Номер провадження: 11-кп/813/1928/21
Номер справи місцевого суду: 513/170/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника цивільного відповідача МТСБУ адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника цивільного відповідача МТСБУ адвоката Панасюка та захисника ОСОБА_8 на вирок Арцизького районного суду Одеської області від 22 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 00000004 від 12 січня 2020 року, відносно

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Сарата Одеської області, громадянина України, з професійною технічною освітою, непрацевлаштованого, неодруженого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання на іспитовий строк два роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини,
встановлені судом першої інстанції.

Вироком Арцизького районного суду Одеської області від 22 червня 2021 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року, ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців.

Запобіжний захід тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Задоволено цивільний позов прокуратури Одеської області в інтересах КНУ «Одеська обласна клінічна лікарня» та з ОСОБА_9 стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 10 499,20 гривень.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 та стягнуто с МТСБУ 48 122,42 гривень матеріальної шкоди та 775,70 гривень моральної шкоди; з ОСОБА_9 23 224 гривень матеріальної шкоди.

Оскарженим вироком встановлено, що 12 січня 2020 року, приблизно о 03 годині 30 хвилин, за адресою: Одеська область, Саратський район, с. Новоселівка, вул. Центральна, ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом «BMW 316» реєстраційний номер НОМЕР_1 порушив Правила дорожнього руху України, у наслідок чого сталось зіткнення вказаного транспортного засобу із транспортним засобом «Opel Combo» реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_11 та в якому перебував пасажир ОСОБА_10 .

У наслідок зіткнення потерпілий ОСОБА_11 загинув, а пасажир ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції представник цивільного відповідача МТСБУ адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржений вирок в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 до МТСБУ та ухвалити в цій частині новий вирок, яким відмовити у задоволенні цивільного позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що оскаржений вирок є необґрунтованим.

Апелянт зазначає, що МТСБУ не є особою, відповідальною за завдання шкоди, відтак і особою, на яку покладено цивільну відповідальність, а особою, яка визнана винуватою та має відшкодувати таку шкоду є обвинувачений ОСОБА_9 .

Апелянт стверджує, що під час кримінального провадження не був пред`явлений цивільний позов до МТСБУ, від учасників кримінального провадження жодних повідомлень про ДТП не надходило.

Також вважає, що цивільним позивачем не надано підтвердження витрат з придбання лікарських засобів, витрат пов`язаних з лікуванням.

Крім того, на думку апелянта, ОСОБА_10 не відноситься до категорії потерпілих.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржений вирок в частині призначення ОСОБА_9 покарання та в частині приєднання покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Захисник зазначає, що судом першої інстанції встановлено наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих, обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, професійну технічну освіту.

Також апелянт стверджує, що ОСОБА_9 визнав свою вину, залишився на місці події, викликав швидку допомогу, намагався допомогти потерпілим, одразу надав органу досудового розслідування правдиві показання.

Захисник звертає увагу, що інкриміноване кримінальне правопорушення відноситься до категорії неумисних.

Таким чином, апелянт вважає, що призначене покарання є занадто суворим, відтак, просить призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, на підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднати покарання у виді позбавлення волі на строк один рік за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року та призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Представник цивільного відповідача МТСБУ адвокат ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу, апеляційну скаргу захисника залишив на розсуд апеляційного суду.
Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, апеляційну скаргу представника цивільного відповідача залишив на розсуд апеляційного суду.
Від потерпілої ОСОБА_10 надійшла заява, в якій вона просила провести судовий розгляд апеляційних скарг за її відсутності.
Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 , потерпілий ОСОБА_12 , повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання апеляційного суду не прибули, з клопотаннями та заявами не зверталися.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1)неповнота судового розгляду;

2)невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3)істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4)неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, представник цивільного відповідача МТСБУ адвокат ОСОБА_7 ставить під сумнів тільки висновки суду першої інстанції, які стали підставою для часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 та стягнення з МТСБУ матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1,5 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства

Відповідно ст.22 ЦК України, матеріальна шкода полягає у: втратах, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; моральна шкода відшкодовується грішми; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Водночас, ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачені випадки, коли страхове відшкодування здійснює МТСБУ.

Зокрема, згідно підпункту а) пункту 41.1 ст.41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Також встановлено, що МТСБУ не відшкодовує шкоду потерпілим, якщо вони можуть задовольнити вимоги на підставі договорів інших видів страхування. В таких випадках МТСБУ відшкодовується частина шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування (пункт 41.3).

Таким чином, правовий аналіз вищевказаних положень законодавства вказує на те, що якщо транспортний засіб, яким завдано шкоди, не застрахований його власником, то страхове відшкодування потерпілим здійснює МТСБУ.

Між тим, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про страхування транспортного засобу «BMW 316», реєстраційний номер НОМЕР_1 його власником.

При цьому зазначеним Законом встановлені види шкоди, які підлягають відшкодуванню, а саме: у разі заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (п.23.1 Закону); у зв`язку з лікуванням потерпілого (п.23.1 Закону); у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (ст.25 Закону)

Згідно із ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди.

Ураховуючи наведені положення чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог представника цивільного відповідача, оскільки суд першої інстанції вирішив питання про часткове задоволення цивільного позову у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, з врахуванням положень цивільного законодавства, якими регулюється питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок МТСБУ.

Крім того, апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_10 не є потерпілою у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Ураховуючи те, що представник цивільного відповідача МТСБУ не оскаржує вирок суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, зокрема, в частині отримання потерпілою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а відтак, адвокат ОСОБА_7 погоджується з тим, що ОСОБА_10 у наслідок кримінального правопорушення завдано моральну та фізичну шкоду, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаних доводів апеляційної скарги представника МТСБУ.

Разом з тим, доводи представника цивільного відповідача про те, що у кримінальному провадженні не було заявлено цивільний позов до МТСБУ спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме: позовною заявою потерпілої ОСОБА_10 від 29 квітня 2020 року до обвинуваченого ОСОБА_9 та до МТСБУ; ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 29 квітня 2020 року про прийняття цивільного позову. (том №1, а.к.п. №148-185)

Одночасно, суд першої інстанції дослідив надані потерпілою до цивільного позову додатки, які обґрунтовують розмір завданої ОСОБА_10 моральної та матеріальної шкоди, та надав повну, всебічну та неупереджену оцінку таким доказам.

Згідно ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року (справа № 760/5736/15-ц, провадження № 61-3389св18) зазначив, що факт неповідомлення страхувальником свого страховика про настання страхового випадку не є підставою для стягнення із страхувальника страхового відшкодування, якщо страховик мав можливість перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що неповідомлення МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду, а саме про події кримінального правопорушення, які мали місце 12 січня 2020 року, не є підставою для зміни оскарженого вироку в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , оскільки вказані обставини ДТП були ретельно досліджені та встановлені судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга представника цивільного відповідача МТСБУ адвоката ОСОБА_7 не знайшла свого підтвердження під час апеляційного розгляду, задоволенню не підлягає.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 не ставить під сумнів висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_9 та правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України.

Так, захисник вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.414 КПК України та призначив ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, тобто у межах санкції частини 2 статті 286 КК України.

Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначені ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання суд першої інстанції врахував: тяжкість кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; наслідки кримінального правопорушення, а саме смерть потерпілого ОСОБА_11 та отримані середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_10 ; відомості про особу обвинуваченого; відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин; відсутність щирого каяття обвинуваченого; невизнання ОСОБА_9 вини; вчинення кримінального правопорушення у період іспитового строку; обставини керування транспортним засобом без передбаченого законом дозволу; позицію потерпілих.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що призначене ОСОБА_9 покарання повністю відповідає меті кари, ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, у наслідок якого настала смерть потерпілого ОСОБА_11 , а потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, а також відомостям про особу обвинуваченого ОСОБА_9 ,

Таким чином, апеляційний суд не встановив порушень ст.414 КПК України, на які посилається захисник у своїй апеляційній скарзі.

Між тим, апеляційний суд визнає неспроможними доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_9 позитивно характеризується за місцем проживання, має професійну технічну освіту, оскільки такі відомості не впливають на встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України, які спричинили смерть однієї особи, а також завдали тілесних ушкоджень середньої тяжкості іншій.

При цьому, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 свою вину не визнав, відомості про щире каяття обвинуваченого відсутні, з огляду на що апеляційний суд вважає, що доводи захисника про те, що вказані обставини належить віднести до пом`якшуючих є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

Також під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи захисника про неправильно застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме вимог ст.71 КК України.

Апеляційний суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив інкримінований йому за ч.2 ст.286 КК України злочин у період іспитового строку, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року.

Згідно із ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком

Відповідно до ч.3 ст.78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу

Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2021 року (справа № 127/25037/17, провадження № 51-4700км20) зауважив, що у випадку вчинення злочину під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Таким чином, законодавець звільнення від покарання з випробуванням не вважає невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового злочину під час іспитового строку.

Таким чином, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність та правильно призначив остаточне покарання на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року до покарання, призначеного оскарженим вироком.

Інших доводів апеляційному суду не надано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст.412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, оскаржений вирок Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 412-414, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги представника цивільного відповідача МТСБУ адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 22 червня 2021 року у, яким ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 00000004 від 12 січня 2020 року залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3