Дата документу 18.03.2021 Справа № 321/1820/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/515/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 321/1820/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Мелітополь Запорізької області, українця, громадянина України, не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років 6 місяців.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання законної сили вироку суду залишено без змін у виді тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ухвалено відраховувати з моменту затримання - 08 жовтня 2019 року.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, приблизно о 19-00 годині 07 жовтня 2019 року, ОСОБА_7 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, маючи прямий умисел, направлений на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, перебуваючи на відкритій ділянці місцевості в лісосмузі, розташованій на відстані приблизно 1 кілометру в західному напрямку села Плодородне Михайлівського району Запорізької області, в бік автошляху М-18 «Харків-Сімферополь-Ялта», на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_10 , кулаком руки наніс не менше п`яти ударів в область обличчя та голови потерпілій, чим заподіяв останній тілесні ушкодження у вигляді саден та синців на обличчі, рани на голові та обличчі, крововиливи у м`які тканини голови, у речовині головного мозку, наявного крововиливу під оболонками головного мозку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння та знаходяться в прямому причинному зв`язку з послідуючим настанням смерті ОСОБА_10 , яка настала на місці події від закритої внутрішньочерепної травми головного мозку, яка ускладнилась розвитком крововиливу під тверду мозкову оболонку мозку, що призвело до його набряку та сприяло настанню смерті. Тим самим, ОСОБА_7 умисно вбив ОСОБА_10 .
Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.115 КК України, яке кваліфікується, як, вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В апеляційній скарзі обвинувачений виказуючи незгоду з вироком суду фактично не погоджується з призначеним покаранням. Вважає, що покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років 6 місяців, занадто суворе покарання. Просить врахувати дані про його особу, ставлення до вчиненого. Зазначає, що у нього не було умислу на вчинення злочину та позбавлення життя ОСОБА_10 , він навпаки намагався їй допомогти дістатися додому, однака вона неодноразово падала. Хоча він декілька разів вдарив її, однак вважає, що це не могло мати наслідком настання смерті потерпілої.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора та потерпілого, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали, вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченої були дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, за вказане кримінальне провадження є обґрунтованими та учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Зі змісту скарг випливає, що апелянт в цій частині фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінального правопорушення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статті Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за скоєний кримінальний злочин.
Суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч.2 ст.50 КК України).
Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 наголосив, що «…окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину…».
У справі «Скоппола проти Італії № 2» від 17.09.2009 р. Європейський суд з прав людини виклав правову позицію, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, згідно яких, встановлено, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому не встановлено, обставини, які обтяжують покарання є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Щодо доводів обвинуваченого, що призначене покарання є суворим і те, що він не мав умислу на позбавлення життя потерпілої, апеляційний суд вважає такі доводи є непереконливими та такими, що вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Під час провадження в суді першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 кулаком руки наніс не менше п`яти ударів в область обличчя та голови потерпілій, чим заподіяв останній тілесні ушкодження у вигляді саден та синців на обличчі, рани на голові та обличчі, крововиливи у м`які тканини голови, у речовині головного мозку, наявного крововиливу під оболонками головного мозку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння та знаходяться в прямому причинному зв`язку з послідуючим настанням смерті ОСОБА_10 , яка настала на місці події від закритої внутрішньочерепної травми головного мозку, яка ускладнилась розвитком крововиливу під тверду мозкову оболонку мозку, що призвело до його набряку та сприяло настанню смерті.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив умисний особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я людини, що характеризують дії обвинуваченого на місці злочину нелюдським ставленням до життя інших людей. Своїми умисними діями обвинувачений позбавив життя потерпілу, тобто посягнув на невід`ємне природне право людини, яке охороняється і захищається Державою.
Локалізація та характер заподіяних потерпілим тілесних ушкоджень, механізм їх нанесення та обране, а також поведінка обвинуваченого вказують на те, що умисел останнього був направлений саме на вчинення інкримінованого йому злочину, усвідомлюючи настання наслідків скоєного.

А тому, колегія суддів зауважує, що завдаючи таку кількість ударів з силою, достатньою для перелому кісток, у частини тіла, де розташовуються життєво важливі органи, зокрема головний мозок, ОСОБА_7 усвідомлював невідворотність смерті потерпілої, а тому заподіяння смерті обвинуваченим охоплюється його передбаченням, так і бажанням.

Щодо доводів обвинуваченого про обґрунтування підстави для пом`якшення покарання, оскільки має неповнолітніх дітей, на думку судової колегіє є непереконливими.

Обвинувачений зазначає також, що судом першої інстанції не враховано, що він одразу намагався надати потерпілій допомогу і намагався викликати медичну допомогу. Проте, вказана обставина на думку суду апеляційної інстанції, безумовно не свідчить про відсутність умислу на вбивство та зменшує суспільної небезпеки вчиненого діяння, оскільки поряд з поведінкою особи після вчинення злочину, необхідно також враховувати і спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень тощо.
Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_7 ніде не працює, хоча є працездатним, не одружений, сталих соціальних зв`язків не має.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочинів та відбування покарання у місцях позбавлення волі протягом життя, свідчить про його стійке небажання ставати на шлях законослухняної поведінки, скоєння злочинів для обвинуваченого стало звичною справою, що значною мірою підвищує суспільну небезпеку особи обвинуваченого. Кримінальне покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Таким чином, апеляційна скарга не містять доводів, які могли свідчити про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також свідчить про явну несправедливість призначеного покарання у виді 11 років 6-ти місяців позбавлення волі за позбавлення життя людини через його суворість, з огляду на тяжкість злочину, обставини його скоєння та даних про особу обвинуваченого, з урахуванням положень ст.414 КПК України та приписів статей 50, 65 КК України. Цих обставин не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
За таких обставини, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про зміну вироку та призначення йому більш м`якого покарання, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та не впливають на кваліфікацію злочину та обставини, що пом`якшують покарання.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому кримінального покарання, суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк, у межах санкцій кримінального закону, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому є справедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про поновлення строків на апеляційне оскарження вироку, задовольнити.

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2020 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4