Справа № 459/1724/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/28/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 26 листопада 2020 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Червонограда Львівської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винною за ч.1 ст.286 КК України та призначено їй покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Застосовано до ОСОБА_6 ст.75 КК України та звільнено її від відбування в частині призначеного основаного покарання, якщо вона протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 80000 грн. - закрито.

Вирішено питання з судовими витратами, речовими доказами та накладеним на майно арештом.

Згідно з вироком, обвинувачена ОСОБА_6 13 лютого 2019 року близько 09 год. 02 хв., керуючи належним ОСОБА_10 , який перебував у її користуванні, технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-211140», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що являється засобом підвищеної небезпеки, слідуючи по проїжджій частині вулиці Бічна Шевченка у місті Червонограді Львівської області, в напрямку до вул. Стуса, по правій смузі руху, на ділянці вказаної дороги, що знаходиться поруч з будинком №11, по пр-ту Шевченка у м. Червонограді, виявивши небезпеку для руху - пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїжджу частину даної вулиці зліва на право відносно напрямку руху керованого ОСОБА_6 автомобіля, проявила неуважність та неналежно оцінила дорожню обстановку, своєчасно не застосувала гальмування та не зупинила керований нею транспортний засіб. В результаті дій обвинуваченої ОСОБА_6 відбувся наїзд передньою лівою частиною автомобіля на потерпілу ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому обох кісток правої гомілки зі зміщенням, перелому ліктьового паростка зліва, рани на правому стегні, садна на лівому лікті, крововиливів: на лівому лікті з переходом на плече та передпліччя, на І правому стегні, які відносяться: переломи - до тілесного ушкодження середнього ступеня важкості по ознаці тривалого розладу здоров`я; рана, садно та крововиливи - до легкого тілесного ушкодження.

Обвинувачена ОСОБА_6 , як учасник дорожнього руху, грубо порушила наступні Правила дорожнього руху України, а саме: п.1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги правил дорожнього руху»; п.1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.1.10 - «...небезпека для руху - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку»; п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну стежити за ... технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»; п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно у спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Вищевказані порушення Правил дорожнього руху обвинуваченої перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпіла ОСОБА_9 отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Не погоджуючись із зазначеним вироком, обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій просять вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 26 листопада 2020 року змінити, визнати призначене покарання таким, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і за своїм видом і розміром є явно несправедливим через суворість. Пом`якшити ОСОБА_6 покарання та призначити їй покарання в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.286 КК України в редакції зі змінами, внесеними згідно зі Законом №586-VI від 24 вересня 2008 року, у виді штрафу розміром двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянти покликаються на те, що при ухваленні вироку суд першої інстанції мав застосувати закон ст.286 КК України в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №586-VI від 24 вересня 2008 року, яким передбачене покарання у виді штрафу від 200-500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, натомість суд застосував санкцію статті в редакції Закону №2617-VIII, який на момент вчинення кримінального правопорушення не набув чинності.

Окрім цього, на переконання обвинуваченої та її захисника, призначене судом покарання є явно несправедливим через суворість, адже ОСОБА_6 визнала свою вину, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину, повністю відшкодувала матеріальну шкоду, раніше не судима, є людина середнього віку, позитивно характеризується за місцем проживання, працює, заміжня, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника на підтримання поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду, що ніким не оспорюється.

Відповідно до положень ст.50 КК України, метою покарання є не тільки кара за вчинене, але й виправлення засудженого. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому, відповідно до вимог ст.65 КК України, суду при призначенні покарання слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

З огляду на положення ст. 65 КК України, а також роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та iндивiдуалiзацiї покарання.

При призначенні обвинуваченій покарання суд першої інстанції дотримався вимог названого закону i роз`яснень Постанови Пленуму та, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного i призначив ОСОБА_6 покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченої.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_6 покарання у виді одного року обмеження волі зі звільненням від відбування покарання, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який характеризується підвищеною суспільною небезпекою, дані про особу винної, яка є людиною середнього віку, позитивно характеризується за місцем проживання, працює, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування завданої матеріальної шкоди, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені в апеляційній скарзі характеризуючі особу ОСОБА_6 дані, як на підставу застосування більш м`якого покарання, були предметом оцінки судом першої інстанції при призначенні покарання, водночас ураховуючи те, що ОСОБА_6 раніше притягалася до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що покарання у виді штрафу буде недостатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченої, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

З приводу доводів апеляційної скарги сторони захисту в частині неправильного застосування норми закону України про кримінальну відповідальність, то такі колегія суддів апеляційного суду не вбачає підставою для зміни чи скасування оскаржуваного вироку з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Редакція статті 286 КК України, яка ставиться у провину ОСОБА_6 , декілька разів змінювалася. На час вчинення інкримінованих ОСОБА_6 дій діяла редакція зі змінами, внесеними згідно зі Законом №586-VI від 24 вересня 2008 року, водночас на час ухвалення вироку стаття діяла в редакції Закону №2617-VIII від 22 листопада 2018 року (набрав чинності 01 липня 2020 року).

Як вбачається з ч.1 ст.286 КК України в редакціях Законів №586-VI від 24 вересня 2008 року та №2617-VIII від 22 листопада 2018 року така змінилася лише в частині санкції. Зокрема, санкцією ч.1 ст.286 КК України в редакції Закону №586-VI від 24 вересня 2008 року передбачено штраф від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Натомість санкція ч.1 ст.286 КК України в редакції Закону №2617-VIII від 22 листопада 2018 року передбачає штраф від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

З огляду на те, що ОСОБА_6 призначено покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України в редакції Закону №586-VI від 24 вересня 2008 року, чинної на час вчинення інкримінованого їй діяння, відсутність вказівки в рішенні на редакцію Закону не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ураховуючи вищенаведене, оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим й підстав для його зміни чи скасування колегія суддів під час апеляційного перегляду не встановила.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 26 листопада 2020 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4