Справа № 204/3437/21
Провадження № 1-в/204/548/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 серпня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування до нього ст. 81 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 , представника установи ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И В:

12 травня 2021 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про застосування до нього ст. 81 КК України.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 своє клопотання підтримав та просив задовольнити, суду пояснив, що він відбуває покарання у вигляді позбавлення волі строком на 11 років з 24 квітня 2017 року в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4», при призначенні покарання 11 років позбавлення волі судом було застосовано норми Закону України № 838-VIII (в редакції від 2015 року). В контексті ч. 5 ст. 72 КК України дозволяє застосувати до нього ст. 81 КК України. Просив врахувати те, що він має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_7 , та батьків пенсійного віку, та нажаль, які є інвалідами. На даний час він перебуває в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» як тимчасово залишений, оскільки в провадження Заводського районного суду м. Дніпропетровська перебуває відносно нього кримінальне провадження за ст. 187 КК України. Просив застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримала клопотання засудженого ОСОБА_3 . Суду пояснила, що ОСОБА_3 вже тривалий час перебуває під вартою, для себе він вже зробив всі необхідні висновки. Окрім цього, в нього є неповнолітня дитина та двоє батьків пенсіонерів, які в той же час є інвалідами, та за якими необхідний постійний догляд. В разі звільнення ОСОБА_3 він буде прийнятий на роботу, тобто буде працевлаштований. Дійсно в ОСОБА_3 є ряд зауважень з боку Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», однак вони є незначними і частково вже погашені. Просила клопотання засудженого задовольнити.
В судовому засіданні представник Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» ОСОБА_6 суду пояснив, що даний засуджений ОСОБА_3 перебуває в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» з 28 квітня 2017 року. За час перебування в установі засуджений зарекомендував себе негативно, має шість дисциплінарних стягнень за порушення режиму утримання, три з яких погашені за плином час, та дві профілактичні бесіди також за порушення режиму утримання, заохочень не має. Соціально корисної активності та ініціативи не проявляє. До соціально-психологічної та педагогічної допомоги, яка спрямована на надання та отримання правового та культурно-освітнього рівня, засуджений ОСОБА_3 до таких послуг до адміністрації Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» не звертався. До суспільно-корисної праці засуджений ОСОБА_3 не залучається з незалежних від нього обставин. ОСОБА_3 не є працевлаштованим в установі, оскільки він відбуває покарання за тяжкий злочин та на даний час є тимчасово залишеним Заводським районним судом м. Дніпродзержинська до розгляду у відношенні ОСОБА_3 кримінального провадження. Просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, як такому, що не став на шлях виправлення.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки він не довів свого виправлення, хоча і відбув необхідний строк покарання для можливості застосування ст. 81 КК України. В засудженого маються шість стгнень за порушення вимог режиму утримання.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи на засудженого та надані до суду докази у їх сукупності, дійшов до наступних висновків.
Статтею 537 КПК України визначено, що під час виконання вироків, суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України, має право, зокрема, вирішити питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Судом встановлено, що вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ст. 70, ст. 71 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років з конфіскацією усього належного особисто йому майна. Строк відбування покарання рахувати з дати проголошення вироку, а саме з 05 липня 2019 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк тримання під вартою з 24 квітня 2017 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року було змінено. Було виключено з вироку як недопустимий доказ протокол проведення слідчого експерименту від 25 квітня 2017 року за участю ОСОБА_3 . У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_3 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 05 липня 2019 року по 01 листопада 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року залишено без змін.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року набрав законної сили 01 листопада 2019 року.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2020 року ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_3 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворих покарань призначених цим вироком та вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року, більш суворим призначеним вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року, визначено до відбуття одинадцять років позбавлення волі з конфіскацією усього належного особисто йому майна. Строк відбування основного покарання відраховувати з дня набрання вироком законної сили. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк тримання під вартою з 10 березня 2016 року по 06 травня 2016 року та з 24 квітня 2017 року 01 листопада 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Зарахувано в строк відбування призначеного покарання перебування ОСОБА_3 під вартою з 02 листопада 2019 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2020 року було змінено в частині призначеного покарання. ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за даним вироком, більш суворим покаранням за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року, остаточно ОСОБА_3 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років років з конфіскацією всього належного йому майна. В іншій частині вирок залишено без змін.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2020 року набрав законної сили 25 червня 2020 року.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 розпочався 24 квітня 2017 року.
Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року ОСОБА_3 було тимчасово залишено в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» на час розгляду кримінального провадження № 0001705 від 29 вересня 2016 року, що знаходиться в провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.
Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким та умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Статтею 6 КВК України передбачено, що виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив. Засоби виправлення і ресоціалізації засуджених застосовуються з урахуванням виду покарання, особистості засудженого, характеру, ступеня суспільної небезпеки і мотивів вчиненого кримінального правопорушення та поведінки засудженого під час відбування покарання.
Вимогами ч. 2 ст. 67, ч. 2 ст. 103 КВК України встановлено, що засуджені, які стали на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, можуть бути у встановленому законом порядку представлені до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
За змістом зазначеного кримінального закону становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці, добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання.
Суд звертає увагу, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого відповідно до ст. 9 КВК України.
Щодо даних про особу, то засуджений ОСОБА_3 був засуджений за ч. 3 ст. 187 КК України, яка відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.
З досліджених документів вбачається, що засуджений ОСОБА_3 відбув встановлену законом частину строку покарання.
Згідно характеристики, наданої Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань № 4» засуджений ОСОБА_3 у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» тримається з 28 квітня 2017 року. За час перебування у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» засуджений ОСОБА_3 зарекомендував себе негативно, має шість дисциплінарних стягнень за порушення режиму утримання, три з яких погашені за плином часу, та дві профілактичні бесіди також за порушення режиму утримання, заохочень не має. Соціально корисної активності та ініціативи не проявляє. До соціально-психологічної та педагогічної допомоги, яка спрямована на надання та отримання правового та культурно-освітнього рівня, засуджений ОСОБА_3 до таких послуг до адміністрації ДУ «ДУВП № 4» не звертався. До суспільно-корисної праці засуджений ОСОБА_3 не залучається з незалежних від нього обставин. Згідно особової справи соціально корисні зв`язки з рідними підтримує шляхом отримання передач. На профілактичному обліку не перебуває.
З матеріалів особової справи та довідки про заохочення і стягнення засудженого ОСОБА_3 вбачається, що 14 листопада 2019 року на ОСОБА_3 було накладено стягнення-догану за зберігання забороненого предмету, а саме хлібної закваски (браги) об`ємом п`ять літрів. Надавати пояснення по даному факту відмовився в категоричній формі, в усній бесіді повідомив, що вказана хлібна закваска (брага) дійсно належить йому, яку він власноруч приготував з хліба та цукру з метою подальшого виготовлення з неї спиртовмісної рідини. 24 лютого 2020 року на ОСОБА_3 було накладено стягнення у виді догани за зберігання забороненого предмету, а саме мобільного телефону марки «Самсунг» без імея та без сім-картки. Надавати пояснення по даному факту відмовився в категоричній формі. В ході спілкування ОСОБА_3 повідомив, що вказаний мобільний телефон він знайшов 14 лютого 2020 року під лавкою спец автомобіля для перевезення засуджених та осіб які перебувають під слідством та за допомогою хитрощів, а саме сховавши вищезазначений заборонений предмет під устілкою взуття, проніс заборонений предмет до камери для того щоб використовувати у власних цілях. 13 квітня 2020 року було накладено стягнення у виді догани за створення міжкамерного зв`язку, а саме спілкувався через вентиляцію. Надати пояснення по даному факту відмовився в категоричній формі. 29 грудня 2020 року на ОСОБА_3 було накладено стягнення у виді догани за встановлення міжкамерного зв`язку, а саме з іншою камерою через вікно роздачі їжі, на неодноразові зауваження не реагував, від надання письмових пояснень відмовився в категоричній формі. 24 травня 2021 року на ОСОБА_3 було накладено стягнення у виді попередження за встановлення міжкамерного зв`язку з іншими камерами, від надання письмових пояснень відмовився. 17 червня 2021 року на ОСОБА_3 було накладено стягнення у виді попередження за порушення режиму утримання, а саме пересуваючись по коридору корпусного відділення, самовільно вийшов зі строю та підійшов до сусідньої камери та намагався встановити між камерний зв`язок через хвіртку для передачі їжі, на зауваження не реагував, вступив в суперечку та повідомив, що виконувати законні вимоги адміністрації установи він не буде, висловлював своє незадоволення режимом утримання. Від надання письмових пояснень відмовився в категоричній формі.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КВК України, засудженим забороняється: придбавати, виготовляти, зберігати і використовувати гроші, цінності, предмети, речі, речовини і вироби, заборонені до використання в колонії; готувати та вживати їжу в непередбачених для цього місцях, виносити продукти харчування з їдальні без дозволу адміністрації установи виконання покарань.
Згідно із наказом Міністерства юстиції України № 1769/5 від 14 червня 2019 року «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», засудженим забороняється: виготовляти, зберігати і користуватися предметами, речами, напоями та речовинами, забороненими для передавання ув`язненим і засудженим, а також для користування та зберігання при собі. Перегукуватися і перестукуватися, а також встановлювати в будь-який інший спосіб зв`язок з особами, які перебувають в інших камерах, а під час прогулянки - з особами, які перебувають у сусідніх двориках.
Таким чином, засуджений ОСОБА_3 , будучи обізнаним про правила поведінки та правила тримання під вартою, нехтуючи Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, та будучи попередженим про недопустимість порушення таких правил, умисно допускає їх порушення та порушення вимог режиму.
Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 розділу 9 «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» відповідно до статті 16 Закону України "Про попереднє ув`язнення" ув`язнені за їх згодою та з дозволу особи або органу, у провадженні яких перебуває справа, можуть залучатися до праці в межах території СІЗО у майстернях та камерах. При цьому забезпечуються вимоги ізоляції та роздільного тримання ув`язнених, правила техніки безпеки при виконанні робіт, норми санітарії та гігієни.
Підпунктом 1.2 пункту 1 розділу 9 «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» передбачено, що ув`язнені, які виявили бажання працювати, подають заяву начальнику СІЗО, який зобов`язаний у триденний строк розглянути її та прийняти відповідне рішення.
Відповідно до пункту 3.1 розділу 3 «Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі» затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 396/5 від 07 березня 2013 року засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засудженими здійснюється виконання робіт чи надання послуг.
Однак, як вбачається з матеріалів справи засудженого ОСОБА_3 , він не працевлаштований в установі та не виявляє бажання до праці. При можливості бути працевлаштованим цього робити не бажає.
Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України праця засудженого є одним із ключових факторів щодо можливості застосування умовно дострокового звільнення від відбування покарання.
Судом не беруться до уваги твердження захисника ОСОБА_5 щодо того, що ОСОБА_3 зробив для себе всі необхідні висновки та може бути звільнений за ст. 81 КК України, оскільки вже після надіслання засудженим до суду клопотання про умовно-дострокове звільнення вчинив два порушення режиму утримання та за які отримав покарання у виді попередження.
З досліджених документів судом вбачається відсутність у засудженого належних висновків щодо своєї поведінки, що вказує на відсутність настанов у ОСОБА_3 на дотримання правослухняної поведінки у майбутньому та недопущення в подальшому таких випадків.
Окрім цього, суд зазначає, що ОСОБА_3 неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення, а саме злочини проти власності. Слід зазначити, що станом на день розгляду клопотання в провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області на розгляді знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 та інш. у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 257, ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК України, що свідчить про систематичне вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_3 .
В судовому засіданні не встановлені обставини, що процес виправлення засудженого досяг тієї стадії, на якій відбування ним призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі. Поведінка засудженого не є такою, що може слугувати прикладом для інших засуджених та бути підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
У судовому засіданні не надано інших доказів виправлення засудженого ОСОБА_3 , а тому відсутні підстави для застосування пільг згідно ст. 81 КК України стосовно ОСОБА_3 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування до нього ст. 81 КК України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1