Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0001888 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0001888 щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.06.2021 у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу відмовлено і обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 15.08.2021 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про відсутність підстав для тривалого, більше ніж 4 роки, тримання ОСОБА_7 під вартою, зважаючи на те, що судовий розгляд кримінального провадження затягується, і це не залежить від процесуального поведінки його підзахисного. Посилаючись на п.3 ч.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.194 КПК України, захисник стверджує про незаконність та необґрунтованість ухвали, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, відсутні. Докази існування ризиків переховуватися від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків і потерпілих та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином відсутні, і стороною обвинувачення не спростовано доводи сторони захисту про можливість ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання, не судимий, має матір та батька, тобто міцні соціальні зв`язки, брати участь у всіх судових засіданнях. Наголошує, що у таких випадках Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) констатував порушення вимог вказаної раніше Конвенції (рішення у справах Ігнатов проти України, Клішин проти України, Харченко проти України) з огляду на те, що підстави тримання під вартою мають бути підтверджені фактами, і ризик переховування не може оцінюватися виключно на основі суворості покарання, яке загрожує особі.

Також вказує, що всупереч вимогам ст.184, ч.3 ст.199 КПК України в клопотанні прокурора та ухвалі суду не доведено, що заявлені ризики не зменшилися або з`явились нові, які виправдовують тримання під вартою, і суд не послався на конкретні обставини, які обґрунтовують, чому неможливо застосувати альтернативні запобіжні заходи. По суті, кожне клопотання прокурора повторює як за формою, так і за змістом попередні клопотання, у той час як за практикою ЄСПЛ після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою (рішення у справі Єлоєв проти України). На думку захисника, суд не врахував, що запобігти ризикам переховуватись від суду та незаконно впливати на потерпілих чи свідків можливо шляхом застосування електронного засобу контролю та встановленням заборони спілкування з певними особами. А тому вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, буде достатнім та співмірним для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Крім того, захисник подав клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції, пропуск якого мотивує тим, що повний текст ухвали суд повинен був оголосити 22.06.2021, а тому 5-тиденний строк має обчислюватись з цієї дати, і станом на 23.06.2021 повний текст судового рішення стороною захисту отримано не було.

Ухвала в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою не оскаржувалася.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження та апеляційну скаргу і просив їх задовольнити; доводи обвинуваченого на підтримку позиції захисника; доводи прокурора, який не вважав, що строк апеляційного оскарження пропущений з поважних причин, однак просив у разі його поновлення ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну, обґрунтовану і вмотивовану; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог п.11 ч.2 ст.395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, протягом 5 днів з дня її оголошення.

Згідно з ч.1 ст.117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 подав 23.06.2021, тобто з пропуском встановленого законом строку.

В судовому засіданні, в якому вирішувалося питання про продовження ОСОБА_7 і ОСОБА_9 строку тримання під вартою, захисник присутній не був. Суд оголосив резолютивну частину ухвали і призначив проголошення її повного тексту на 22.06.2021. Всупереч доводам захисника строк оскарження ухвали обчислюється не від дати проголошення повного тексту. Разом з тим, зважаючи на те, що дата оголошення припала на останній день строку апеляційного оскарження і апеляційна скарга була подана на наступний день, без невиправданої затримки, строк апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції пропущений з поважних причин і підлягає поновленню.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, а саме, можливість переховуватись від суду, впливати на інших учасників судового провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення, і тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя.

Зважаючи на те, що прокурор не подавав клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, а вирішення питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою є обов`язком суду, і суд за власною ініціативою поставив це питання на обговорення разом з клопотанням захисника про зміну запобіжного заходу, посилання в апеляційній скарзі на невідповідність клопотання прокурора вимогам ч.3 ст.199 КПК України є безпідставними.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував характер і тяжкість діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , особу обвинуваченого і те, що після вчинення інкримінованого йому злочину він певний час переховувався в іншому регіоні.

При цьому слід зважити і на тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років або довічного позбавлення волі.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Врахував суд і тривалість кримінального провадження, яка обумовлена його складністю та зміною складу суду. І в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було з`ясовано, що сам ОСОБА_7 не забажав скористатися своїм правом, передбаченим ч.2 ст.319 КПК України, продовжувати судовий розгляд після зміни складу суду, у зв`язку з чим судовий розгляд, який включає в себе допит потерпілих та свідків розпочато з початку.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні, ймовірність реалізації цих ризиків не зменшилася, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Що стосується тверджень захисника про доцільність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, з огляду на його вік, відсутність власної сім`ї, постійного місця роботи і, відповідно, майновий стан, лише проживання разом з батьками за зареєстрованим місцем проживання, не дають підстав вважати, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, які б могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки.
Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3