Ухвала Іменем України
17 лютого 2021 року м. Київ
справа № 167/1547/15-к провадження № 51-5993ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

встановив:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 19 листопада 2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Щурин Рожищенського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Березовичі Володимир-Волинського району Волинської області, жителя АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки; за

ч. 1 ст. 371 КК України до покарання у виді позбавлення права займати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК УкраїниОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнено від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 371 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнено кожного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

2 роки і покладено певні обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року вирок щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджено кожного за те, що вони, будучи службовими особами правоохоронного органу, 26 квітня

2015 року приблизно з 08:30 до 09:00 у м. Рожище Волинської області на

пл. Б.Хмельницького пред`явили незаконну вимогу ОСОБА_4 прослідувати з ними у слідчий відділ райвідділу міліції для проведення слідчих дій, зазначивши, що останній начебто перебуває у розшуку, а судом надано дозвіл на застосування до нього приводу до органу досудового розслідування. Отримавши відмову, вказані особи застосували до ОСОБА_4 фізичний вплив, що виразився в завданні ударів ногою по ногах потерпілого, різкому загинанні рук за спину та подальшому незаконному застосуванні спеціального засобу металевих кайданок. Крім того, ОСОБА_5 кулаком завдав удару в ділянку живота ОСОБА_4 , чим заподіяв потерпілому легких тілесних ушкоджень. За допомогою дільничного інспектора міліції та міліціонера (не обізнаними з обставинами затримання), за відсутності відповідної ухвали слідчого судді вони здійснили завідомо незаконний привід ОСОБА_4 у Рожищенський РВ УМВС України у Волинській області.

У касаційній скарзі потерпілий ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень стосовно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування ст. 75 КК України і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених. Висловлює незгоду з розміром стягнутої з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь моральної шкоди.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, і кваліфікація їхніх дій не оспорюються.
Доводи в касаційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування ст. 75 КК України, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі потерпілого. Вони були визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням в ухвалі належних мотивів наїх спростування.
Визнаючи необґрунтованими доводи потерпілого, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, урахував тяжкість вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії невеликої тяжкості та тяжких злочинів, особи винних, які раніше не судимі, мають постійне місце проживання, одружені, мають на утриманні по двоє малолітніх дітей, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, те, що на час постановлення вироку засуджених з органів внутрішніх справ звільнено, а з моменту вчинення правопорушення минув тривалий проміжок часу.
Урахувавши зазначене, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, при цьому належним чином обґрунтував своє рішення, зазначивши підстави застосування ст. 75 КК України.

Касаційна скарга потерпілого не містить переконливих доводів на обґрунтування явної несправедливості призначеногоОСОБА_5 та

ОСОБА_6 покарання через м`якість.
Доводи потерпілого про незгоду з розміром стягнутої з ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 на його користь моральної шкоди є необґрунтованими.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 129 КПКсуд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції врахував поведінку самого потерпілого, яка передувала вчиненню неправомірних дій щодо нього, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, глибину фізичних і душевних страждань потерпілого, зміни в його повсякденному житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, інші обставини справи, а також вимоги розумності і справедливості та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення солідарно з обвинувачених на користь потерпілого моральної шкоди в сумі 10 000 грн.
Приймаючи рішення про стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь потерпілого моральної шкоди, суд повною мірою дотримався вимог статей 23, 1167 ЦК України, статей 127129 КПКУкраїни.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПКУкраїни.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних вироку та ухвали на підставах, зазначених у касаційній скарзі, потерпілий не навів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3