Житомирський апеляційний суд
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 15 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, а саме до 12.09.2021 (включно), без визначення застави.
В клопотанні захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який відмовлено.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час. При цьому, зазначає, що більше року вже перебуває під вартою, однак, сторона обвинувачення не може довести його винність в інкримінованих діях, саме ж клопотання прокурора є формальним за змістом, фактично лише змінюється відповідна дата. Звертає увагу, що раніше не відбував реальне покарання, за попередньою судимістю мав умовний термін, який не порушував, всі судимості є погашеними. Наголошує, що не має намірів переховуватись від суду чи впливати на свідків. Своє перебування в розшуку пояснює роботою на обробці каміння та тим, що міра запобіжного заходу (нічний арешт) закінчилась, нові судові повістки до нього не надходили, повістка про судовий розгляд, яку він підписав, була втрачена. Зазначає, що про оголошений розшук йому ніхто не повідомив. Звертає увагу на показання свідка ОСОБА_9 щодо фактичних обставин вчиненого правопорушення. Наголошує, що має місце реєстрації за яким і проживає АДРЕСА_1 , має офіційний шлюб та на утриманні дитину 7-и років. Крім того, зазначає, що на утриманні має матір інваліда І-ї групи. Гарантує, що в разі застосування домашнього арешту буде виконувати всі відповідні процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника в підтримку апеляційних вимог, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №296/10227/19, в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває об`єднане кримінальне провадження №0001760 та №003937 відносно ОСОБА_10 за ч.3 ст.15 ч.1 ст.186, ч.2 ст.121 КК України, та ОСОБА_8 ч.2 ст.121 КК України.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 15.07.2021 року в судовому засіданні Корольовським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України (а.п.114-118), було розглянуто клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_11 (а.п.86-88) про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та клопотання захисника ОСОБА_7 , підтримане обвинуваченим, про зміну запобіжного заходу останньому на більш м`який у виді цілодобового домашнього арешту (а.п.91-83).

Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і сторони захисту, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення.

Твердження захисника та обвинуваченого про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті злочину за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування винності обвинуваченого.

При цьому, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого.

Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення можливого покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років.

При цьому, в даному випадку апеляційний суд бере до уваги і ті обставини, що встановлені безпосередньо в суді апеляційної інстанції, а саме, те, що обвинувачений в попередньому в ході судового розгляду провадження в суді першої інстанції не з`являвся за викликами до суду, не повідомляв про причини своєї неявки, ухилявся від явки до суду, був оголошений в розшук (перебував в розшуку з 30.03.2020 по 01.06.2020, а.п.27) Крім того, в попередньому, до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (а.п.25), однак, обвинуваченим умови цього запобіжного заходу було порушено, тобто такий вид запобіжного заходу (домашній арешт) в даному випадку не є дієвим. При цьому, апеляційні спростування обвинуваченого своєї неналежної процесуальної поведінки (робота на обробці каміння, закінчення попередньої міри запобіжного заходу, ненадходження судових повісток, як і не повідомлення про оголошений його в розшук), в даному випадку, є непереконливими, та й йдуть в розріз з процесуальними обов`язками обвинуваченого визначеними ч.7 ст.42 КПК України,

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Крім того, апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання. У відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений тимчасово проживав по сусідству із свідками та потерпілим у провадженні. За таких обставин, враховуючи стадію судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ризик впливу на свідків існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, тому висновок суду першої інстанції щодо можливості обвинуваченого незаконно впливати на свідків з метою зміни ними показів на користь останнього, задля уникнення кримінальної відповідальності, є встановленим.

Крім того, апеляційний суд в даному випадку, враховує всі характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_8 та фактичні обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній, перебуваючи на волі, має реальну можливість незаконно вплинути на свідків у цьому кримінальному провадженні, як і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, з врахуванням вище наведеного, апеляційний суд зауважує, що наявність відповідних процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в даному випадку базується на тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим, його характеризуючих даних, міцності соціальних зв`язків, тощо, що належно встановлено безпосередньо судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора 08.07.2021.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

При цьому, посилання захисника (в суді першої інстанції та апеляційної) та обвинуваченого на те, що ОСОБА_8 має місце реєстрації та проживання - АДРЕСА_1 , сім`ю та на утриманні дитину 7-и років і мати інваліда І-ї групи, як і гарантії обвинуваченого про належну процесуальну поведінку, на думку апеляційного суду, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання останнім відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З приводу апеляційних тверджень обвинуваченого щодо своєї причетності до інкримінованих йому органом досудового розслідування дій, (показання свідка ОСОБА_9 щодо фактичних обставин вчиненого правопорушення), апеляційний суд зазначає, що такі доводи у певній мірі виходять за межі повноважень суду при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу. Належну оцінку доказам, має дати суд виключно при розгляді провадження по суті.

Апеляційний суд звертає увагу, що в даному випадку, апеляційні доводи обвинуваченого на значний строк судового розгляду провадження, повинні враховуватися під час вирішення питання про запобіжний захід, однак, з врахуванням стадії судового розгляду, не може бути безумовною підставою для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, як і визначення іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, та відповідного звільнення ОСОБА_8 варти на даний час.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, та сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, дані про особу останнього, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків), вчинити інше кримінальне правопорушення, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в разі зміни виду запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, на чому наполягає сторона захисту, може призвести до спроб обвинуваченого переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 15 липня 2021 року, якою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, а саме до 12.09.2021 (включно), без визначення застави, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: