ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/217/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.126 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вижгородок Лановецького району, Тернопільської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та призначено йому за даною статтею покарання у вигляді штрафу, в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_7 15000 грн. моральної шкоди.

Згідно з вироком, 9 липня 2019 року близько 13 години 00 хвилин у ОСОБА_7 , який перебував на третьому поверсі приміщення Комунального некомерційного підприємства Тернопільської університетської лікарні Тернопільської обласної ради, яка розташована за адресою: м. Тернопіль вул. Клінічна, 1 на ґрунті особистих неприязних відносин, розпочався словесний конфлікт із інспектором відділу кадрів ОСОБА_9 , під час якого у ОСОБА_7 , виник злочинний умисел, направлений на завдання потерпілій фізичного болю.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 9 липня 2019 року, близько 13 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи на третьому поверсі приміщення Комунального некомерційного підприємства Тернопільської університетської лікарні Тернопільської обласної ради, яка розташована за адресою: м. Тернопіль вул. Клінічна, 1 під час конфлікту умисно наніс потерпілій ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки у ліву ділянку голови та в подальшому лівого плеча.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 стосовно потерпілої ОСОБА_9 , останній завдано фізичного болю і не спричинено тілесних ушкоджень.

В уточнених апеляційних скаргах обвинувачений просить скасувати оскаржуваний вирок та прийняти новий яким визнати його невинним, а також скасувати рішення щодо стягнення моральної шкоди. Одночасно просить також застосувати щодо нього одну з наступних статей: ст.36 КК України вказавши, що він здійснював самооборону; ст.40 КК України зазначивши, що на нього чинився фізичний і психологічний тиск, тому його дії не можуть бути визнані як вчинення злочину; ст.45 КК України вказавши, що він не бив, не наніс потерпілій шкоди, в тому числі її здоров`ю, оскільки в неї немає висновку судово-медичної експертизи; ст.48 КК України, зазначивши, що через смертельну хворобу онкозахворювання він не є безпечним для суспільства; ст.49 КК України, а саме пройшло вже 2 роки з часу події тому провадження слід закрити за закінченням терміну давності. Зазначає, що матеріалами кримінального провадження не обґрунтовано яким чином він наніс потерпілій умисний удар, як її мордував, як вона страждала від болю. Вказує, що з потерпілою взагалі не знайомий, а тому у нього не було жодного мотиву наносити їй тілесні ушкодження. По факту події вказує, що намагався зробити копію наказу, який йому дала на ознайомлення заввідділом кадрів, а потім вона ж спільно з потерпілою побили його, намагаючись забрати наказ. По факту його побиття була викликана поліція, яка склала протокол і була проведена експертиза, яка зафіксувала спричинення йому легких тілесних ушкоджень. Вважає, що його смертельна хвороба є пом`якшую обставиною. Вважає оскаржуваний вирок таким, що прийнятий з порушенням норм процесуального права, яке виразилось у: відсутності у нього адвоката на досудовому слідстві та під час судового розгляду, а лише на останнє судове засідання ухвалою суду йому було призначено адвоката, якій він висловив письмово недовіру; непроведенні жодних слідчих дій з його участю на досудовому слідстві; не надання можливості ознайомитись з матеріалами провадження та долучити наявні у нього докази та документи, які повністю спростовують твердження потерпілої та свідків. Стверджує, що суддя його безпідставно оштрафував за неявку до суду, оголосив у розшук, а потім видалив із зали судових засідань. Тому, просить скасувати ухвалу від 22.04.21р. про накладення на нього штрафу за неявку в суд. Стверджує про необґрунтованість визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, а також, розглянути його зустрічну позовну заяву, яку задоволити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

пояснення обвинуваченого, який просив проводити апеляційний розгляд у відсутності його захисника, повністю підтримав свої апеляційні скарги і просив скасувати вирок та закрити провадження за відсутністю події правопорушення або з інших підстав, у тому числі за закінченням строків давності,

думку прокурора, який вважає висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого законним і заперечив проти закриття кримінального провадження,

пояснення представника потерпілої, який вважає оскаржений вирок законним і обґрунтованим та заперечив проти закриття провадження, мотивуючи тим, що обвинувачений ухилявся від суду і був оголошений у розшук, що зупинило перебіг строків давності, також просив залишити без змін розмір стягнення відшкодування завданої правопорушенням моральної шкоди,

перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що оскаржений вироку повністю відповідає вказаним вимогам закону, а висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено і кваліфікація його дій як умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, є правильними і зроблені на підставі детально досліджених в судовому засіданні та оцінених у вироку доказів.

Так, показаннями потерпілої ОСОБА_9 підтверджується, що 9 липня 2019 року близько 13 год. в приміщенні КНП Тернопільська університетська лікарня між начальником відділу кадрів ОСОБА_10 і лікарем ОСОБА_7 виник конфлікт з приводу того, що ОСОБА_7 забрав наданий йому для ознайомлення наказ і з ним вибіг з кабінету в коридор. Потерпіла також вийшла в коридор, де ОСОБА_7 умисно наніс їй удар кулаком правої руки в лобну частину голови зліва, внаслідок чого вона відчувала фізичний біль. Того ж дня вона звернулась із заявою в поліцію. В подальшому, неодноразово зверталася до лікаря-невропатолога, який призначав лікування, приймала заспокійливі таблетки, погіршився емоційний стан, відчувала головні болі.

Показання потерпілої повністю підтвердили допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Так, свідок ОСОБА_10 вказала, що 09 липня 2019 року запросила до відділу кадрів працівників ендоскопічного відділення, щоб ознайомити їх з наказом. Лікар ОСОБА_7 спочатку відмовився ознайомлюватися з наказом, але близько 13 год. прийшов до відділу кадрів і отримав його для ознайомлення, але схопив і вибіг з цим наказом в коридор. Вона і ОСОБА_9 вийшли за обвинуваченим і вимагали повернути наказ, але він зім`яв його і заховав у кишеню, штовхав, обзивав їх нецензурною лайкою. На це в коридор вийшла головна медична сестра ОСОБА_11 . Обвинувачений ОСОБА_7 сказав, що нанесе удар їй, ОСОБА_10 , вдарив кулаком потерпілу ОСОБА_12 у верхню ліву ділянку голови.

Свідок ОСОБА_11 повністю підтвердила обставини, які повідомили потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 , в тому числі підтвердила, нанесення обвинуваченим удару потерпілій.

Повідомлені потерпілою і свідками обставини суд правильно оцінив, як такі що доводять вину обвинуваченого, оскільки вони узгоджуються між собою та підтверджуються даними протоколів слідчих експериментів за участю потерпілої та свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , в ході яких кожна з них окремо детально відтворила обставини побиття потерпілої, в тому числі вказала на час, місце і спосіб нанесення обвинуваченим ударів потерпілій.

Суд першої інстанції належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України.

Наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого твердження, що він не наносив удару потерпілій спростовуються показаннями потерпілої і свідків у судовому засіданні, які наведено у вироку. Так, потерпіла категорично ствердила, що обвинувачений свідомо, дивлячись їй в очі, наніс удар кулаком по голові. Свідок ОСОБА_10 підтвердила, що обвинувачений спочатку заявив про намір вдарити, а потім наніс удар. Свідок ОСОБА_11 вказала, що обвинувачений кричав, а потім наніс удар потерпілій. Наведені у вироку показання потерпілої і свідків є чіткими і узгоджуються між собою за хронологією подій.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що повідомлення в поліцію було здійснено за фактом його побиття спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11 , яка вказала, що поліцію викликала у зв`язку тією подією, що обвинувачений вдарив потерпілу.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинуваченому ОСОБА_7 було заподіяно тілесні ушкодження під час подій на третьому поверсі приміщення Тернопільської університетської лікарні 09 липня 2019 року близько 13 години колегія суддів оцінює критично, оскільки в цьому кримінальному провадженні не встановлено жодних доказів таких тверджень обвинуваченого. Крім того, вони спростовуються показаннями очевидця цих події свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні категорично ствердила, що обвинуваченому тілесних ушкоджень ніхто не заподіював. Це також підтвердили потерпіла і свідок ОСОБА_10 . Будь-яких інших доказів спричинення обвинуваченому тілесних ушкоджень саме в ході конфлікту між ним і свідком ОСОБА_10 в матеріалах цього провадження немає.

Також, враховуючи наведені обставини колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст.36 КК України, оскільки немає жодних підстав вважати, що обвинувачений наніс удар потерпілій з метою захисту від суспільно небезпечного посягання з її боку.

Крім того, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про вчинення ним дій у стані необхідної оборони та одночасно під впливом фізичного чи психічного примусу суперечать його твердженням про те, що він взагалі не наносив потерпілій жодного удару.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суперечливими і непослідовними, а тому колегія суддів оцінює такі твердження обвинуваченого як надані з метою уникнення відповідальності.

Доводи апеляційної скарги про застосування положень ст.40 КК України не ґрунтуються на вимогах закону і встановлених у цьому провадженні обставинах.

Так, згідно ст.40 КК України не є злочином дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду правоохоронюваним інтересам, вчинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками. Питання про кримінальну відповідальність особи за заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам, якщо ця особа зазнала фізичного примусу, внаслідок якого вона зберігала можливість керувати своїми діями, а також психічного примусу, вирішується відповідно до положень статті 39 цього Кодексу.

В ході судового розгляду не встановлено і в апеляційній скарзі не наведено жодних обставин, які би давали підстави вважати, що внаслідок пред`явленої заввідділом кадрів ОСОБА_10 вимоги повернути оригінал наказу обвинувачений не міг керувати своїми вчинками.

Доводи обвинуваченого про застосування до нього психологічного насильства працівниками поліції спростовуються показаннями потерпілої та свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які в судовому засіданні вказали, що після прибуття працівників поліції ОСОБА_7 перебував на третьому поверсі, ніхто йому тілесних ушкоджень не наносив, він вільно себе поводив в кріслі, спілкувався з поліцейськими, всіх ображав нецензурними словами.

Підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності згідно ст.ст.45,48 КК України в ході судового і апеляційного розгляду не встановлено, оскільки обвинувачений не визнав вину і не вживав заходів для відшкодування потерпілій моральної шкоди. Також, у цій справі не встановлено обставин, які існували під час вчинення злочину і змінилися або нових обставин, які виникли на час розгляду справи, що призвело до втрати діянням чи обвинуваченим суспільної небезпечності.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції від 20 квітня 2021 року про відмову у звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.ст.45,46,48 КК України є законною і обґрунтованою.

Суперечать вимогам кримінального процесуального закону і вимоги апеляційної скарги про закриття кримінального провадження за закінченням строків давності.

Так, за змістом ч.2 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

В даному випадку проступок обвинуваченим вчинено 09 липня 2019 року, а тому передбачений ч.1 ст.49 КК України строк мав закінчитися 09 липня 2021 року.

Однак, згідно ч.2 ст.49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

Як вбачається з матеріалів провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2020 року було оголошено розшук і 22 січня 2021 року обвинувачений був доставлений працівниками поліції до суду.

Отже, на вказаний період перебіг давності зупинявся, а тому на час апеляційного розгляду дворічний строк давності не закінчився.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно оголосив розшук обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів оцінює критично, оскільки вони спростовуються наявними у справі відомостями.

Так, кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.126 КК України надійшло на розгляд Тернопільського міськрайонного суду 12 липня 2020 року.

Обвинувачений ОСОБА_7 не з`являвся в судові засідання 15 вересня та 08 жовтня 2020 року, а надіслані за місцем реєстрації його проживання судові повістки були повернуті відділенням поштового зв`язку з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Також, відносно обвинуваченого було застосовано привід в судове засідання на 29 жовтня 2020 року і 21 грудня 2020 року, які виконати не вдалося.

При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_7 було відомо про розгляд судом кримінального провадження відносно нього, оскільки він в період з 30 жовтня по 21 грудня 2020 року особисто подав до суду 8 письмових заперечень, клопотань і заяв у цьому провадженні.

Крім того, як вбачається з поданих до суду рапортів працівників поліції (т.1 а.к.п.78-87) ОСОБА_7 був відсутній за місцем реєстрації проживання, а його місце перебування невідоме, в телефонному режимі ОСОБА_7 повідомив про те, що з`явитися до Тернопільського міськрайонного суду на 21 грудня 2020 року о 16.00 год. не може через карантин і місце свого фактичного перебування відмовився повідомляти в категоричній формі.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано оголосив розшук обвинуваченого, правильно застосувавши вимоги кримінального процесуального закону у зв`язку з фактом ухилення обвинуваченого від участі в судовому розгляді без поважних причин.

Матеріали цього кримінального провадження містять достатньо переконливих даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_7 дій, спрямованих на ухилення від суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що єдиною причиною неявки в судові засідання було оголошення карантину і перебування обвинуваченого в групі ризику, спростовуються даними листа начальника територіального управління служби судової охорони у Тернопільській області від 15 лютого 2021 року №50/109-21 (т.1 а.к.п.104-105), згідно якого ОСОБА_7 п`ять разів відвідував приміщення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в період з 3 листопада 2020 року по 18 грудня 2020 року, а також шість разів у період з 21 січня по 08 лютого 2021 року. При цьому, судові засідання в цьому кримінальному провадженні де він є обвинуваченим, ОСОБА_7 ігнорував і не виконував покладені на нього п.1 ч.7 ст.42 КПК України обов`язки і ухилявся від суду, що відповідно до ст. 335 КПК України є підставою для зупинення провадження і оголошення розшуку обвинуваченого, а тому ухвала суду від 22 грудня 2020 року є законною і обґрунтованою.

Вказану ухвалу суду було виконано 22 січня 2021 року та забезпечено явку обвинуваченого в судове засідання, під час якого він продовжував перешкоджати судовому розгляду, а саме поводив себе неадекватно і на звернення головуючого не реагував. 9 лютого 2021 року обвинувачений в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання, у зв`язку із чим стосовно нього було застосовано привід у судове засідання на 26 лютого 2021 року.

Таким чином, внаслідок ухилення обвинуваченого від суду розгляд кримінального провадження, яке надійшло до суду першої інстанції 12 липня 2020 року, по суті обвинувачення фактично розпочався 26 лютого 2021 року. Згідно журналу судового засідання та його технічного запису (т.1 а.к.п.105-109) в цьому засіданні було встановлено порядок дослідження доказів, а також допитано потерпілу та свідка ОСОБА_10 . При цьому, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 порушував порядок, у зв`язку з чим головуючим було зроблено попередження, що передбачено ч.1 ст.330 КПК України (т.1 а.к.п.108). В наступному судовому засіданні 19 березня 2021 року обвинувачений ОСОБА_7 також неодноразово порушував порядок у залі судового засідання та не підкорявся розпорядженням головуючого, через що був попереджений про видалення із залу судових засідань за такі дії, однак продовжував їх вчиняти.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано, з дотриманням вимог ст.330 КПК України, постановив ухвалу про видалення обвинуваченого із зали судового засідання на весь час судового розгляду.

При цьому, відсутність обвинуваченого під час судового розгляду в суді першої інстанції компенсувалась постійною участю його захисника ОСОБА_13 , яка користувалася усіма процесуальними правами особи, яку вона захищає.

Наведені обставини щодо ухилення обвинуваченого від участі в судовому розгляді також спростовують доводи апеляційної скарги про ненадання йому можливості ознайомитися з матеріалами провадження. Крім того, з доданої до обвинувального акту розписки про отримання його копій та реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що ОСОБА_7 від їх отримання відмовився в присутності понятих (т.1 а.к.п.8). Протягом судового та апеляційного розгляду обвинувачений подав до суду значну кількість клопотань з додатками, але не просив надати йому матеріали кримінального провадження для ознайомлення, а тому його доводи про порушення процесуальних прав у цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про порушення права на захист, яке на думку обвинуваченого полягає у відсутності у нього захисника під час досудового розслідування та під час судового розгляду і призначення лише у останнє судове засідання захисника, якій він висловив письмово недовіру, повністю спростовуються наявними у справі матеріалами, в тому числі журналами судових засідань і їх технічним записом.

Так, зі змісту обвинувального акту і доданого до нього реєстру вбачається, що під час досудового розслідування ОСОБА_7 було призначено захисника ОСОБА_13 (т.1 а.к.п.3,7), яка брала участь в судових засіданнях, висловлювала думку сторони захисту з приводу процесуальних питань, з наведенням відповідних мотивів заперечувала проти клопотань сторони обвинувачення, вивчала матеріали судової справи та належним чином здійснювала інші процесуальні дії, що підтверджується даними журналів судових засідань та їх технічного запису.

Щодо клопотання обвинуваченого про відмову від захисника, яке через захисника ОСОБА_13 подане до суду першої інстанції 14 квітня 2021 року, то воно було розглянуто в судовому засіданні 20 квітня 2021 року з постановленням обґрунтованої і вмотивованої ухвали про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого про відмову від захисника за призначенням (т.1 а.к.п. 128,243-244). Зокрема, судом першої інстанції правильно вказано, що на той час відмова ОСОБА_7 від захисника не могла бути прийнята з огляду на вимоги ст.ст.49,54,330 КПК України, оскільки обвинувачений був видалений на весь час судового розгляду за порушення порядку в судовому засіданні. Крім того, в заяві обвинуваченого ОСОБА_7 не було наведено передбачених законом підстав, які би вказували на неможливість участі адвоката ОСОБА_13 в цьому провадженні.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду не встановлено жодних обставин неналежного здійснення захисту залученим за призначенням захисника ОСОБА_13 та порушень вимог кримінального процесуального закону щодо права обвинуваченого на захист.

Заявлені в апеляційній скарзі вимоги про скасування ухвали суду від 08 жовтня 2020 року щодо накладення на ОСОБА_7 грошового стягнення не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Згідно п.3 ч.1 ст. 392 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, які не набрали законної сили.

Згідно ч.5 ст.532 КПК України ухвали слідчого судді та суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх оголошення.

Відповідно до ч.1 ст. 147 КПК України особа, на яку було накладено грошове стягнення та яка не була присутня під час розгляду цього питання слідчим суддею, судом, має право подати клопотання про скасування ухвали про накладення на неї грошового стягнення. Клопотання подається слідчому судді, суду, який виніс ухвалу про накладення грошового стягнення.

Згідно ч.3 ст. 147 КПК України слідчий суддя, суд скасовує ухвалу про накладення на особу грошового стягнення за результатами його розгляду в судовому засіданні, якщо буде встановлено, що стягнення накладено безпідставно, а в іншому випадку - відмовляє у задоволенні клопотання.

Відповідно до ч.4 ст. 147 КПК України ухвала слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає.

Отже, за змістом наведених вимог КПК України якщо обвинувачений не прибув за викликом у судове засідання, суд має право постановити ухвалу про накладення на нього грошового стягнення. Оскарження такої ухвали в апеляційному порядку не передбачено, оскільки для її скасування встановлено окремий порядок воно здійснюється тим судом, який її постановив. При цьому, ухвала суду за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає.

Також, не можуть бути задоволені заявлені в апеляційній скарзі вимоги про розгляд апеляційним судом зустрічного позову обвинуваченого, оскільки заявлення такого позову не передбачено кримінальним процесуальним законом і його розгляд в межах цього кримінального провадження суперечить положенням ст.127-130 КПК України.

Разом з тим, аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, матеріали справи та наведені у вироку висновки щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди потерпілій, колегія суддів приходить до переконання про наявність підстав для зміни вироку в цій частині.

Згідно з положеннями ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції належним чином не врахував ці обставини, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілої та обсяг її душевних страждань, конкретні обставини даної справи щодо причин виникнення конфлікту, характер вчиненого кримінального проступку і ступінь вини обвинуваченого, визначений судом першої інстанції розмір грошового відшкодування моральної шкоди підлягає зменшенню, а вирок в цій частині слід змінити та задовольнити цивільний позов потерпілої частково в сумі однієї тисячі гривень.

Суд першої інстанції, врахував вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, характер і ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, в тому числі ті, на які він вказує у своїй апеляції, та призначив найбільш м`який вид покарання і визначив його в мінімальному розмірі, а тому підстави для зміни призначеного покарання відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2021 року змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 1000 (одну тисячу) гривень відшкодування моральної шкоди.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді