Справа №577/377/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/93/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, працюючого будівельним столяром ФОП ОСОБА_12 , проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_7 , в яких:

- прокурор просив вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13.03.2020 року відносно ОСОБА_10 , скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням судом кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через м`якість в частині не призначення ОСОБА_10 додаткового покарання та вирішення цивільного позову. Просив ухвалити новий вирок за яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу розміром 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн з позбавленням ОСОБА_10 права керування транспортним засобом строком на 1 рік. Крім цього, прокурор просив частково задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 160 000 грн та стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 100 000 грн в рахунок відшкодування їй завданої злочином моральної шкоди. Також, прокурор просив дослідити встановлені у кримінальному провадженні докази;

- потерпіла ОСОБА_7 просила вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13.03.2020 року відносно ОСОБА_10 , змінити виключивши з вироку слова «на краю проїжджої частини» та цей же вирок просила скасувати в частині вирішення цивільного позову і винести рішення яким задовольнити її позовні вимоги до ОСОБА_10 і стягнути з нього на її користь 159805,26 грн як відшкодування моральної шкоди.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди в розмірі 160 000 грн залишено без задоволення.

Цивільний позов фінансового управління Конотопської міської ради повністю задоволено та стягнуто з ОСОБА_10 :

- на користь Фінансового управління Конотопської міської ради 9267, 78 грн витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_7 ;

- на користь ОСОБА_7 9000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.

Арешт, накладений на автомобіль ВАЗ 21104 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.72) скасовано.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор стверджував, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання не врахував того, що останній допустив грубе порушення декількох пунктів ПДР України, які призвели до наслідків у виді заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Крім цього, потерпіла заявляла цивільний позов про стягнення із ОСОБА_10 на її корить моральної та матеріальної шкоди. В ході судового розгляду потерпіла підтримали цивільний позов тільки в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 160 000 грн. При цьому, з позовними вимогами вона звернулася виключно до ОСОБА_10 , а не до страхової компанії, оскільки не мала даних про страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_10 та про належне виконання ним вимог закону про інформування страхової компанії про ДТП з його участю. При вирішенні питання щодо цивільного позову потерпілої суд послався на ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Між тим, обвинувачений в судовому засіданні не підтвердив того, що він повідомляв страхову компанію про настання страхового випадку. З огляду на викладене, прокурор переконаний, що суд переклав дане питання на сторону потерпілої чим порушив її право на відшкодування їй шкоди. ОСОБА_10 заходів по відшкодуванню ОСОБА_7 моральної шкоди не вжив.

Потерпіла кваліфікацію дій обвинуваченого не оспорювала, між тим, вважала, що у вироку суд не правильно вказав обставини справи. Зокрема, суд зазначив, що вона ОСОБА_7 знаходилась «на краю проїжджої частини вул. Б.Хмельницького». На підтвердження вказаного, переконана, що доказів немає. Наголошувала, що в суді вона вказувала, що весь час знаходилась на обочині. Допитаний судом свідок ОСОБА_13 теж вказував, що безпосередньо після наїзду, вона ОСОБА_7 , лежала на обочині. Звертала увагу, що наїзд на неї відбувся при невеликій швидкості, що узгоджується з поясненнями обвинуваченого, та вона впала на тому місці де стояла. Пояснення ОСОБА_10 про те, що вона стояла на краю проїжджої частини недостовірні.

Щодо цивільного позову, в задоволенні якого їй відмовив суд, мотивуюче це тим, що за страховим відшкодуванням вона повинна була звертатись до страхової компанії, ОСОБА_7 теж не згодна.

Вказувала, що ОСОБА_10 про те, у якій компанії застраховано його автомобіль її не повідомляв, а самостійно це питання вирішити вона не мала можливості через травму.

Вже в суді дізналася вказану інформацію, звернулася до страхової та отримала відповідь, що відшкодуванню в рахунок завданої їй моральної шкоди підлягають тільки 194,74 грн. які їй і виплатили. З огляду на це, а також з врахуванням того, що в суді вона заявляла цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 160 000 грн, то не відшкодованою залишились 159 805, 26 грн.

Просила врахувати, що 3 місяці вона була в гіпсі, потім пересувалася із шиною та милицею. Через 6 місяців з ноги повинні витягнути металеве кріплення. Внаслідок травми вона була вимушена вживати додаткові заходи по організації свого життя, в тому числі просити оточуючих про допомогу та до сих пір вона лікується.

Крім цього, ОСОБА_7 переконана, що суд не мав права відмовити у задоволенні заявленого нею цивільного позову ще й з тих підстав, що ОСОБА_10 вказаний позов визнав, лише заперечував про його розмір.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

На апеляційні скарги прокурора та потерпілої обвинувачений ОСОБА_10 подав заперечення в яких просив колегію суддів ухвалений відносно нього вирок суду залишити без зміни, а подані на нього апеляційні скарги без задоволення. Призначене йому покарання вважав справедливим і достатнім. Підстави для додаткового покарання, на його думку, відсутні. Щодо цивільного позову, то вважав вирок суду в цій частині правильним. Наголошував, що потерпіла і її представник мали можливість дізнатись інформацію про страхову та вчасно звернутись до неї про відшкодування шкоди. За моральні страждання він готовий відшкодувати потерпілій 10 000 грн але в передбаченому на те законом порядку, в тому числі при зверненні потерпілої про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.

Як встановлено судом першої інстанції, 13 листопада 2019 року близько 08:00 год. ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21104» державний номер НОМЕР_1 , виїжджав з другорядної дороги вул. Ніжинської на головну дорогу вул. Богдана Хмельницького в м. Конотопі.

В порушення вимог п.п. 2.3 б, 10.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_10 , виїжджаючи на головну дорогу та виконуючи маневр повороту праворуч, проявив неуважність, не переконався у безпечності маневру та в тому, що він не створить небезпеки для інших учасників руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка знаходилась на краю проїжджої частини вул. Богдана Хмельницького в нерухомому стані праворуч відносно автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді садна правого колінного суглобу, забійна рана верхньої третини лівої гомілки по передній поверхні, деформація нижньої третини лівої гомілки з підвивихом ступні назовні з синцем навколо. Рентгенологічно: відмічається скалковий 3х щиколотковий перелом кісток лівої гомілки зі зміщенням відламків, клиновидна деформація суглобової щилини- підвивих ступні назовні, дозаду, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 584 від 14.01.2020 року по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень та до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Згідно з висновком судової авто-технічної експертизи №7/235 від 22.01.2020 року ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21104» - державний номер НОМЕР_1 , допустив порушення вимог Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Допущені ОСОБА_10 порушення п.п. 2.3 б, 10.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 ,, яка вимоги своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 підтримала, думки потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 , які також підтримали як вимоги апеляційної скарги потерпілої так і апеляційної скарги прокурора, думки обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які проти обох апеляційних скарг заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без міни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, встановлена судом першої інстанції на підставі показань обвинуваченого ОСОБА_10 , який послідовно, в повному обсязі визнавав обвинувачення та правильності кваліфікації його дій стороною обвинувачення не оспорював.

З доводів апеляційних скарг доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, а також фактичних обставин справи апелянти також не оспорювали.

З огляду на викладене, з урахуванням ч.1 ст. 404 КПК України до їх аналізу колегія суддів не вдається.

Разом з тим, прокурор не погоджувався з призначеним обвинуваченому ОСОБА_10 покаранням, вважав його м`яким, просив призначити обвинуваченому поряд з основним і додаткове покарання позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 рік. На думку прокурора суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_10 допустив грубе порушення декількох пунктів ПДР України, які призвели до наслідків у виді заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Перевіривши матеріали провадження в сукупності з вказаними доводами прокурора колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, та яке є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Також, виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також обставини, які пом`якшують покарання.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, який є злочином не великої тяжкості, даних про особу обвинуваченого,

який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в наркологічному диспансері та на обліку лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні дочку, позитивно характеризується за місцем роботи та мешкання, наявності обставин, які пом`якшують покарання, зокрема те, що ОСОБА_10 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно повністю відшкодував потерпілій завдані матеріальні збитки, з огляду на відсутність обставин, які б обтяжували обвинуваченому покарання, а також враховуючи досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_10 , на переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначив йому вид та розмір покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, а саме у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_10 покарання у виді штрафу, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості, недостатнім для досягнення мети покарання.

При цьому, призначати обвинуваченому ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, як на тому наголосив прокурор в своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції підстав не знайшов з чим за встановлених обставин також погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Відповідно до п.п.20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 12 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання, зокрема, за ст.286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з матеріалів провадження, у судовому засіданні суду першої інстанції, а також при апеляційному перегляді справи, обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, суду надавав чіткі пояснення щодо обставин події, сприяв слідству у розкритті злочину, повністю відшкодував потерпілій завдані матеріальні збитки.

На думку колегії суддів поведінка обвинуваченого як до ухвалення відносно нього вироку, так і під час апеляційного провадження, сприяла правосуддю, та дійсно свідчила про його щире каяття.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку не призначати обвинуваченому ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з чим за даних обставин погоджується і колегія суддів. Таке покарання колегія суддів в супереч доводам прокурора, вважає справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи прокурора, щодо необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки судом не враховано, що ОСОБА_10 допустив грубе порушення декількох пунктів ПДР України, які призвели до наслідків у виді заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, колегія суддів в сукупності з встановленими судом обставинами, не вважає їх достатніми для скасування вироку суду в частині призначеного покарання в сторону його суворості. Більше, того вказані прокурором обставини і стали підставою для притягнення ОСОБА_10 до відповідальності та призначення йому основного виду покарання у виді штрафу, про що йшлося вище.

Інших переконливих аргументів, які б доводили явну несправедливість покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду та наявність підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в апеляційній скарзі прокурора не наведено, у зв`язку з чим підстави для її задоволення в цій частині відсутні.

Щодо наступних доводів однієї з апеляційних скарг скарги потерпілої, де остання просила вирок суду відносно обвинуваченого ОСОБА_10 зміни виключивши з нього слова «на краю проїжджої частини», оскільки вона не погоджувалася з тим, що в момент ДТП вона ОСОБА_7 знаходилась «на краю проїжджої частини вул. Б.Хмельницького», то колегія суддів визнати їх обґрунтованими не може з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків передбачених цією статтею. До таких випадків закон відносить: зміна прокурором обвинувачення, висунення додаткового обвинувачення, відмова від підтримання державного обвинувачення; право суду вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як вбачається зі змісту обвинувального акту «…13 листопада 2019 року близько 08 год. ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21104» державний номер НОМЕР_1 , виїжджав з другорядної дороги вул. Ніжинської на головну дорогу вул. Богдана Хмельницького в м. Конотопі.

В порушення вимог п.п. 2.3 б, 10.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_10 , виїжджаючи на головну дорогу та виконуючи маневр повороту праворуч, проявив неуважність, не переконався у безпечності маневру та в тому, що він не створить небезпеки для інших учасників руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка знаходилась на краю проїжджої частини вул. Богдана Хмельницького в нерухомому стані праворуч відносно автомобіля».

В межах викладеного в обвинувальному акті обвинувачення, яке в ході судового розгляду прокурором не змінювалось та не доповнювалось, суд першої інстанції і провів судовий розгляд, що повністю узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України.

Крім цього, колегією суддів звертає увагу і на висновок експерта № 7/235 від 22.01.2020 року (а.с. 92), де з долученої фото вбачається рух потерпілої та автомобіля, що здійснив на неї наїзд.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги потерпілої в частині зміни оскаржуваного нею вироку суду та виключення з його мотивувальної частини слова «на краю проїжджої частини».

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілої в частині безпідставної відмови суду першої інстанції у задоволенні цивільного позову та у стягненні із обвинуваченого ОСОБА_10 на її потерпілої ОСОБА_7 користь коштів у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх слушними.

Як вбачається з матеріалів справи потерпілою ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_10 було заявлено цивільний позов про відшкодування на її користь 160 000 грн моральної шкоди.

У задоволенні вказаного позову вироком суду потерпілій відмовлено, оскільки ні потерпіла ні її представник з відповідною заявою до страховика про виплату страхового відшкодування (моральної шкоди) відповідно до умов договору страхування, укладеного з ОСОБА_10 , не звертались, а тому і заявлений до ОСОБА_10 потерпілою позов про стягнення моральної шкоди, заподіяної потерпілій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволенню не підлягає.

Між тим, в доводах своєї апеляційної скарги потерпіла наголошувала, що про те, у якій компанії застраховано автомобіль ОСОБА_10 її відомо не було, в страхову звертатись можливості не мала через травму, вже в суді дізналася відповідну інформацію, тоді ж звернулася до страхової від якої отримала відповідь, що відшкодуванню в рахунок завданої їй моральної шкоди підлягають тільки 194,74 грн. які їй вже виплатили. Водночас сам ОСОБА_10 в суді першої інстанції заявлений нею позов визнавав, лише не погоджувався із вказаним в ньому розміром до відшкодування.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 22 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В даному випадку потерпілій ОСОБА_7 вчиненим злочином було завдано моральну шкоду, у зв`язку із протиправною поведінкою обвинуваченого, ушкодженням здоров`я та душевних стражданнях, про те як вбачається з вироку, суд відмовив потерпілій у стягненні з обвинуваченого витрат в рахунок відшкодування заявленої потерпілою моральної шкоди в сумі 160 000 грн., оскільки, як вказувалося вище, ні потерпіла ні її представник з відповідною заявою до страховика про виплату страхового відшкодування (моральної шкоди) відповідно до умов договору страхування, укладеного з ОСОБА_10 , не звертались.

На переконання колегії суддів з урахуванням моральних страждань потерпілої ОСОБА_7 , яка внаслідок вчиненого кримінального правопорушення зазнала фізичних та психологічних страждань, що негативно впливають на її життя, зокрема те, що вона тривалий час перебувала в гіпсі, пересувалась з шиною та милицями, а також зважаючи на те, що ОСОБА_7 і досі лікується, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне цивільний позов потерпілої задовольнити частково, зокрема із заявлених нею 160000 грн, колегія суддів погоджується на стягнення моральної шкоди із обвинуваченого ОСОБА_10 в розмірі 115000 грн., однак з урахуванням відшкодованих грошових коштів обвинуваченим потерпілій в сумі 15000 грн та страховою компанією в сумі 194,74 грн. на користь потерпілої ОСОБА_7 з обвинуваченого ОСОБА_10 слід стягнути 99 805, 26 грн.

В решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року, задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року, відносно ОСОБА_10 змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь потерпілої ОСОБА_7 рахунок відшкодування моральної шкоди 99 805, 26 грн.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4