КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 20 жовтня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 30 липня 2021 року,

за участі: представника власника майна ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ першого слідчого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :22:052:0003, розміром 0,25 га, та житловий будинок площею 35,7 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; частини квартири площею 60,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_6 .
Приймаючи рішення, слідчий суддя прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищевказане майно, з метою забезпечення конфіскації майна.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 30 липня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Щодо строку апеляційного оскарження, то автор апеляційної скарги зазначає, що клопотання слідчого розглянуто за відсутності власника майна та його представника, а копію оскаржуваного рішення останньою отримано 01 вересня 2021 року.

Представник вважає вказану ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неповнотою судового розгляду.

Зокрема, вказує, що слідчим суддею порушено норми ст. ст. 94, 132, 170-173 КПК України, та не враховано те, що в матеріалах клопотання відсутні будь-які відомості чи факти, які б підтверджували, що підозрюваний намагався приховати чи відчужити майно.

Крім того, в ухвалі про накладення арешту на майно не зазначено чітку підставу застосування арешту. Так, в клопотанні слідчого наведено 2 різні і взаємовиключні підстави застосування арешту майна: з метою забезпечення у подальшому відшкодування спричинених державі збитків у вигляді несплачених податків, а також для забезпечення можливої конфіскації, а слідчий суддя продублював їх в оскаржуваній ухвалі.

Наголошує представник і на порушенні правил територіальної підсудності, зважаючи на те, що місцезнаходженням Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві є м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, що знаходиться у Шевченківському районі.

Також, в апеляційній скарзі звертається увага на відсутність належного мотивування застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт та зазначається, що арештоване майно набуте ОСОБА_6 в спадщину і не за період, в якому йому інкримінують правопорушення, тому відсутні підстави вважати, що підозрюваний повинен відповідати власним майном за можливі недоплати податків підприємством, головою правління якого він є.

Прокурор у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання було завчасно проінформовано Київську міську прокуратуру, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дане провадження за його відсутності, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів справи видно, що клопотання про арешт майна розглядалося слідчим суддею за відсутності власника майна та його представника, а оскаржувану ухвалу останньою отримано 01 вересня 2021 року, що підтверджується матеріалами провадження (а.п. 139), таким чином колегія суддів вважає, що строк апеляційного оскарження не пропущений.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.
Згідно з ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого дотримався вищевказаних вимог закону, перевіривши при цьому наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, наявність ризиків та доведеність обставин, передбачених ст.ст. 132, 170 КПК України, таким чином, взявши до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.
Так, з наданих суду матеріалів провадження вбачається, що Слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 квітня 2021 року під № 0000190, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.
29 червня 2021 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру в умисному ухиленні від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчиненому службовою особою підприємства, незалежно від форми власності, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України. При цьому, санкція кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК Українипередбачає обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».
Як убачається з матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, зазначені у клопотанні слідчого обставини підозри ОСОБА_6 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні згаданого кримінального правопорушення.

Крім того, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_6 до скоєння кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.
Всупереч доводам викладеним в апеляційній скарзі слідчий суддя наклав арешт на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 170 КПК України.
Твердження представника щодо порушення територіальної підсудності є надуманими та спростовуються матеріалами судового провадження, зокрема з постанови начальника першого слідчого відділу розслідувань кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління державної фіскальної служби у місті Києві ОСОБА_9 про призначення слідчої групи від 09 квітня 2021 року (а.п. 122), вбачається, що територіальна юрисдикція досудового розслідування у кримінальному провадженні Голосіївський район.
Посилання автора апеляційної скарги на те, що арештоване майно набуте ОСОБА_6 в спадщину не за період, в якому йому інкримінують вчинення кримінального правопорушення, а тому відсутні підстави вважати, що підозрюваний повинен відповідати власним майном за можливі недоплати податків підприємством є безпідставними, зважаючи на те, що арешт на вищевказане майно накладено з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання. При цьому, згідно ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на згадане майно, яке належить ОСОБА_6 , врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому доводи автора апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.
Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника власника майна, навіть з урахуванням усіх викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.
На підставі вищевикладених обставин, керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 30 липня 2021 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ першого слідчого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_6 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Унікальний номер справи 752/10067/21 Справа №11-сс/824/5460/2020 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_10 Доповідач: ОСОБА_1