Справа № 159/470/20 Провадження №11-кп/802/205/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.187 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

особи щодо вирішується питання про застосовуються примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_7 ,

законного представника особи щодо вирішується питання про застосовуються примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

потерпілих - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 ставиться у вину вчинення ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Так, відповідно до клопотання ОСОБА_7 одягнувши на голову заздалегідь підготовлені кепку чорного кольору, куртку темно-зеленого кольору та сонцезахисні окуляри темного кольору, 01 листопада 2019 року близько 09 год. 30 хв., зайшов у приміщення закладу загальної середньої освіти "Ліцей №7" м.Ковеля, що розташований по вул.Модеста Левицького, 1 в м.Ковелі Волинської області, після чого, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою заволодіння чужим майном, піднявся на третій поверх ліцею, зайшов у приміщення учительської і, тримаючи в правій руці предмет, ззовні схожий на пістолет "Макарова", спрямував ствол даного предмету у бік ОСОБА_16 . Після цього, погрожуючи ОСОБА_16 та присутнім разом з нею в учительській педагогам, що сприйняли цю погрозу як реальну, а саме - ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , застосувати до останніх насильство, наказав усім присутнім віддати йому наявні у них кошти. Коли ОСОБА_16 повідомила, що грошей у неї немає, ОСОБА_7 продовжуючи вимагати грошові кошти, направив предмет, ззовні схожий на пістолет "Макарова", у сторону, де знаходилась ОСОБА_11 , яка повідомила останньому, що гроші у неї відсутні. Після чого ОСОБА_7 , тримаючи пістолет у руках, покинув приміщення учительської, а в подальшому і приміщення закладу загальної середньої освіти "Ліцей №7" м.Ковеля.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №178 від 24.12.2019 року, на даний час ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизотипового розладу із вираженими порушеннями асоціативного процесу мислення, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час інкримінованих йому дій ОСОБА_7 також страждав хронічним психічним захворюванням у формі шизотипового розладу із вираженими порушеннями асоціативного процесу мислення, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.11.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_20 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ковеля Волинської області, українця, громадянина України, без постійного місця реєстрації, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Кримінальне провадження №0002021 від 01.11.2019 року, закрито.

Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_7 у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, а саме до Комунального підприємства "Волинська обласна психіатрична лікарня смт.Олика" Волинської обласної ради, скасовано.

Арешт, накладений відповідно до ухвал слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.11.2019 року, скасовано.

Речові докази: декоративну флягу у формі пістолету, яка передана на зберігання до камери зберігання речових доказів Ковельського ВП ГУНП у Волинській області, - знищено; чорну кепку, темно-коричневу куртку, сонцезахисні окуляри коричневого кольору, чорного кольору туфлі ("UFO"), мобільний телефон марки "Мейзу" (ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 ), у якому знаходиться дві сім-картки оператора мобільного зв`язку ПрАТ "Київстар" № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , які передані на зберігання до камери зберігання речових доказів Ковельського ВП ГУНП у Волинській області, - повернуто ОСОБА_7 .

Таке своє рішення місцевий суд мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено факту вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, що виключає застосування примусових заходів медичного характеру, та відповідно дає підстави для закриття кримінального провадження.

Не погодившись із таким судовим рішенням, прокурор подав на нього апеляційну скаргу в якій посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що й на його думку потягло безпідставне закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 . Зазначає, що суд першої інстанції неповно дослідив та відповідно не врахував і не надав повну оцінку усім наявним у матеріалах провадження доказам, а саме - показанням потерпілих та протоколу огляду місця події від 01.11.2020 року. Внаслідок таких недоліків прийшов до необґрунтованого висновку про те, що потерпілі не підтвердили обставин, зазначених у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру. В судовому рішенні також не надано оцінки суперечностям в показаннях потерпілої ОСОБА_15 , наданих нею суду при першому та другому допитах судом. Крім того, зазначено і про те, що висновки суду першої інстанції щодо залучення потерпілих в різний час у такий статус, тобто не в день вчинення суспільно-небезпечного діяння, є безпідставними, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.187 КК України відповідно до ч.1 ст.477 КПК України не є провадженням, яке може бути розпочато на підставі заяви потерпілого. Вважає, що системний аналіз всіх обставин у кримінальному провадженні вказує про необхідність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у зв`язку з доведеністю вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України.

Крім того, прокурором подано доповнення до апеляційної скарги в яких зазначено, що апеляційна підтримується та доповнюється наступним.

В матеріалах провадження відсутній технічних запис судового засідання за 14.07.2020 року під час якого проводився допит однієї з потерпілих, а саме ОСОБА_18 , показання якої є важливими для доведення вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння. Відсутній також звукозапис проголошення повного тексту оскаржуваної ухвали суду від 17.11.2020 року, який проголошувався 23.11.2020 року. Наведене у відповідності до ст.ст.412, 415 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та відповідно - підставою для скасування судового рішення з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постанови нову, якою задовольнити клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 . Визнати доведеним, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України. Застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Просить також дослідити протокол огляду місця події від 01.11.2019 року, проведеного за місцем проживання ОСОБА_7 , постанови про визнання потерпілими ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , та допитати цих потерпілих.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, заслухавши доводи прокурора, яка апеляцію із доповненнями підтримала повністю, інших учасників провадження, апеляційний суд доходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За положеннями ст.92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання (ст.93 КК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом .

При цьому, згідно із ч.3 ст.94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Порядок розгляду кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру визначено у главі 39 КПК України (ст.ст.503-516).

Так, у ч.1 ст.503 КПК України передбачено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що : особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Згідно із ч.ч.2, 3 ст.513 КПК України визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування заходів медичного характеру. Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону місцевим судом при постановленні оскаржуваної ухвали дотримано в повному обсязі.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 інкримінується вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, тобто розбою, об`єктивна сторона якого полягає у формі нападу з метою заволодіння чужим майно, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або погрозою застосування такого насильства.

Висновки суду про недоведеність факту вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, що виключає застосування примусових заходів медичного характеру, за обставин, вказаних в ухвалі суду, стверджуються наявними в провадженні та перевіреними в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого ОСОБА_7 , який вину в судовому засіданні показав, що в той день, напередодні свята "Хелловін", вирішив пожартувати над друзями, а тому вдома взяв муляж пістолета з-під спиртного (горілка) та вийшов на вулицю. Оскільки нікого з друзів на вулиці не зустрів, то з метою жарту, вирішив зайти в школу №7 м.Ковеля, оскільки там працював ОСОБА_21 , який його знав. Зайшовши у приміщення вчительської, де перебували педагоги, наставив цей пістолет та сказав: "Пограбування". У відповідь йому повідомили, що грошей немає. Серед педагогів був і ОСОБА_22 , однак останній його не впізнав. Оскільки присутні у вчительській лише здивувались такій його поведінці, а сміху з цього жарту, на що він розраховував, не було, тому він залишив приміщення вчительської. При цьому, будь-якої паніки, чи крику ніхто не піднімав, а залишивши приміщення вчительської, його ніхто не наздоганяв. Вказував, що така його поведінка були лише жартом, будь-якого умислу на заволодіння грошовими коштами він не мав.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що показання потерпілих не можуть бути покладені в основу висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, і з цим повністю погоджується апеляційний суд.

Так, допитана судом потерпіла ОСОБА_16 суду показала, що в канікулярний період знаходилась у школі в приміщенні вчительської. Після 9 год. ранку до вчительської зайшов ОСОБА_7 , який був в кепці, плащі та темних окулярах. ОСОБА_7 зайшов у вчительську одночасно з ОСОБА_19 . Зайшовши ОСОБА_7 сказав: "Це пограбування!". У відповідь на це вона повідомила йому, що зарано прийшов, заробітної плати ще не було. Що саме було в його руках не звернула уваги, бачила якийсь темний предмет. Вже пізніше, її колеги повідомили, що це був пістолет. При цьому, ОСОБА_7 будь-яких погроз не висловлював, налякана його поведінкою вона не була, оскільки вважала, що це був знайомий ОСОБА_19 , а тому його дії сприйняла як жарт. Як саме він залишив приміщення вчительської не пам`ятає.

Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що в канікулярний період, близько 10 год. вона прийшла на роботу. Зайшовши у вчительську, поставила речі, побачила, що у вчительську зайшов чоловік, який був у куртці, окулярах та в кепці. Почула репліку ОСОБА_16 щодо відсутності зарплати. В руках цей чоловік тримав якусь темну річ, однак в цей момент не зрозуміла, що це було. Вся ця ситуація тривала недовго, досить швидко він залишив приміщення. Після того, як цей чоловік залишив вчительську, приблизно через 5 хв. всі присутні почали обговорювати ситуацію, в зв`язку з чим в неї виник певний страх. Вказувала, що на грабіжника ця особа не була схожа.

Потерпілий ОСОБА_19 в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_7 до цієї події бачив раніше два рази. В той день, вранці, він зайшов в учительську. При цьому він не бачив, що ОСОБА_7 зайшов до вчительської відразу за ним. ОСОБА_7 щось говорив, однак його розмови з іншими він не чув, оскільки був зайнятий розмовою з колегою. В руках ОСОБА_7 бачив предмет, схожий на пістолет, який був направлений перед собою. Як саме ОСОБА_7 залишив вчительську, не бачив. Про те, що останній вимагав гроші, дізнався від колег. Будь-якої загрози своєму життю чи здоров`ю в той момент, коли ОСОБА_7 перебував у вчительській, не відчував. Будь-яких претензій до ОСОБА_7 не має.

Потерпіла ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що вона раніше зустрічалась з ОСОБА_7 . Останній раз незадовго до цієї події приходив до школи, питав, де вчительська, оскільки шукав ОСОБА_19 . В той день вона перебувала у вчительській, коли зайшов ОСОБА_7 та сказав "Давайте гроші!". У відповідь на це ОСОБА_16 сказала, що грошей ще немає та показала йому розрахункові листи, які були в неї. В той момент коли відбувались ці події, вона сприйняла ситуацію як розіграш. Після того, як ОСОБА_7 вийшов, то через деякий час всі почали обговорювати ситуацію, в зв`язку з чим в неї виник страх. Будь-яких претензій до ОСОБА_7 не має.

Потерпіла ОСОБА_17 в судовому засіданні підтвердила, що в той день перебувала у вчительській разом з іншими колегами, однак нічого не чула та нічого не бачила, оскільки в цей час розмовляла по телефону. Про подію дізналась від колег після того, як ОСОБА_7 вийшов з вчительської, а колеги розповіли що сталось. Що саме відбувалось у вчительській, не зрозуміла.

Потерпіла ОСОБА_18 суду показала, що в той день, точної дати не пам`ятає, вона перебувала у вчительській та писала журнал. У вчительську зайшов ОСОБА_7 , наставив на ОСОБА_11 предмет, схожий на пістолет, та запитав чи є гроші. Остання сказала, що немає і порекомендувала приходити в інший день, після чого він залишив вчительську. Оскільки вона в цей час працювала, то особливої уваги на те, що відбувалось не звертала, і тому ситуацію не сприйняла серйозно. ОСОБА_7 на реального грабіжника не був схожий.

Потерпіла ОСОБА_14 в судовому засіданні підтримала пояснення колег в частині фактичних обставин справи. Вказувала, що предмет, який був в руках ОСОБА_7 вона сприйняла, як предмет, схожий на зброю. Проте, з ОСОБА_7 розмовляли лише ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , а вона сиділа на значній відстані від нього, і тому думала, що це жарт. Після того, як ОСОБА_7 вийшов з учительської, то через певний проміжок часу, ОСОБА_19 повідомив, що в ОСОБА_7 був справжній пістолет, в зв`язку з чим в неї виник певний страх. Будь-яких претензій до ОСОБА_7 не має.

Потерпіла ОСОБА_15 будучи допитаною в судовому засіданні 10.03.2020 року суду показала, що 01.11.2019 року після 9 год. ранку зайшла в учительську. Через деякий час туди ж зайшов ОСОБА_7 та сказав: "Гроші сюди!". Потім від нього пролунала друга фраза: "Давайте гроші!". Оскільки в його руках був предмет, схожий на пістолет, його погрози сприйняла реально, в неї виник страх за своє життя та здоров`я. Після того, як ОСОБА_7 залишив вчительську, і після обговорення ситуації з колегами, вона викликала поліцію.

Будучи повторно допитаною в судовому засіданні 17.11.2020 року потерпіла ОСОБА_15 дещо змінила свої показання, надані нею в судовому засіданні 10.03.2020 року. Так, не змінюючи показань в частині фактичних обставин справи, суду показала, що в той момент, як ОСОБА_7 перебував в учительській, все було спокійно, будь-якого насильства не було. Всі присутні в учительській сприйняли таку поведінку ОСОБА_7 по різному: хтось сприймав його поведінку як жарт, хтось сприймав її спокійно. Подію почали обговорювати в учительській після того, як ОСОБА_7 залишив приміщення, та, прийнявши колективне рішення, за погодженням із заступником директора школи, вона викликала поліцію з метою, щоб подібне не повторилось в майбутньому. Особисто вона зрозуміла, що саме сталось, лише після того, як ОСОБА_7 вийшов з учительської. Саме в момент його перебування в учительській вона не відчула будь-якого страху, чи переживань за своє життя та здоров`я, а коли він вийшов були емоції. Потерпілою себе не вважає. Таким чином, потерпіла ОСОБА_15 не підтримала свої показання, надані нею в судовому засіданні 10.03.2020 року, в тій частині, що вона відчувала в момент перебування ОСОБА_7 в приміщені вчительської страх чи переживання за своє життя та здоров`я.

Потерпілі, які з`явились до суду апеляційної інстанції в ході апеляційного розгляду підтвердили свої покази, які вони надавали в суді першої інстанції. Окрім того, фактично вказали про те, що вони не сприйняли поведінку ОСОБА_23 як таку, що будь-яким чином загрожує їм реально.

Апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що аналіз зазначених вище показань потерпілих дає підстави вважати, що останні своїм суб`єктивним сприйняттям ситуації, яка склалась, не підтвердили головний критерій реальності погрози, яка була висловлена ОСОБА_7 . Якщо певний страх чи певні переживання за своє життя та здоров`я в деяких потерпілих і мали місце, то такі емоції виникли в них вже після того, коли ОСОБА_7 залишив приміщення вчительської і їм після цього вже нічого не загрожувало. Сам момент "нападу" не охарактеризований потерпілими такими їх емоціями.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, не доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином з`ясував питання, передбачені ч.1 ст.513 КПК України, і прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 та закриття кримінального провадження, як це передбачено ч.3 ст.513 КПК України.

При цьому, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції неповно дослідив та не врахував і не надав повну оцінку показанням потерпілих у кримінальному провадженні на увагу суду не заслуговує, оскільки, як вбачається з оскаржуваної ухвали, показанням цих потерпілих надано відповідну юридичну оцінку наряду з показаннями ОСОБА_7 та іншими доказами, які досліджувались судом в ході розгляду кримінального провадження.

Крім того, як вбачається із судового рішення, надано було належну правову оцінку протоколу огляду місця події від 01.11.2020 року, і при цьому судом зазначено з яких саме мотивів він виходив при не прийнятті його до уваги як доказу винуватості ОСОБА_7 , а тому твердження прокурора в цій частині до уваги судом також не приймається.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду також і доводи прокурора про те, що місцевим судом не було надано оцінки суперечностям в показаннях потерпілої ОСОБА_15 , наданих нею суду при першому (10.03.20) та другому (17.11.20) допитах в суді, оскільки, усі її показання описані в судовому рішенні та оцінені судом. При цьому, потерпіла при другому допиті не підтвердила своїх показів, наданих нею в судовому засіданні 10.03.2020 року в тій частині, що вона відчувала страх чи переживання за свою життя в момент перебування ОСОБА_7 у приміщенні учительської.

Доводи прокурора про наявність підстав для скасування судового рішення через відсутність технічного запису судового засідання за 14.07.2020 року під час якого проводився допит однієї з потерпілих ( ОСОБА_18 ) на увагу суду не заслуговує, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження, судове засідання фіксувалось за допомогою звукозаписувального технічного запису, про що наявний технічний носій інформації (диск).

Не є такими, що тягнуть за собою скасування судового рішення доводи прокурора щодо відсутності технічного носія (диску) за 23.11.2020 року, тобто коли проголошувався повний текст оскаржуваної ухвали від 17.11.2020 року, оскільки, як вбачається, із журналу судового засідання за 23.11.2020 року, учасники судового розгляду в суд не з`явились, що відповідає положенням ч.4 ст.107 КПК України.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи прокурора, викладені у поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду, не впливають на правильність висновків місцевого суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.11.2020 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді