Ухвала
іменем України
7 липня 2021 року

м. Київ
справа № 753/4467/19
провадження № 51-3296ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від

1 квітня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Дарницький районний суд м. Києва вироком від 3 травня 2019 року засудив
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , непрацевлаштованого, раніше судимого, останній раз вироком Деснянського районного суду м. Києва від

13 липня 2015 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2

ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Згідно ст. 70 КК шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого призначено засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.
Київський апеляційний суд ухвалою від 1 квітня 2021 року зазначений вирок щодо ОСОБА_4 змінив: перекваліфікував його дії з ч. 2 на ч. 1 ст. 309 КК у редакції Закону України 22 листопада 2018 року № 2617-VIII від та пом`якшив йому покарання за цим Законом, до 3 років обмеження волі.
Таким чином, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК на строк 2 роки.
За цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , судових рішень щодо якої у цьому кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції не оскаржено.
Судом ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 8 лютого 2019 року близько 19:55, перебуваючи на АДРЕСА_2 , шляхом підбору «закладки» під рекламним щитом умисно, повторно, без мети збуту придбав порошкоподібну речовину білого кольору масою 0,243 г, обіг якої обмежено, метадон загальною масою 0,136 г, після чого пішов до місця свого проживання.
У тому числі 18 лютого 2019 року приблизно о 19:50, перебуваючи на вул. Харківське шосе, 160 у м. Києві у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, умисно, шляхом вільного доступу до товару викрали з полиці гель-капсули марки «Tide» в кількості 5 штук на суму 462,50 грн і капсули для прання марки «Ariel» в кількості 5 штук вартістю 584,50 грн, з викраденим майном вийшли з приміщення магазину чим, спричинили потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 1047 грн.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини ОСОБА_4 та юридичної кваліфікації дій засудженого, посилаєтьсяна істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про правильність застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) ретельно не перевірив викладених в апеляційній скарзі доводів, не спростував їх та не навів переконливих і достатніх мотивів прийнятого ним рішення. На обґрунтування своїх доводів стверджує, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись із вироком місцевого суду, належним чином не звернув уваги на ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, який неодноразово судимий за аналогічні корисливі злочини проти власності.
Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Як убачається з касаційної скарги, доведеність винуватості засуджених ОСОБА_4

і ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень та кримінально-правова оцінка їх діянь у касаційній скарзі не оспорюються.
Стосовно доводів прокурора про порушення щодо засудженого ОСОБА_4 загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Як убачається з доданих копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 урахував характер і ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів, які відповідно до положень ст. 12 КК належать до правопорушень середньої тяжкості, фактичні обставини справи та характер злочинних дій, дані про особу винного, що є судимим. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів, а обставиною, що його пом`якшує, щире каяття.
При цьому місцевий суд, узявши до уваги наведені обставини та поведінку

ОСОБА_4 після вчинення кримінальних правопорушень, дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та обґрунтовано звільнив від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, суд належно оцінив ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 злочинів, дані про його особу, надав оцінку його поведінці після вчинення злочинів, зважив на обставини, що пом`якшують покарання, повне визнання ним своєї вини, щире каяття, відсутність претензій з боку потерпілого, та обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про застосування ст. 75 КК.
Під час перегляду кримінального провадження та відмовляючи у задоволенні скарги прокурора, апеляційний суд навів докладні мотиви і переконливі аргументи прийнятого ним рішення та підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, спростувавши доводи прокурора щодо неправильного застосування положень ст. 75 КК, оскільки вони були враховані в ході призначення покарання.
На переконання колегії суддів, покарання, яке призначив ОСОБА_4 місцевий суд

і з яким погодився апеляційний суд, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципам індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.
Отже, ухвала апеляційного суду не суперечить статтям 370, 419 КПК, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3