Справа №127/7000/21
Провадження №1-кп/127/301/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

інших учасників кримінального провадження:

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.01.2021 за № 0000050, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

13.01.2021 біля 20.50 год. ОСОБА_5 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, спільно з ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 приїхав на автомобілі марки BMW, д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 приїхали до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , з метою придбання спиртного та води. Однак в цей час продавець зазначеного магазину ОСОБА_9 зачиняла вхідні двері до магазину. Обурившись такими діями продавця, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 почав провокувати конфлікт, в ході якого за продавця заступився її чоловік ОСОБА_8 , який стояв поруч з входом до магазину. Також поряд з магазином стояла донька ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неповнолітня ОСОБА_13 . В цей час у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник спільний умисел на вчинення хуліганських дій.

Реалізовуючи зазначений умисел, ОСОБА_4 , діючи з особливою зухвалістю, з хуліганських мотивів, явної неповаги до суспільства і установлених в ньому норм поведінки, нехтуючи елементарними правилами моральності та добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок, використовуючи нікчемний привід, усвідомлюючи, що перебуває у нетверезому стані та у громадському місці, діє в присутності неповнолітньої особи, підійшов до ОСОБА_8 та намагався заподіяти останньому удари по тулубу, однак ОСОБА_8 відштовхнув ОСОБА_4 .

Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 направились до автомобіля, на якому приїхали, однак після цього, продовжуючи свій спільний злочинний умисел, опираючись на дії один одного, підбігли до ОСОБА_8 , схопивши його за капюшон, повалили його на землю, після чого спільно нанесли йому удари ногами по тулубу та голові, точну кількість яких не встановлена. В свою чергу ОСОБА_9 намагалась припинити протиправні дії нападників, проте ОСОБА_4 наніс їй один удар долонею в обличчя, внаслідок чого вона впала на землю. Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишили місце події на зазначеному вище автомобілі.

Внаслідок наведених спільний дій ОСОБА_5 та ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_8 заподіяні тілесні ушкодження синці на обличчі зліва, лівому передпліччі, лівій та правій кисті, які належать до легких тілесних ушкоджень; потерпілій ОСОБА_9 закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, множинні гематоми голови та обличчя, перелом кісток носа, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння (злочину) визнав та суду пояснив, що 13.01.2021 біля 20.30 год. вони приїхали до магазину купити алкоголь та воду. Однак продавець почала зачиняти магазин раніше часу закінчення роботи і вони попросили продавця продати їм воду та алкоголь, однак вона відмовила. В цей час він побачив чоловіка продавця, який почав до нього негарно говорити і між ними виникла сварка, в ході якої вони зчепились. ОСОБА_14 забрав його до машини, але потерпілий знов почав його обзивати і він підбіг до потерпілого, вони зчепились і впали на землю. Будучи на землі, він потерпілому удари не наносив, оскільки лежав під потерпілим. Але вони боролись і катались по землі. ОСОБА_14 знов забрав його до машини і вони поїхали.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння (злочину) визнав та суду пояснив, що вони приїхали в магазин, потерпіла зачиняла його приблизно на пів години раніше і він попросив продати їм горілку та воду. Чоловік продавця почав їх ображати і ОСОБА_15 підбіг до нього і вони зчепились. Він забрав ОСОБА_16 до машини, але потерпілий лаявся до них, тому ОСОБА_15 знов підбіг до потерпілого, збив його з ніг і вони на землі почали боротися. Він підбіг до них, щоб розборонити, але в цей час до нього підбігла потерпіла, тому він, махаючи руками, долонею вдарив її в обличчя. Після цього він забрав ОСОБА_16 і вони поїхали.

Конфлікт розпочав потерпілий, який почав до них лаятись, саме тому ОСОБА_15 , який вже був біля машини, підбіг до потерпілого і вони зчепились, в ході боротьби вони впали на землю і почали боротись там. Він потерпілого не бив, схопив ззаду за куртку і намагався відтягнути від ОСОБА_17 . Потерпіла підбігла до них, намагалася втрутитись у бійку, але він відштовхнув потерпілу, оскільки вона шкрябала його нігтями, але вийшло, що вдарив долонею в обличчя, внаслідок чого вона впала на землю.

Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що магазин, де працює його дружина, директор дозволила закрити о 20.40, однак дружина закривала його о 20.50 год. Вони чекали, щоб магазин став на сигналізацію і в цей час до магазину під`їхав автомобіль BMW, з якого вискочив ОСОБА_18 та почав кричати до дружини, що вона зарано зачиняє магазин. Потім до них вискочив ОСОБА_19 , який намагався його вдарити, однак промахнувся і вдарив у стійку машини, потім почав його бити. До них підбіг ОСОБА_14 , який намагався натягнути йому капюшон на голову. Після цього його збили з ніг і почали бити ногами. Він почув крик дружини і дитини. Потім він побачив, що дружина лежала на землі.

Він тілесні ушкодження нікому не наносив, оскільки йому натягнули капюшон на голову, збили з ніг і почали бити ногами.

Заявлені ним позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що директор дозволила на свята зачинити магазин раніше, приблизно о 20.40, але вона зачекала ще приблизно хвилин 10, нікого не було і вона з чоловіком та дочкою вийшла на вулицю, зачинила магазин і вони почали чекати, щоб магазин став на сигналізацію. В цей час під`їхала ОСОБА_20 , з якої вийшли чоловіки. Один із зазначених чоловіків крикнув до неї, чи вона бачила час, потім сказав повідомити про це своєму другу її чоловіку, а потім запитав у чоловіка, чому він дивиться. Чоловік відповів, що має очі, тому і дивиться. В цей час ОСОБА_19 почав бігти до чоловіка, вона побачила ОСОБА_5 (він часто заходив до магазину) і подумала, що той стримає ОСОБА_21 , але він підбіг та кулаком вдарив її в обличчя. Дочка почала кричати, ОСОБА_14 та ОСОБА_19 відійшли, а чоловік підійшов до багажника автомобіля, щоб взяти щось для оборони. Однак ОСОБА_19 та ОСОБА_14 знов підбігли до чоловіка, збили його з ніг і почали бити ногами, також один удар нанесли і їй, коли вона намагалась відтягнути їх від чоловіка.

Після цього обвинувачені сіли в машину, а вони зателефонувала директору магазину, щоб та викликала поліцію.

Коли почалась бійка вперше, ОСОБА_19 вдарив її долонею в обличчя, а потім ОСОБА_14 вдарив кулаком. Вона на землю не падала, а намагалась захистити чоловіка, який лежав на землі, її хтось сильно вдарив і після цього вона впала на землю. Вона не може сказати, чи вдарили її навмисно, оскільки між обвинуваченими та чоловіком була потасовка, вона намагалась захистити чоловіка, а її відштовхували.

Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона приїхала до мами в магазин, а потім приїхав і тато. Мама переговорила з директором і та дозволила зачинити магазин раніше. Вони вийшли на вулицю і чекали, щоб магазин став на сигналізацію, під`їхала машина, з якої вийшло 5 чоловіків. Один з чоловіків запитав, чому магазин зачиняється раніше. Мама відповіла, що директор дозволила зачинити раніше. Потім цей чоловік запитав у тата, чому він дивиться, на що тато відповів, що має очі, тому і дивиться.

Один з чоловіків накинувся на тата і між ними виникла бійка. До них підбіг ще один чоловік і вони впали на землю. Мама підбігла до них і намагалась захистити тата, але маму вдарили і вона впала. Вона закричала, а потім лягла на тата, щоб захистити його. Чоловіки потім встали, сіли в машину і кудись поїхали.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотаннями сторін кримінального провадження дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-висновок експерта № 29 від 14.01.2021, відповідно до якого у ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження синці на обличчі зліва, лівому передпліччі, лівій та правій кисті, які належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від травматичної дії (удару) тупого твердого предмету (предметів), можливо, 13.01.2021;

-висновок експерта № 141/154 від 18.02.2021, згідно з яким у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, множинні гематоми голови та обличчя, перелом кісто носа, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виникли від травматичної дії (удару) тупого твердого предмету (предметів), можливо, 13.01.2021.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснений судом з урахуванням приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК.

Зокрема, частиною першою статті 22 КПК регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Зі змісту частини другої статті 22 КПК випливає, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження згідно з приписами наведених норм кримінально-процесуального закону, дослідивши докази, клопотання про дослідження яких заявлене сторонами кримінального провадження (показання обвинувачених, потерпілих, свідка та надані сторонами документи), суд дійшов до такого висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 13.01.2021 біля 20.50 год. ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_4 та іншими особи згідно з обвинувальним актом ОСОБА_10 та ОСОБА_11 приїхав на автомобілі марки BMW, д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 приїхав до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , з метою придбання спиртного та води. Судом також встановлено, що в цей час продавець зазначеного магазину ОСОБА_9 зачиняла вхідні двері до магазину. Обурившись такими діями продавця, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 почав провокувати конфлікт, в ході якого за продавця заступився її чоловік ОСОБА_8 , який стояв поруч з входом до магазину. Також поряд з магазином стояла донька ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неповнолітня ОСОБА_13 .

В подальшому ОСОБА_22 підійшов до ОСОБА_8 та намагався заподіяти останньому удари по тулубу, однак ОСОБА_8 відштовхнув ОСОБА_4 . Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 направились до автомобіля, на якому приїхали, однак потім підбігли до ОСОБА_8 , схопивши його за капюшон, повалили його на землю, після чого спільно нанесли йому удари ногами по тулубу та голові. В свою чергу ОСОБА_9 намагалась припинити протиправні дії нападників, проте ОСОБА_4 наніс їй один удар долонею в обличчя, внаслідок чого вона впала на землю. Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишили місце події на зазначеному вище автомобілі.

Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначені обставини не оспорювали. Разом з тим, обвинувачені зауважили, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий ОСОБА_8 . Оцінюючи такі показання обвинувачених, суд враховує, що об`єктивні відомості, які б свідчили, що потерпілий ОСОБА_8 спровокував конфлікт, суду не надані. Натомість суд враховує, що обвинувачені в судовому засіданні не заперечували, що конфлікт виник через те, що вони перебували у стані сп`яніння і невірно оцінили поведінку та репліки потерпілого. Зазначені твердження обвинувачених щодо невірної оцінки обстановки внаслідок перебування у стані алкогольного сп`яніння узгоджуються з показаннями потерпілих та свідка ОСОБА_13 .

В судовому засіданні також встановлено, що внаслідок зазначених дій ОСОБА_5 та ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_8 заподіяні тілесні ушкодження синці на обличчі зліва, лівому передпліччі, лівій та правій кисті, які належать до легких тілесних ушкоджень; потерпілій ОСОБА_9 закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, множинні гематоми голови та обличчя, перелом кісток носа, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Суд враховує, що спосіб та обставини спричинення потерпілим зазначених тілесних ушкоджень обвинуваченими в судовому засіданні не оспорювались, При цьому показання обвинувачених та потерпілої ОСОБА_9 містять неузгодженості щодо способу спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 . Суд, оцінюючи зазначені неузгодженості, враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував умисного характеру спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 . Обвинувачений ОСОБА_5 , заперечуючи умисний характер своїх дій, зауважив, що після початку бійки між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 він підбіг до них на намагався за куртку відтягнути потерпілого ОСОБА_8 від обвинуваченого ОСОБА_23 , натягнувши йому таким чином капюшон на голову. При цьому, як зазначив обвинувачений ОСОБА_5 , до них підбігла потерпіла ОСОБА_9 , намагаючись захиститись від якої, він відштовхнув її, однак вийшло, що вдарив долонею в обличчя, внаслідок чого потерпіла впала на землю.

Вирішуючи питання щодо характеру спричинених потерпілим тілесних ушкоджень, суд враховує, що прокурором надані суду висновки проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз, зміст яких наведений вище. Характер та локалізація виявлених у потерпілого ОСОБА_8 тілесних ушкоджень згідно з наданим суду висновком судово-медичної експертизи узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_8 , що він намагався закритись руками, а також узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 .

Саме тому твердження обвинуваченого ОСОБА_5 , який визнаючи пред`явлене йому обвинувачення, заперечував умисний характер своїх дій, суд оцінює критично, як такі, що спростовані наданими суду доказами, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження.

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння обвинувачених, суд враховує таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10) дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Також у пункті 5 Постанови № 10 зазначено, що хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

У постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Аналогічний висновок зроблений ВС і у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к).

У подальшому ВС в постанові від 19.04.2018 зауважив, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.

Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові № 10, суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

У постанові від 04.10.2012 (справа № 5-17кс12) ВСУ сформулював правовий висновок, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного з цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії, як слідує з наведеної Постанови, завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

У постанові від 21.05.2019 (справа № 299/1530/16-к) ВС зауважив, що хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.

Зокрема, дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих (членів сім`ї, родичів, сусідів та ін.), і були викликані особистими неприязними стосунками, певними діями потерпілих тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.

Суб`єктивна ж сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. При цьому неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винної особи, так і для очевидців його дій.

Отже, наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілих до і під час події.

У постанові від 03.07.2019 (справа № 288/1158/16-к) ВС зазначив, що для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_9 були візуально знайомі, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 регулярно заходив до магазину, де працювала потерпіла ОСОБА_9 . Разом з тим, судом також встановлена відсутність будь-яких неприязних чи інших подібних стосунків між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілою ОСОБА_9 . Наведені обставини, на переконання суду, виключають можливість вчинення протиправний дій обвинуваченими щодо потерпілих з мотивів неприязних стосунків. Натомість в судовому засіданні встановлено, що обвинуваченими був використаний незначний (нікчемний) привід.

Суд також вважає за доцільне зауважити таке.

Диспозиція статті 296 КК передбачає настання відповідальності саме за грубе порушення громадського порядку. Разом з тим, диспозиція статті 296 КК не містить визначення громадського порядку.
Згідно з визначенням, що міститься у статті 1 Закону України «Про особливості забезпечення громадського порядку та громадської безпеки у зв`язку з підготовкою та проведенням футбольних матчів» громадський порядок сукупність суспільних відносин, що забезпечують нормальні умови життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ і організацій під час підготовки та проведення футбольних матчів шляхом встановлення, дотримання і реалізації правових та етичних норм.
Інше визначення громадського порядку було надано в пункті 1.6 Положення про службу дільничних інспекторів міліції в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС від 11.11.2010 за № 550, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.12.2010 за № 1219/18514. Зокрема, відповідно до визначення, наданого у зазначеному документі, громадський порядок система суспільних відносин, які складаються і розвиваються в громадських місцях під впливом правових та соціальних норм, спрямованих на забезпечення нормального функціонування установ, організацій, громадських об`єднань, праці й відпочинку громадян, повагу до їх честі, людської гідності та громадської моралі. Слід зауважити, що зазначене Положення втратило чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 28.07.2017 за № 650, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.08.2017 за № 1041/30909. Однак, незважаючи на те, що зазначений документ оперує поняттям громадського порядку, його нормативне визначення надано не було. Будь-якого іншого нормативного закріплення (визначення) поняття громадського порядку, ніж наведено вище, чинне законодавство України не містить.
Слід також зауважити на наявність різного доктринального тлумачення поняття громадського порядку. Зокрема, в одному випадку громадський порядок визначається як система суспільних відносин, урегульована правовими та іншими соціальними нормами, яка забезпечує захист прав і свобод громадян, їх життя і здоров`я, повагу до честі та людської гідності, дотримання норм суспільної моралі1. В іншому випадку громадський порядок визначається як стан упорядкованості соціальними нормами (нормами права, моралі, корпоративними правами, нормами-звичаями) системи суспільних відносин і їх дотримання2. Крім того, пропонується і визначення громадського порядку як системи суспільних відносин, що виникають та існують головним чином у громадських місцях, основною якої є дотримання норм права та інших соціальних норм, спрямованих на забезпечення особистої безпеки громадян та громадської безпеки, створення сприятливих умов для нормального функціонування підприємств, установ, організацій і громадських об`єднань3.

Слід також зауважити, що поняття громадського місця у статті 296 КК не визначене, однак зазначене поняття розкрите (дано його визначення) у статті 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення», з якого слідує, що громадське місце частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони.

Разом з тим, у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к).
Тому, аналізуючи надані суду докази, суд вважає, що спричинення потерпілим виявлених у них тілесних ушкоджень було зумовлене саме хуліганськими мотивами застосуванням незначного приводу і супроводжувалось особливою зухвалістю. Саме тому, на переконання суду, діяння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 охоплюється складом кримінально караного хуліганства.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених ознак вчинення інкримінованого їм діяння групою осіб, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 6 Постанови № 10, відповідно до яких хуліганство визнають учиненим групою осіб і кваліфікують за частиною другою статті 296 КК у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті (стаття 28 КК) мала місце. Кваліфікація за цією ознакою дій осіб, які вчинили злочин за попередньою змовою або організованою групою, не виключає визнання зазначених обставин такими, що обтяжують покарання (пункт 2 частини першої статті 67 КК).

При цьому суд враховує, що ВС у постанові від 10.12.2020 (справа № 464/710/18) звернув увагу на те, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

Аналогічний висновок ВС викладений і у постанові 07.10.2020 (справа № 589/2313/18).

Отже, суд вважає, що діяння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за фактом спричинення 13.01.2021 приблизно о 20.50 год. біля «Продукти», розташованого за адресою: вул. Котляревського, 61 в с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та ОСОБА_9 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 КК, за ознаками грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю (хуліганство), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину групою осіб.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили умисний нетяжкий злочин, однак раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувають, за місцем проживання характеризується позитивно. Суд також враховує, що обвинуваченими вжиті заходи, спрямовані на відшкодування завданої потерпілим шкоди.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених обставин, що пом`якшують їх покарання, суд враховує таке.

Суд вже вище вказував, що ВС зауважив, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Крім того, у постанові 11.05.2021 (справа № 161/17452/19) ВС зауважив, що факт відшкодування шкоди потерпілому дійсно може додатково свідчити про щире каяття винної особи.

Як суд вже зазначив вище, обвинувачені винуватість у вчиненні інкримінованого їм діяння визнали у повному обсязі, однак обвинувачений ОСОБА_5 , не заперечуючи кримінально-правову кваліфікацію його діяння, зауважив, що спричинення тілесних ушкоджень потерпілим ним відбулось ненавмисно, однак при цьому не заперечив наявності в його діянні ознак хуліганства. Обвинувачені в судовому засіданні висловили щирий жаль щодо вчиненого і засудили свою поведінку, а також вжили заходів до відшкодування завданої потерпілим шкоди. Тому суд вважає, що обставинами, що пом`якшують покарання обвинувачених, є щире каяття та часткове відшкодування завданої потерпілим шкоди.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує висновки, викладені ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к), згідно з яким факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

В судовому засіданні документальних відомостей, які свідчили про перебування обвинувачених на час вчинення інкримінованого їм діяння в стані будь-якого сп`яніння, не надані. Однак обвинувачені зазначеної обставини в судовому засіданні не заперечували, зазначивши, що на час вчинення інкримінованого їм злочину перебували у стані алкогольного сп`яніння. Зазначені показання обвинувачених підтвердили і потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_13 . Тому суд вважає, що в судовому засіданні підтверджена наявність такої обставини, що обтяжує покарання обвинувачених, як вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченої такої обставини, що обтяжує їхнє покарання, як вчинення злочину в присутності дитини, суд враховує таке.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 67 КК при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю або особи, яка перебуває в безпорадному стані, або особи, яка страждає на психічний розлад, зокрема на недоумство, має вади розумового розвитку, а також вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини або у присутності дитини.

Відповідно до частини першої статті 6 Сімейного кодексу України (далі СК) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. При цьому абзацом першим частини другої статті 6 СК визначено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Зі змісту абзацу другого частини другої статті 6 СК випливає, що неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 (далі Конвенція), для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Як встановлено в судовому засіданні, на час вчинення відносно потерпілих злочину їхня дочка досягла 17-річчя, тобто в розумінні частини першої статті 6 СК та Конвенції, є дитиною. Тому суд вважає, що в судовому засіданні підтверджена наявність такої обставини, що обтяжує покарання обвинувачених, як вчинення злочину в присутності дитини.

Вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченим кримінального покарання суд також враховує, що ВС у постанові від 02.10.2018 (справа № 752/8309/16-к) звернув увагу, що думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 21.02.2019 (справа № 742/584/18), згідно з яким позиція потерпілого щодо виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Подібний висновок ВС зробив і у постанові від 10.06.2020 (справа № 640/3693/15-к). Зокрема, ВС зауважив, що позиція потерпілого щодо застосування судом запобіжного заходу за своєю правовою сутністю є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених кримінальним процесуальним законом, щодо обрання альтернативи таких заходів.

Хоча у постанові ВС від 10.06.2020 мова йшла про врахування думки потерпілого під час застосування запобіжного заходу, однак суд вважає, що зазначений висновок може бути врахований судом у зазначеному кримінальному провадженні, оскільки ВС у своєму висновку зауважував про виконання судом своїх дискреційних повноважень.

Аналізуючи надані сторонами докази, враховуючи особи обвинувачених, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим положень частини першої статті 75 КК, тобто для їх звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Також у постанові від 16.07.2020 (справа № 748/1036/19) ВС зауважив, що розсуд суду в призначенні покарання це фактично право суду призначити покарання в межах санкції статті, що встановлені законодавцем. Призначення покарання за скоєний злочин на розсуд суду та звільнення від відбування покарання є суто різними інститутами в кримінальному праві.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме те, що обвинувачені вчинили нетяжкий злочин, у вчиненому розкаялись, частково відшкодували завдану потерпілим шкоду. Суд враховує, що об`єктивних даних, які б свідчили, що виправлення обвинувачених без ізоляції від суспільства не можливе, суду надані не були. Натомість суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинувачених додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК.

Потерпіла ОСОБА_9 заявила цивільний позов, відповідно до якого просила стягнути з обвинувачених на її користь по 60 тис. грн. моральної шкоди, тобто 60 тис. грн. з обвинуваченого ОСОБА_4 та 60 тис. грн. з обвинуваченого ОСОБА_5 .

Потерпілий ОСОБА_8 звернуся до суду з цивільним позовом, згідно з яким просив стягнути з обвинувачених на його користь по 30 тис. грн. моральної шкоди, тобто 30 тис. грн. з обвинуваченого ОСОБА_4 та 30 тис. грн. з обвинуваченого ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог потерпілих в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

Аналізуючи доводи потерпілих, викладені у позовній заяві, суд враховує, що останніми відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, не мотивовано, з чого вони виходили оцінюючи завдану їм моральну шкоду в розмірі 120 тис. грн. (потерпіла ОСОБА_9 ) та 60 тис. грн. (потерпілий ОСОБА_8 ). Разом з тим, суд враховує характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілих, ступінь винуватості обвинувачених, їхнє ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілими позовні вимоги в частині відшкодування завданої їм моральної шкоди слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо способу покладення обов`язку з відшкодування завданої потерпілим моральної шкоди, суд враховує, що частиною 5 статті 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, не врегульовано КПК, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно зі статтею 1190 ЦК особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність таких осіб у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

При цьому ВС у постанові від 19.11.2019 (справа № 396/1802/17) зауважив, що суд не позбавлений права змінити солідарний порядок стягнення коштів на дольовий, і така зміна залежить від позиції потерпілого. Разом з тим, правові підстави для зміни такого порядку в судовому засіданні встановлені не були, а тому суд вважає, що обвинувачені мають нести саме солідарний обов`язок з відшкодування завданої потерпілим шкоди.

При цьому суд враховує, що захисниками обвинувачених надані суду копії квитанції (оригінали були надані для їх огляду в судовому засіданні), згідно з якими 05.06.2021 на ім`я ОСОБА_9 здійснений платіж в сумі 2500 грн. і на ім`я ОСОБА_8 2500 грн. Зазначені кошти слід зарахувати до суми, яку необхідно стягнути в якості відшкодування завданої потерпілим моральної шкоди.

У заявлених позовних вимогах потерпілі також просили покласти понесені ними процесуальні витрати на обвинувачених. Разом з тим, надані потерпілими в обґрунтування заявлених позовних вимог та понесених процесуальних витрат відомості, не свідчать про те, що потерпілі такі витрати понесли. Крім того, під час їхнього допиту в судовому засіданні потерпілі, відповідаючи на питання захисників обвинувачених, зазначили, що адвокату за складання позовних заяв вони гонорар не платили. Тому суд вважає, що правові підстави для задоволення вимог потерпілих в частині покладення на обвинувачених понесених потерпілими процесуальних витрат відсутні, оскільки останні не були доведені документально.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь:

- ОСОБА_8 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень моральної шкоди;

- ОСОБА_9 12500 (дванадцять тисяч п`ятсот) гривень моральної шкоди.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя:

1 ОСОБА_24 Громадський порядок / ОСОБА_24 // Юрид. енциклопедія. Т. 1. К., 1988. С. 639.

2 ОСОБА_25 . Теорія держави і права : підручник / ОСОБА_26 , 2001. - с.492.

3 ОСОБА_27 . Организационные основы охраны общественного порядка в современных условиях / ОСОБА_27 : науч. доклад на соискание ученой степени докт. юрид. наук. М., 1996. - с.9-13