провадження №11-сс/991/169/21
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м.Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

прокурора ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 та апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 15 грудня 2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000651 від 19 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.

Детективами Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000651 від 19 жовтня 2020 року.

14 грудня 2020 року до Вищого антикорупційного суду надійшло клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_5 .

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 15 грудня 2020 року вказане клопотання прокурора задоволено, накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , що належить йому на праві власності та на майно підозрюваного ОСОБА_5 , яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_9 , право власності на яке зареєстровано на ОСОБА_9 , шляхом заборони відчуження зазначеного майна.

Накладення арешту мотивовано необхідністю запобігання відчуження та забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного ОСОБА_5 , як виду покарання за інкриміноване підозрюваному ОСОБА_5 кримінальне правопорушення за ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК та неможливістю ідентифікації конкретних часток підозрюваного у спільному майні під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Вимоги апеляційної скарги і доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, що належить на праві власності ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 наводить обґрунтування щодо ненабуття ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні,а обґрунтованість підозри, на переконання захисника, слідчим суддею взагалі не перевірялася, у зв`язку з чим арешт майна з метою забезпечення майбутньої конфіскації був неможливим.

На думку захисника, як в письмовому клопотанні прокурора, так і в оскаржуваному рішенні слідчого судді відсутні обґрунтування наявностіризиків можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження арештованого майна.

Також, захисник вказує на недослідження та невраховування слідчим суддею під час ухвалення судового рішення правової підстави для арешту майна, розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідків арешту майна для третіх осіб.

Так, на переконання захисника, слідчим суддею проігноровано той факт, що майно на яке накладено арешт, належить ОСОБА_5 та набуте ним за час шлюбу з ОСОБА_9 , тобто є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , а тому враховуючи мету накладення арешту, унеможливлює накладення арешту на частини майна, що належить ОСОБА_9 .

Крім того, не погоджуючись з вказаною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 наводить аналогічні обґрунтування щодо ненабуття ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, необґрунтованості підозри та відсутностіправової підстави для арешту майна.

Окремо адвокат ОСОБА_10 зазначає, що ОСОБА_9 не є підозрюваною у цьому кримінальному провадженні, а частина арештованого майна, право власності на яке зареєстровано на ОСОБА_5 також набуто ним за час шлюбу з ОСОБА_9 та воно є їх спільною сумісною власністю, у зв`язку з чим оскаржуваною ухвалою слідчого судді незаконно позбавлено ОСОБА_9 , як власника майна, права вільно розпоряджатися ним.

Тому, на думку адвоката ОСОБА_10 , обмеження ОСОБА_9 в реалізації її права власності на арештоване майно не ґрунтується на умовах, передбачених кримінальним процесуальним законодавством і таке втручання у основоположні права і свободи особи не є виправданим з точки зору справедливості, розумності та досягнення дієвості кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисники, а також представник власника майна ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримали та просили задовольнити із зазначених у них підстав.

Прокурор, пославшись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи правомірними висновки слідчого судді щодо наявності підстав для арешту спільного майна подружжя, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, залишивши без змін оскаржувану ухвалу слідчого судді.

Власник майна ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилась, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила, у зв`язку з чим за положеннями ч.4 ст.405 КПК розгляд апеляційних скарг здійснено без її участі.

Мотиви суду.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з положеннями ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК повинен врахувати правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

За ч.ч.2, 5 ст.170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, конфіскації майна як виду покарання. В такому випадку арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

При цьому, за вимогами п.3 ч.2 ст.173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя не в повній мірі дотримався зазначених вимог процесуального законодавства, врахувавши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, зазначивши що з`ясовані обставини кримінального провадження є достатніми для застосування в його рамках такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Проте, з матеріалів судового провадження вбачається, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, а саме: одержанні службовою особою неправомірної вигоди в особливо великому розмірі за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, як пособник.

За версією сторони обвинувачення, 10 грудня 2020 ОСОБА_5 одержав від ОСОБА_12 неправомірну вигоду в розмірі 250 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 7 010 150 грн, за схвалення в.о. директора ДП «МТМ «Чорноморськ» ОСОБА_13 плану санації ТОВ «Європіан Агро Інвестмент Юкрейн», запропонованого ТОВ «Тріар Україна».

Санкцією ч.4 ст.368 КК, якою передбачений злочин, у вчиненні якого ОСОБА_5 повідомлено про підозру, передбачено застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна. Вчинення особою кримінального правопорушення у співучасті, враховуючи правила ч.5 ст.68 КК, не впливає на можливість призначення такого додаткового покарання як конфіскація майна (ст.59 КК), у зв`язку із цим є достатні підстави вважати, що суд може призначити ОСОБА_5 покарання у виді конфіскації майна в разі подальшого визнання його винуватим у вчиненні вказаного злочину.

На підтвердження обґрунтованості підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення стороною обвинувачення, серед іншого, надано докази отримані після прийняття слідчим суддею рішення про накладення арешту на майно, зокрема:

- протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо-, відеоконтроль особи від 22 грудня 2020 року, в ході якої фіксувалася зустріч між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 , що мала місце 10 грудня 2020 року у приміщені відділення банку АТ «Укрсиббанк», під час якої ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_12 оговорену суму неправомірної вигоди та повідомив телефоном про це ОСОБА_13

- протокол огляду від 22 грудня 2020 року, під час проведення якого детективом НАБУ оглядався флеш-накопичувач з наявними на ньому файлами відеозаписів з камер спостереження відділення банку АТ «Укрсиббанк», на яких зафіксовано перебування 10 грудня 2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_12 у приміщенні банку. Також оглядався мобільний телефон SAMSUNG, відповідно до наявній інформації на якому, за допомогою мобільного додатку Telegram з акаунту « ОСОБА_14 » (номер телефону НОМЕР_1 ) здійснено вихідний дзвінок 10 грудня 2020 року о 16год. 10хв. тривалістю 16 сек. Акаунту (контакту) з ім`ям « ОСОБА_15 » (номер телефону НОМЕР_2 );

- протокол огляду від 30 грудня 2020 року під час проведення якого детективом НАБУ здійснено огляд грошових коштів, вилучених при проведенні 10 грудня 2020 року обшуку у приміщені відділення банку АТ «Укрсиббанк»

На підставі ч.3 ст.404 КПК суд не досліджує та відповідно не враховує при постановлені ухвали ці матеріали. При цьому суд звертає увагу що набуття статусу підозрюваного, а також обґрунтованість підозри ОСОБА_5 неодноразово перевірялась Вищим антикорупційним судом та Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду у цьому кримінальному провадженні зокрема при вирішенні питання щодо обрання стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу (справа №991/10171/20), а також арешту майна (справа №991/10199/20)

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, у рішенні в справі Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom від 30 серпня 1990 року, заяви № № 12244/86, 12245/86; 12383/86, § 32) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі Нечипорук і Йонкало проти України від 21 квітня 201 року1, заява № 42310/04, § 175).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність та достатність в матеріалах провадження доказів для висновку, що підозра відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Отже, суд вважає підозру у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, достатньо обґрунтованою для цілей застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна з метою забезпечення конфіскації, як виду покарання.

Крім того, оцінюючи обґрунтованість доводів апеляційних скарг щодовідсутності у ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, суд враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.42 КПК підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

11 грудня 2020 року ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про підозру, яке відповідає вимогам ст.277 КПК, при врученні письмового повідомлення ОСОБА_5 детективом НАБУ дотримані вимоги ст.278 КПК.

Так, в отриманому ОСОБА_5 екземплярі письмового повідомлення про підозру зазначені необхідні та достатні відомості та обґрунтування про підозру саме ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.368 КК. Зокрема, повідомлення містить анкетні відомості ОСОБА_5 та правову кваліфікацію злочину, у вчиненні якого він підозрюється, з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, наведено зміст із стислим викладом фактичних обставин скоєння кримінального правопорушення.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана у набутті з 10 грудня 2020 року ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

З огляду на вказане, колегією суддів відхиляються відповідні доводи апеляційних скарг про ненабуття ОСОБА_5 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, як безпідставні.

Також колегією відхиляються аргументи апеляційних скарг щодо відсутності ризиків. Так, як обґрунтовано зазначено слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі, ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту є, зокрема, можливість особи відчужити це майно. У період дії арешту із забороною відчуження втрачається законна можливість особи відчужити це майно на користь інших осіб. Отже, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання його відчуженню.

Разом з тим, зазначена у ч.5 ст.170 КПК умова щодо можливості накладання арешту на майно підозрюваного з метою забезпечення його конфіскації як виду покарання не передбачає можливості арешту майна інших осіб (окрім зазначених у цій нормі), в тому числі дружини підозрюваного.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, слідчий суддя правомірно зазначив, що застосування у кримінальному провадженні арешту щодо 1/2 частки нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, не є рішенням суду про визначення часток співвласників у такому майні, проте дійшов протилежного висновку про неможливість ідентифікації конкретних часток підозрюваного у спільному майні під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Так, слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку, що майно, на яке прокурор просив накласти арешт, є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, накладаючи арешт, слідчий суддя не врахував наслідки вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження саме для ОСОБА_9 як співвласниці майна подружжя.

Колегія суддів вважає, що накладення арешту не на все майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , а лише на частину зазначеного майна, яке належить підозрюваному ОСОБА_5 , відповідатиме умові, зазначеній у ч.5 ст.170 КПК щодо можливості накладання арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання саме підозрюваного.

З урахуванням наведеного, суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 в цій частині, оскільки слідчим суддею належним чином не надано оцінки відповідним обставинам в оскаржуваному рішенні, а його посилання на неможливість визначення частини майна підозрюваного у спільній власності для потреб застосування заходу забезпечення кримінального провадження та накладення у зв`язку з цим арешту на спільне майно подружжя, зареєстроване за дружиною підозрюваного ОСОБА_5 , не є обґрунтованим.

Відтак колегією суддів вбачається, що вищевказані істотні порушення КПК слідчим суддею перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення за наслідкам розгляду клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ч.3 ст.407 КПК за результатами апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційних скарг про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо арешту майна, а тому відповідно до положень ч.1 ст.409 КПК ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів зазначає, що за поданим клопотанням в кримінальному провадженні №0000651 від 19 жовтня 2020 року, підлягає арешту не все майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а лише частина зазначеного майна, яке належить підозрюваному ОСОБА_5 , що узгоджується з позицією, викладеною в постанові Великої палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження №14-105цс19).

До того ж, слід зазначити, що хоча ОСОБА_5 та ОСОБА_9 не проведено розподілу вищезазначеного майна, яким вони володіють на праві спільної сумісної власності, за домовленістю між собою чи в порядку позовного провадження, на частки, й питання про його поділ в кримінальному провадженні не вирішується, але накладення арешту на половину, яка, з огляду на визначену ч.2 ст.370 ЦК презумпцію рівності часток, належить ОСОБА_9 , може призвести до непропорційного втручання в її право на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідний висновок узгоджується з практикою ЄСПЛ, який рішенням у справі «Денисова та Мойсеєва проти Росії» (Denisova and Moiseyeva v. Russia) від 01 квітня 2010 року, заява №16903/03, встановив порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тим, що спочатку було накладено арешт на майно (а згодом здійснена і його конфіскація) дружини на підставі вироку суду, ухваленого щодо її чоловіка.

В апеляційних скаргах містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 6§1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09 грудня 1994 року, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, § 58).

За результатом розгляду апеляційних скарг на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, санкція якого передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Також у відповідності до вимог ст.173 КПК суд враховує наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, достатність даних, які вказують на вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_5 , а тому клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст.170 КПК підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду частково погоджується із вимогами апеляційних скарг щодо необхідності скасування ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 15 грудня 2020 року про арешт майна, та вважає за необхідне постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про накладення арешту на майно задовольнити частково, наклавши арешт на майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_5 у спільному майні подружжя.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 15 грудня 2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000651 від 19 жовтня 2020 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні №0000651 від 19 жовтня 2020 року задовольнити частково.

Накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_5 , шляхом заборони відчуження такого майна, а саме:

- частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 37,8 кв.м. (реєстраційний номер 237);

- частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1476 га, (кадастровий номер :05:005:0186, реєстраційний номер 08);

- частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 0,0995 га (кадастровий номер :51:003:0367, реєстраційний номер 01);

- частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 96,4 кв.м., (реєстраційний номер 08);

- частини нежилих приміщень № 39а за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 84,9 кв.м. (реєстраційний номер 11059204);

- частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 312,3 кв.м. (реєстраційний номер 38874926);

- частини автомобіля KIA PREGIO, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 (VIN: НОМЕР_6 );

- частини автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_7 (VIN: НОМЕР_8 );

- частини автомобіля VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_9 (VIN: НОМЕР_10 );

- частини автомобіля MUNSTERLAND 465T, 1980 року випуску, д.н.з. НОМЕР_11 (VIN: НОМЕР_12 );

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_13 (VIN: НОМЕР_14 );

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_15 (VIN: НОМЕР_16 );

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_17 (VIN: НОМЕР_18 );

- частини автомобіля MERCEDES-BENZ SPRINTER 319 CDI, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_19 (VIN: НОМЕР_20 );

- частини автомобіля DAF FT CF 85, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_21 (VIN: НОМЕР_22 );

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_23 (VIN: НОМЕР_24 );

- частини корпоративних прав, зареєстрованих за ОСОБА_5 , у статутному капіталі ТОВ «АВТОТЕХЦЕНТР», .

Накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_9 , шляхом заборони відчуження такого майна, а саме:

- частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0.3700 га (кадастровий номер :03:002:0015);

- частини квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 47,8 кв.м. (реєстраційний номер 237);

- частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_7 , загальна площа 0,0518 га (кадастровий номер :39:002:0017, реєстраційний номер 01);

- частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 144 кв.м. (реєстраційний номер 01);

- частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,43 га (кадастровий номер :03:002:0024, реєстраційний номер 8);

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_25 (VIN: НОМЕР_26 );

- частини автомобіля ВАЗ 21214, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_27 (VIN: НОМЕР_28 );

- частини автомобіля ВАЗ 21214, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_29 (VIN: НОМЕР_30 );

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_31 (VIN: НОМЕР_32 );

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_33 (VIN: НОМЕР_34 );

- частини автомобіля MERCEDES-BENZ VARIO 512 D, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_35 (VIN: НОМЕР_36 );

- частини автомобіля VOLVO B10 M, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_37 (VIN: НОМЕР_38 );

- частини автомобіля RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_39 (VIN: НОМЕР_40 );

- частини автомобіля MERCEDES-BENZ 709D, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_41 ( НОМЕР_42 ).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

___________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3