Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

13 квітня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000236 від 19 січня 2016 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року
стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Сенкевичівка Горохівського району Волинської області та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працює, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2011 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 на підставі ст. 70 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, 20 березня 2015 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання
обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 майнову шкоду в сумі 1315 (одна тисяча триста п`ятднадцять) грн. 85 коп. та моральну шкоду в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_8 про стягнення на користь закладу охорони здоров`я витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 - задоволено
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Луцької міської ради кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_7 в загальній сумі 5284 (п`ять тисяч двісті вісімдесят чотири) грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення імунологічної експертизи в сумі 2150 (дві тисячі сто п`ятдесят) грн. 40 коп.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 , 19 січня 2016 року, приблизно о 02 год., знаходячись поблизу приміщення АЗС "Shell", що по вул. Рівненській, буд. 98 в м. Луцьк, в ході словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_7 , що раптово виник на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс один удар кулаком правої руки в ділянку потилиці останнього, в результаті чого потерпілий впав на землю, а ОСОБА_8 , почав втікати в напрямку пр. Волі м. Луцька. В свою чергу ОСОБА_7 з метою з`ясування причини конфлікту побіг слідом за ОСОБА_8 та наздогнав його. В цей час ОСОБА_8 , усвідомлюючи значення та суспільну небезпечність своїх дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар невстановленим колюче-ріжучим предметом в ділянку грудної клітки ОСОБА_7 , заподіявши останньому тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичного експерта № 126 від 02 лютого 2016 року, за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 покликається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що судом помилково зроблено висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні умисних протиправних дій, які виразились в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження та вважає, що помилково кваліфіковано дії обвинуваченого, як вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
На думку захисника, дії ОСОБА_8 підпадають під кваліфікацію за ст. 128 КК України.
Вважає, покликаючись на ст. 257 ЦПК України, що суд повинен був позовну заяву, подану потерпілим, в частині стягнення моральної шкоди в сумі 20000,00 грн. залишити без розгляду.
Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року змінити. Визнати винним ОСОБА_8 у вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК України. Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 на підставі п.3-1 ч.1 ст.284 КПК України. Цивільний позов ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди в сумі 20000,00 грн. залишити без розгляду. В решті вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2020 року залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння ґрунтується на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 в суді першої інстанції, вина останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України підтверджується сукупністю доказів, оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК україни з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Факт нанесення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 стороною захисту не заперечується.
Доводи захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 щодо наявності підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України, які були предметом оцінки і судом першої інстанції, колегія суддів вважає непереконливими та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права та фактичних обставинах кримінального провадження, які були встановлені під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Так, суд першої інстанції свій висновок про те, що умисел обвинуваченого ОСОБА_8 був прямо спрямований на спричинення будь-якого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , проте, було спричинено тяжке тілесне ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 126 від 02.02.2016 року, мотивував, зокрема, тим, що обвинувачений ОСОБА_8 в момент нанесення удару знаходився в стоячому положенні прямо перед потерпілим ОСОБА_7 та вважав, що удар, враховуючи характер і локалізацію тілесних ушкоджень, був нанесений з застосуванням значної сили. При цьому судом першої інстанції не залишено без уваги і той факт, що працівникам поліції, які підійшли до обвинуваченого, потерпілого та його товариши при встановлених судом обставинах, посвітили на них ліхтарником, оглянули їх руки та обличчя, нічого не виявили, ні потерпілий, ні обвинувачений не повідомляли про нанесення тілесного ушкодження в момент шарпанини, а повідомили, що конфлікт вичерпано.
З показань потерпілого ОСОБА_7 , наданих суду першої інстанції, вбачається, що коли працівники поліції поїхали, він відчув глухий удар в область грудної клітки, який був нанесений ОСОБА_8 , так як той стояв навпроти нього. В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_7 також ствердив, що удар йому був нанесений обвинуваченим ОСОБА_8 після того як працівники поліції поїхали.
Факт нанесення удару потерпілому ОСОБА_7 в область грудей обвинуваченим ОСОБА_8 після того як поїхали з місця події працівники поліції підтверджується і надами суду першої інстанції показаннями свідка ОСОБА_9 . Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_9 також дав показання, що після нанесення удару потерпілому ОСОБА_7 обвинувачений ОСОБА_8 почав втікати, а потерпілий розстібнув куртку і у нього вся грудна клітка була в крові.
В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурором звернуто увагу на п.4 висновку експерта № 126 від 02.02.2016 року, відповідно до якого судово-медичних даних про можливість виникнення виявлених у гр. ОСОБА_7 тілесних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту з ударом в гострий предмет, як з прискоренням, так і без нього в медичній документації немає.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано, з наведенням відповідного мотивування у вироку, критично оцінено доводи сторони захисту щодо відсутності у обвинуваченого мети на спричинення потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, так як він діяв з метою захисту у стані необхідної оборони.
Також колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції критично віднісся до доводів сторони захисту з приводу провокативної поведінки потеріплого ОСОБА_7 , встановивши, що ініціатором конфлікту був саме обвинувачений ОСОБА_8 , який безпричинно, зухвалим тоном почав кидати репліки в момент розмови потерпілого з жінками у їх сторону.
На думку колегії суддів доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не мав умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому спростовуються показами потерпілого, які повністю узгоджуться з характером розвитку подій, які викривають обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, свідка ОСОБА_9 та матеріалами кримінального провадження, які узгоджуються між собою.
За наведеного колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 саме за ч.1 ст. 121 КК України, виходячи з сукупності досліджених та оцінених у відповідності до кримінального процесуального законодавства показань обвинуваченого, потерпілого, свідка та письмових доказів і того, що останній умисно наніс тяжке тілесне ушкодження потепілому ОСОБА_7 та припускав, з огляду на знаряддя вчинення злочину колюче-ріжучий предмет, значну силу удару, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, свідомо допускаючи спричинення будь-яких тілесних ушкоджень.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає законних підстав для зміни вироку щодо ОСОБА_8 в частині перекваліфікації його дій на ст.128 КК України.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України в розмірі, наближеному до мінімальної межі, передбаченої санкцією частини статті за інкримінований злочин у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочинів, думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання, пов`язаній з позбавленням волі.
Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання, і це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через суворість, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо необхідності залишення позовної заяви потерпілого в частині стягнення моральної шкоди без розгляду з огляду на несплату потерпілим судового збору з посиланням на п.6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.20221 № 3674-VI з відповідними змінами, то вони не ґрунтуються на точному змісті наведеної правової норми, оскільки враховуючи положення п.2 ч.1 ст. 5 зазначеного Закону цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення.
З огляду на викладене доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР № 0000236 від 19 січня 2016 року стосовно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 ? без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2