показаннях свідків, яким суд дав іншу оцінку щодо фактів, про які вони повідомляли суду. Вказує, що у період проведення досудового розслідування слідчим ОСОБА_15 не було призначено (визначено) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора. Відповідно до звукозапису судового засідання (20 лютого 2018 року 10:24-10:25:38) судом досліджувалась постанова про призначення процесуального керівника від 5 липня 2017 року, яка у матеріалах кримінального провадження відсутня і було встановлено, що така не підписана керівником місцевої прокуратури, будь-які відомості щодо прокурора у даному кримінальному провадженні відсутні і у первинному витязі з ЄРДР від 5 липня 2017 року. Оскільки слідчий ОСОБА_15 , починаючи з 5 по 19 липня 2017 року проводив досудове розслідування без здійснення процесуального керівництва зі сторони органу прокуратури, тому усі прийняті ним процесуальні рішення та здобуті в ході проведених слідчих (розшукових) дій докази є недопустимими. З протоколу огляду місця події слідує, що таку слідчу дію проводив слідчий ОСОБА_16 , який не був визначений слідчим у вказаному кримінальному провадженні. Тоді як сам протокол та додатки до нього жодним чином не відображають будь-якої слідової інформації, що стосується предмета доказування у даному кримінальному провадженні. Наявний осип бруду на асфальті на місці події (його зразки) слідчим не вилучались та не порівнювались із нашаруванням бруду на кузовах автомобілів, зазначених у обвинувальному акті, як і не досліджувались на предмет давності механізм виникнення ушкодження на автомобілі ОСОБА_9 , у тому числі, за обставин зазначених у обвинувальному акті. Також вважає, що обвинуваченому про підозру повідомлялось не уповноваженим на це слідчим ОСОБА_17 , через відсутність будь-яких рішень про доручення на вчинення таких дій, зі сторони начальника слідчого управління Національної поліції у Волинській області, так само як складено, вручено та скеровано до суду обвинувальний акт. Показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , як слідчих у даному кримінальному провадженні, є очевидно недопустимими доказами. Оспорює фактичні обставини вчиненого, зокрема порушення ПДР обвинуваченим ОСОБА_9 , про що зазначено у обвинувальному акті, заперечує факт зіткнення транспортних засобів та причинно-наслідковий зв`язок між отриманими у потерпілого ушкодженнями та протиправними діями обвинуваченого. У зв`язку із цим, просить про повторне дослідження обставин вчиненого та доказів на предмет їх належності та допустимості. Вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Цивільний позов потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_12 до ОСОБА_9 залишити без розгляду.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів, прокурора, який відносно її задоволення заперечив, врахувавши думку представника потерпілих та потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України обвинувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Структура мотивувальної частини вироку регламентована п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Із змісту вказаної статті убачається, що у обвинувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Крім того, у мотивувальній частині вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих в судовому засіданні.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.

Так ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він своїми необмеженими діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні даного злочину суд першої інстанції, у тому числі, обґрунтував наданими стороною обвинувачення та наведеними у вироку доказами, а саме: рапортами, протоколом огляду з доданими фототаблицями до нього від 5 липня 2017 року, протоколом огляду місця події від 9 липня 2017 року, висновком судово-медичного експерта № 277 від 14 липня 2017 року, показаннями свідків.

У рішенні Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року провадження № 51-4584 кмо 18 зроблено висновок про те, що за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у тому числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.
Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.
У відповідності до ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування та, у тому числі, уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначати старшого слідчої групи, який керувати діями інших слідчих.
Обгрунтовуючи недопустимість здобутих у даному кримінальному провадженні доказів, в ході проведених слідчих (розшукових) дій слідчим ОСОБА_15 та прийнятих ним процесуальних рішень, у період з 5 липня 2017 року по 19 липня 2017 року, захисник зазначав про відсутність у матеріалах даного кримінального провадження відповідної постанови про призначення процесуального керівника від 5 липня 2017 року, яка досліджувалась судом у судовому засіданні (20 лютого 2018 року 10:24-10:25:38) та не містила підпису прокурора, тобто про проведення досудового розслідування без здійснення процесуального керівництва зі сторони органу прокуратури та про відсутність у слідчого ОСОБА_16 повноважень на здійснення досудового розслідування у даному провадженні, а у слідчого ОСОБА_17 на повідомлення про підозру, складання, вручення та скерування до суду обвинувального акту щодо обвинуваченого ОСОБА_9 через відсутність відповідних рішень про доручення на вчинення таких дій, зі сторони начальника слідчого управління Національної поліції у Волинській області. І такі його доводи залишились без належної правової оцінки судом.

При таких обставинах, апеляційний суд констатує, що не дослідження судом першої інстанції вищенаведених процесуальних документів, впливає на справедливість судового розгляду в цілому, оскільки відсутність дослідження цих матеріалів викликає сумніви щодо можливості здійснення судом належної оцінки законності проведення таких дій, а також достовірності та допустимості їх результатів як доказів.

У такому разі не дослідження зазначених матеріалів призводить до оперування судом доказами, допустимість яких є імовірною, що в контексті презумпції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи та свідчить про порушення права особи на справедливий суд.

Не спростовані у рішенні суду і доводи сторони захисту про невідповідність фактичних обставин вчиненого, викладеним у обвинувальному акті, у тому числі, щодо порушень обвинуваченим, який винуватість в суді не визнав ПДР, що ставляться йому у провину, факту зіткнення автомобіля ОСОБА_9 із транспортним засобом, що рухався у попутному напрямку, який останній заперечує, належності осипу бруду на асфальті на місці події, а також характеру та механізму виникнення ушкоджень на автомобілі під керуванням обвинуваченого ОСОБА_9 .

За наведених обставин, висновок суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України є передчасним, зроблений без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, вирок суду щодо ОСОБА_9 слід скасувати.

Скасовуючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про неможливість прийняття рішення по суті скарги, а тому призначає новий розгляд в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи у їх сукупності, перевірити, у тому числі, і доводи апеляційної скарги захисника, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам та прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: