Провадження №1-кс/463/5675/21
У Х В А Л А

13 вересня 2021 року м. Львів

Слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, ОСОБА_4 від 16.08.2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні №0000032 від 22.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, -
в с т а н о в и в :
скаржник звернувся до слідчого судді із скаргою на постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, ОСОБА_4 від 16.08.2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні №0000032 від 22.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України. Просить таку скасувати.
Скаргу мотивує тим, що постановою старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, ОСОБА_4 від 16.08.2021 року про відмову у визнанні потерпілим, вказаним слідчим ТУ ДБР відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000032 від 22.03.2021 року. Скаржник зазначає, що слідчим не вчинялось жодних дій для встановлення завдання будь-якої шкоди ОСОБА_3 . ОСОБА_3 вважає дану постанову необґрунтованою, такою, що порушує її права, у зв`язку з чим просить її скасувати, а тому звернулася до суду із скаргою, яку просить задоволити.
ОСОБА_3 до судового засідання подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що її предствник ОСОБА_5 зайнятий в іншому судовому процесі.
Враховуючи положення ч.1 ст.28 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а положеннями ч.3 ст.306 КПК України хоч і визначено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, але наслідки неявки у судові засідання такої не визначено, з врахуванням клопотання скаржника, слідчий суддя вважає, що скаргу слід розглянути у відсутності скаржника на підставі наявних матеріалів.

Представник суб`єкта оскарження - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, письмових заперечень на скаргу та витребовуваної згідно ухвали суду від 08.09.2021 року інформації на адресу суду не скерував. У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних доказів. Крім того, в силу ч.3 ст. 306 КПК України його відсутність не є перешкодою для розгляду скарги.

У зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалось відповідно до вимог ч.4 ст.107 КПК України.
Дослідивши матеріали скарги вважаю, що таку слід задоволити виходячи з наступних підстав.
Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених КПК України, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне (ч. 3 ст. 110 КПК).
У відповідності до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 22.03.2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000032.
Підставою для реєстрації вказаного кримінального провадження стала заява ОСОБА_3 відповідно до якої, на думку заявника, о/у Галицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_6 надав завідомо неправдиві показання під час допиту свідка у кримінальному провадженні №0000066 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.
13.08.2021 року на адресу ТУ ДБР у м. Львові надійшла заява ОСОБА_3 про визнання її потерпілим у кримінальному провадженні №0000032.
Постановою старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, ОСОБА_4 від 16.08.2021 року про відмову у визнанні потерпілим, вказаним слідчим ТУ ДБР відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000032 від 22.03.2021 року.
Слідчий дану постанову мотивує тим, що на даний час підстави для визнання потерпілим ОСОБА_3 відсутні, оскільки проведеним на даний час досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000032, завдання будь-якої шкоди ОСОБА_3 встановити не вдалось.
Встановивши обставини та мотиви винесення оскаржуваної постанови приходжу до наступного висновку.
Злочин, що передбачено ст. 384 Кримінального кодексу України за конструкцією об`єктивної сторони належить до злочинів з формальним складом. Це випливає з того, що законодавець під час конструювання диспозиції статті обмежився вказівкою лише на суспільно небезпечне діяння як загальну обов`язкову ознаку об`єктивної сторони злочину без посилання на наслідки й причинний зв`язок. Тут наслідки прямо не вказуються у статті, але мається на увазі, що вони завжди або дуже часто виникають у разі скоєння відповідного діяння.

Відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Слід зазначити, що в основі набуття фізичною чи юридичною особою статусу потерпілого у кримінальному провадженні лежить одночасна сукупність таких умов: фактичної (завдання кримінальним правопорушенням відповідної шкоди) та формальної (подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого).

Поняття видів шкоди, що можуть бути завдані потерпілому, визначається з урахуванням положень цивільного і кримінального права. При визначенні шкоди як підстави для визнання особи потерпілим необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням. Тобто, на момент визнання особи потерпілим необхідно виходити із презумпції заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням, враховуючи достатні дані про такий факт.

В матеріалах скарги наявний протокол допиту в якості свідка ОСОБА_3 від 13.08.2021 (а.с.33), в якому ОСОБА_3 вказує, що вказаним злочином створено негативну атмосферу стосовно неї в очах багатьох людей та дотепер вона переживає моральні страждання, а тому вважає себе потерпілою в даному кримінальному провадженні від протиправних дій працівників поліції.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, Верховний суд України надав роз`яснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже слідчим при винесенні оскаржуваної Постанови, не враховано того, що ОСОБА_3 вказаним злочином завдано моральної шкоди.

Крім цього, слідчим ОСОБА_4 в Постанові про відмову у визнанні потерпілим від 16.08.2021 року, на надано належну оцінку доводам ОСОБА_3 про завдання їй даним злочином моральної шкоди, які описані в заяві від 13.8.2021 року про визнання її потерпілою в кримінальному провадженні №0000032.
Таким чином, оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, оскільки не містить належних мотивів прийнятого рішення, не відповідає вимогам процесуального закону, тому підлягає до скасування.
Керуючись ст.ст. 55, 110, 303, 306, 307, 309, 372 КПК України -

УХВАЛИВ:
Скаргу задовольнити.
Постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, ОСОБА_4 від 16.08.2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у кримінальному провадженні №0000032 від 22.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України скасувати.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_7