КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 9 липня 2021 року включно, визначено заставу, достатню для виконання обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 215 000 гривень для кожного.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду в цій частині.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що вважає вказану ухвалу суду необґрунтованою і незаконною, прийнятою з істотним порушенням норм процесуального закону, а тому такою, що підлягає скасуванню.
Так захисник посилається на те, що з врахуванням стадії кримінального провадження необхідною умовою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, і які повинен довести прокурор у судовому засіданні, в іншому випадку закон в імперативному порядку забороняє продовжувати строк тримання під вартою.
Однак, як вказує апелянт, прокурором у судовому засіданні висловлено узагальнюючи фрази без конкретизації ризиків та їх належного підтвердження, що за своєю суттю є формальним виконанням пункту 1 частини 3 статті 199 КПК України, а, отже, захисник вважає, що у судовому засіданні судом не досліджені і не вивчені обставини, які є необхідними та виправдовуючими подальше тримання обвинуваченої під вартою.
Також захисник вказує про те, що судом не взято до уваги, те що обвинувачена ОСОБА_6 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягалася, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, правопорушення, в якому вона обвинувачується, не є правопорушенням проти життя та здоров`я особи.
Крім того, захисник вважає, що суд мав провести аналіз всіх ризиків, визначених частиною 1 статті 177 КПК України, з урахуванням особливостей даного кримінального провадження та особи обвинуваченої, як того вимагають норми чинного законодавства України та практика ЄСПЛ, яка відповідно до частини 5 статті 9 КПК України застосовується у кримінальному процесуальному законодавстві України. Таким чином, апелянт переконаний, що при вирішенні судом питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 судом взято до уваги формальні і узагальнені обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою підзахисної.
Окрім того, на переконання захисника, при вирішенні судом питання продовження запобіжного заходу відносно підзахисної судом не враховане Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року №1-р/2017 (Справа № 1-28/2017), а саме пункт 5 рішення, відповідно до якого під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор, як сторона обвинувачення, має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження. Захисник акцентує увагу на тому, що, з урахуванням вище наведеного Рішення Конституційного Суду України, суд, самостійно ініціюючи вирішення питання продовження запобіжного заходу обвинуваченому, порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції.
Враховуючи наведене вище, оцінюючи оскаржувану ухвалу суду в її сукупності, захист вважає, що прокурором не доведено наявність ризиків передбачених статтею 177 КПК України та обставини, які мають бути обов`язково доведені прокурором при продовженні запобіжного заходу - частини 3 статті 199 КПК України, а оскаржувана ухвала суду прийнята із істотним порушенням процесуального закону.
Окрім того, як зазначає захисник, в ухвалі суду присутнє істотне порушення КПК України, норм ЄКПЛ та практики ЄСПЛ у зв`язку з незаконним та необґрунтованим продовженням стосовно підзахисної виняткового запобіжного заходу з непомірною заставою.

Обвинуваченим, захисником та прокурором клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх участю не подавалось, а тому колегія суддів відповідно до положень ст. 422-1 КПК України вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, витребувавши копію оскаржуваної ухвали, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Як встановлено з копії ухвали, у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000812за обвинуваченням ОСОБА_6 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2,3 ст. 307, ч. 2,3 ст. 311, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 313 КК України; ОСОБА_7 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2,3 ст. 307, ч.5 ст.27,ч.3 ст. 313 КК України.

Судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК України, поставлено питання щодо доцільності продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Прокурор просив продовжити обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, пославшись на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризиків переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень, та зазначив, що більш м`які запобіжні заходи не будуть ефективними і не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.
Захисники заперечили проти застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначивши про недоведеність прокурором ризиків, на які він посилається, та висловили думку про можливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі, звернувши увагу суду на міцні соціальні зв`язки останніх.
Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали своїх захисників.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 9 липня 2021 року включно, визначено заставу, достатню для виконання обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України та покладених на кожного з обвинувачених у разі сплати застави, у розмірі 215 000 гривень для кожного.
Зі змісту ухвали встановлено, що суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання доведеності вини обвинувачених, врахував обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованих їм злочинів, які у відповідності до ст.12 КК України є нетяжкими, тяжкими та особливо тяжкими злочинами, за формою вини є умисними, при доведенні провини за які обвинуваченим загрожує покарання від 5 до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Також суд врахував інформацію про особу обвинувачених, їхній вік, стан здоров`я, сімейний стан, характеристики, відсутність офіційного працевлаштування, попередні судимості, зокрема, щодо обвинуваченої ОСОБА_6 суд врахував, що вона зареєстрована у Чернігівській області, проте проживає у м. Києві, не працює, раніше не судима, має на утриманні двох малолітніх дітей.

Враховуючи тяжкість злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, та міру покарання, яка їм загрожує у разі доведення вини, підвищену суспільну небезпечність інкримінованих обвинуваченим злочинів, відсутність працевлаштування, а відповідно й джерела доходів, інформацію про обвинувачених, суд дійшов висновку, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою на даному етапі кримінального провадження в змозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризиків переховування від суду, впливу на свідків, які на даний час не допитані, та вчинення нових злочинів у зв`язку з відсутністю джерел для існування.

При цьому судом акцентована увага на те, що не здобуто інформації про міцні соціальні зв`язки обвинувачених, які б переважили вищезазначені ризики та могли гарантувати бездоганну процесуальну поведінку обвинувачених. Також суд вказав про відсутність інформації, яка б категорично виключала можливість перебування обвинувачених під вартою.
Одночасно судом визнано за необхідне визначити заставу кожному з обвинувачених, достатню для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених КПК України.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Як встановлено з оскаржуваної ухвали, питання продовження строку тримання обвинувачених, у т.ч. ОСОБА_6 , під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, про що обґрунтовано зазначив суд в оскаржуваній ухвалі.
За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:.. до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, у тому числі які, згідно з ст. 12 КК України, відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років з конфіскацією майна (ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 313 КК України).

На переконання колегії суддів, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченої в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, врахувавши характер висунутого обвинувачення та тяжкість покарання, яке може бути призначене обвинуваченій у разі доведеності її вини, значну суспільну небезпеку інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, відсутність міцних соціальних зв`язків та відсутність джерела доходів, стадію судового розгляду кримінального провадження, про що і зазначив в оскаржуваній ухвалі, дійшов висновку, що вказані обставини у своїй сукупності свідчать про наявність реальних ризиків переховування, вчинення нових злочинів та незаконного впливу на свідків з боку обвинуваченої у разі зміни їй запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, тобто, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам.

Колегія суддів вважає, що наявні на даний час у кримінальному провадженні обставини у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а, відтак, і на наявність підстав для продовження обвинуваченій строку тримання під вартою.

Одночасно колегія суддів враховує, що судом першої інстанції, з огляду на те, що не встановлено обставин, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України, обвинуваченій відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України визначено розмір застави в межах, встановлених законом, а, відтак, доводи апеляційної скарги захисника про незаконне та необґрунтоване продовження стосовно підзахисної виняткового запобіжного заходу з непомірною заставою, є безпідставними.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі наявних на даний час з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у встановлених законом межах, покладенням на обвинувачену обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України в разі внесення застави, навівши в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника про невмотивованість та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Доводи апеляційної скарги захисника з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року №1-р/2017 про те, що судом постановлено рішення за відсутності клопотання прокурора та яке суперечить вимогам закону, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Вказаним Рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України, яким було передбачено, що під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні за відсутності клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим (третє речення), тобто, допускалось під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні продовження дії таких запобіжних заходів забезпечення кримінального провадження, як запобіжні заходи у виді домашнього арешту та тримання під вартою, без перевірки обґрунтованості підстав їх застосування.

У той же час частиною 3 ст. 331 КПК України імперативно встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

З огляду на стадію судового розгляду у даному кримінальному провадженні, судом першої інстанції дотримані вимоги ч. 3 ст. 331 КПК України.

За сукупності обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду в частині продовження обвинуваченій запобіжного заходу, а, відтак, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру заставити - залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2