Справа № 756/341/21
Номер провадження № 1-в/756/57/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року місто Київ

Оболонський районний су міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 Оболонського районного суду міста Києва подання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Києва, громадянку України, яка зареєстрована та мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,

УСТАНОВИВ:

До Оболонського районного суду міста Києва надійшло подання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку.

В обґрунтування подання зазначено, що ОСОБА_3 була засуджена вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 29.11.2016 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік та 6 місяців, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на підставі ст. 79 КК України на 1 рік. При цьому на ОСОБА_3 , згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, було покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Після ознайомлення з порядком та умовами відбування покарання з випробуванням ОСОБА_3 покладені на неї судом обов`язки не порушувала. За місцем проживання характеризується задовільно. Інформація про вчинення засуджено ОСОБА_3 нового злочину в період іспитового строку не надходила. За час відбування покарання з випробуванням ОСОБА_3 характеризувалась задовільно, а іспитовий строк закінчився 28.11.2017.

У судове засідання засуджена ОСОБА_3 , прокурор та представник персоналу органу пробації не з`явилися, про день, час та місце розгляду подання повідомлялись належним чином, але надали заяви про розгляд подання в їх відсутність. У з зв`язку з чим, відповідно до ст. 539 КПК України, суд вважає можливим розглянути подання за відсутності осіб, які не з`явились.

Дослідивши подання та додані до нього письмові документи, суд вважає, що оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 протягом іспитового строку до кримінальної відповідальності не притягувалась, обов`язки, покладені судом виконувала, порушень, які б носили систематичний характер, не допускала, за місцем проживання характеризується задовільно, а іспитовий строк закінчився 28.11.2017, тому подання підлягає задоволенню. Оскільки наведені висновки свідчать, що підстави для скасування випробувального строку з направленням ОСОБА_3 відбувати призначене покарання в виді позбавлення волі - немає, у зв`язку з чим ОСОБА_3 слід звільнити від призначеного їй покарання.

Суд урахував, що надані матеріали свідчать, що у відношенні ОСОБА_3 спрямовано обвинувальний акт за пред`явленим 09.08.2017 обвинуваченням за ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України до Солом`янського районного суду міста Києва. Однак станом на час розгляду подання відомостей про притягнення ОСОБА_3 , відповідно до ст. 17 КПК України, до кримінальної відповідальності за цим фактом відсутні, а отже і підстави для відмови у задоволенні подання органу пробації.

Приймаючи таке рішення суд виходив з того, що зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України, через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання, згідно з цими статтями кримінального закону, є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.

Наведений аналіз вказаних норми закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винуватим у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Кон-ституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різних проваджень щодо неї. Іншими словами, відмова суду в задоволенні подання представника уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року в справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» тощо.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.

З огляду на наведене, а також ураховуючи, що відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК України, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину (скоєння нового злочину та винуватість засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду). Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК України, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні особи від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли.

Керуючись ст. 7, 369-372, 376, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 від покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 29.11.2016 у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, у зв`язку з закінченням іспитового строку.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом 7 днів з дня її оголошення, а особами, які не приймали участь в судовому засіданні, в той же строк та в тому ж порядку, з моменту отримання копії даної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1