Єдиний унікальний номер 205/9401/20
Провадження №1-в/205/363/21
Ед.унік.№205/9401/20
У Х В А Л А

10 серпня 2021 року Ленінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

захисника: адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в режимі відео конференції, в м.Дніпро, клопотання засудженого ОСОБА_5 про зарахування строку тримання в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання, звільнення умовно-достроково від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням,-

В С Т А Н О В И В :

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про застосування Закону України від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» та просив зарахувати йому строк тримання в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання, відповідно до вимог ст.72 КК України, після чого звільнити його умовно-достроково від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або замінити йому довічне позбавлення волі на більш м`яке покарання, а саме позбавлення волі на певний строк.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 та його захисник підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Вислухавши думку прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання в частині застосування положень ч.5 ст.72 КК України та просив відмовити в іншій частині покарання, перевіривши надані матеріали особової справи засудженого, суд вважає клопотання таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, у ч.5 ст.72 КК України внесено зміни у відповідності до яких - зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень, вказаного вище Закону, він застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

У ч.5 ст. 72 КК України зазначено, що в строк попереднього ув`язнення включається строк затримання особи без ухвали слідчого судді та тримання особи під вартою як запобіжний захід.

Відповідно до ст.539 КПК України, клопотання, пов`язане з виконанням вироку щодо особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2003 року, ОСОБА_5 визнаний винуватим та засуджений за ст.115 ч.2 п.п.1,7,13; 296 ч.4, 309 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 30 березня 2004 року, вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2003 року залишено без змін. Згідно з протоколом, 13 липня 2003 року ОСОБА_5 було затримано в порядку ст.115 КПК України (в редакції 1960 року).

Таким чином, як вбачається з матеріалів особової справи засудженого, який на даний час відбуває покарання у Дніпропетровській ВК №89, ОСОБА_5 по кримінальному провадженню тримався в місцях попереднього ув`язнення з 13 липня 2003 року до 30 березня 2004 року.

За таких обставин суд вважає, що клопотання засудженого про зарахування йому строку тримання в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання є законним та обгрунтованим, а тому засудженому ОСОБА_5 необхідно зарахувати термін попереднього ув`язнення: з 13 липня 2003 року до 30 березня 2004 року, у відповідності до ст.72 КК України, а саме: з розрахунку, що один попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, або заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, суд виходить з наступного.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.ст.81, 82 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст.ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст.539 КПК України, питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, вирішується місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Відповідно до ст.1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно зі ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п.1), законність (п.2) та диспозитивність (п.19).

Згідно з загальними засадами кримінального провадження:

-кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст.8 КПК України);

-під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК України. У разі, якщо норми КПК України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу (ст.9 КПК України);

-слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч.3 ст.26 КПК України).

Коституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абз. 3 п.п.3.1 п.3). У рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз.2 п.п.5.4 п.5).

Вирішуючи клопотання засудженого ОСОБА_5 , суд зауважує, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. У своєму рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади. При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року).

Крім того, суд звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Таким чином, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції місцевого суду, на даний час, не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_5 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. 72 ч.5, 81, 82 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Клопотання засудженого ОСОБА_5 , про зарахування останньому строку тримання в місцях попереднього ув`язнення до строку відбування покарання відповідно до вимог ст.72 КК України, звільнення умовно-достроково від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням задовольнити частково.

Засудженому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк попереднього ув`язнення: з 13 липня 2003 року до 30 березня 2004 року, включно, за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2003 року, зарахувати в строк відбування покарання за правилами, передбаченими ст.72 КК України, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк, з моменту вручення копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1