Справа № 279/748/20
номер провадження 1-кп/279/163/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2021 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в колегіальному складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з секретарем ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Коростені по кримінальному провадженню № 0001514 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ст.289 ч.3 КК України,

В С Т А Н О В И В:
В провадженні суду перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ст.289 ч.3 КК України.
Обраний обвинуваченому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час судового провадження запобіжний захід у виді тримання під вартою закінчує свою дію 17.05.2021 року.
Прокурором подано клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Дане клопотання мотивовано необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст.177 ч.1 п.1,3,4,5 КПК України.
Представник потерпілого клопотання прокурора підтримав та просив його задовольнити.
Потерпілий ОСОБА_11 подав письмову заяву в якій просив продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою, оскільки він хвилюється за своє життя та здоров`я, при цьому будь-яких доказів на підтвердження обставин зазначених в заяві суду не подав, в тому числі здійснення обвинуваченими на нього тиску.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 заперечили проти клопотання прокурора, захисник клопотав про зміну запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт, мотивуючи тим, що ОСОБА_7 має родину, хворого батька.
Захисником обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_10 подано письмове клопотання прозміну запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт з носінням електронних засобів контролю, яке мотивовано тим, що прокурором доказів існування ризиків не представлено, як не надано доказів на підтвердження обґрунтованості підозри та вчинення останнім інкримінованого правопорушення. Клопотання ґрунтується на припущеннях, запобіжний захід був продовжений 9 разів з посиланням на одні й ті самі підстави. ОСОБА_8 позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціалізованих обліках не перебуває, має постійне місце проживання, батьків, цивільну дружину, хворий на гепатит С, артеріальну симптоматичну гіпертипію, потребує лікування, переховуватися і виїхати за межі України не може, як і впливати на свідків, потерпілого, які майже всі допитані в суді, тому на даний час відпала потреба у застосуванні самого суворого запобіжного заходу у виді тримання його під вартою.
Обвинувачені клопотання захисників підтримали та просили їх задовольнити, проти клопотань прокурора заперечили та просили у їх задоволенні відмовити.
Прокурор проти задоволення клопотань сторони захисту заперечив, вказавши, що підстав для зміни запобіжних заходів не має.
Представник потерпілого ОСОБА_6 підтримав позицію прокурора.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно до ч.1,4 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд встановлює, чи доводять надані сторонами кримі-нального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Так, відповідно до положень ч.1,2 ст.177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Колегія суддів зазначає, що ризиками про які було зазначено прокурором у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, проте, ані тяжкість обвинувачення, ані серйозність покарання не є єдиною підставою для продовження запобіжного заходу, оскільки при вирішенні вказаного питання, окрім цих обставин, суд приймає до уваги й інші обставини, передбачені ч.1 ст.178 КПК України.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.54 рішення Євро-пейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим. Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Воляник проти України», суд зазначив, що така підстава тримання під вартою як не визнання своєї провини та відмова від давання свідчень як підстава тримання під вартою за своїм характером суперечить таким важливим елементам концепції справедливого суду як право не свідчити проти себе та презумпції невинуватості. У контексті вирішення питання щодо застосовування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, наведення такої підстави видається, викликає особливе занепокоєння, оскільки це вказує на те, що особу може бути покарано за користування своїми основними правами на справедливий суд (рішення від 3 липня 2012 року у справі «Луценко проти України»(Lutsenko v. Ukraine), заява № 6492/11, п. 72). Суд погоджується з тим, що у справах, пов`язаних з організованою злочинністю і в яких є кілька обвинувачених, ризик того, що затриманий, будучи звільненим, може чинити тиск на свідків та співучасників або в інший спосіб перешкоджати провадженню, часто є особливо великим. Проте той факт, що особу обвинувачують у злочинній змові, не є сам по собі достатнім для виправдання тривалих періодів тримання під вартою - особисті обставини та поведінка особи завжди повинні братися до уваги (рішення від 31 жовтня 2013 року у справі «Гроссман проти Росії» (Grossman v. Russia), заява № 46282/07).

Щодо тяжкості пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення, колегія суддів зазначає, що ця причина не може сама по собі виправдовувати тривале тримання під вартою (рішення у справі «Худойоров проти Росії» (Khudoyorov v. Russia), заява № 6847/02, п. 180, ECHR 2005-X).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Галь проти України», суд зазначив, що продовження строку тримання під вартою може бути виправданим тільки за конкретних обставин і підстави для того, щоб не звільняти особу з-під варти, мають бути вагомі. Практика тримання обвинувачених під вартою без конкретного юридичного підґрунтя несумісна з принципом юридичної визначеності та захисту від свавілля, які є наскрізними питаннями Конвенції та принципу верховенства права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осипенко проти України», суд зазначив, що згідно з підпунктом «b» пункту 1 статті 5 Конвенції затримання особи дозволяється лише «для забезпечення виконання обов`язку, встановленого законом». Це означає, що принаймні має існувати якийсь невиконаний обов`язок, покладений на відповідну особу, і що затримання цієї особи має служити меті забезпечення виконання такого обов`язку та не повинно мати карального характеру. Одразу після того, як відповідний обов`язок виконано, підстава для затримання, передбачена підпунктом «b» пункту 1 статті 5 Конвенції, припиняє своє існування. Крім того, необхідно забезпечувати баланс між важливими для демократичного суспільства інтересами забезпечення негайного виконання відповідного обов`язку та забезпечення права на свободу (рішення від 3 грудня 2002 року у справі «Новицька проти Польщі» (Nowicka v. Poland), заява № 30218/96, пп. 60 і 61). Важливими чинниками забезпечення такого балансу є характер і мета обов`язку, затримана особа, конкретні обставини, які призвели до її затримання, і тривалість затримання (див. рішення у справах «Василева проти Данії» (Vasileva v. Denmark), заява № 52792/99, пп. 37 і 38, від 25 вересня 2003 року, та «Еппле проти Німеччини» (Epple v. Germany), заява № 77909/01, п. 37, від 24 березня 2005 року). Суд визнав можливим те, що тримання заявника під вартою передусім було зумовлене існуванням обґрунтованої підозри в його причетності до вчинення тяжкого злочину та необхідністю забезпечення належного проведення розслідування. Отже, посилання у першій постанові міського суду на тяжкість обвинувачень та необхідність забезпечення виконання процесуальних рішень могло виправдовувати взяття заявника під варту. Однак із плином часу така підстава неминуче ставала все менш достатньою. Отже національні органи були зобов`язані детальніше проаналізувати особисту ситуацію заявника та наводити конкретні підстави для тримання його під вартою.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хайредінов проти України», суд зазначив, що розумність строку тримання під вартою ніколи не оцінюється in abstracto. Іншими словами, пункт 3 статті 5 Конвенції не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку. Виправдання будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами державної влади (рішення у справі "Шишков проти Болгарії" (Shishkov v. Bulgaria), N 38822/97, пункт 66, ECHR 2003-I). Існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (рішення у справі "Власов проти Росії" (Vlasov v. Russia), N 78146/01, пункт 104, від 12 червня 2008 року). Національні органи влади зобов`язані встановити наявність конкретних фактів, відповідних підставам для подальшого тримання під вартою. Перекладення тягаря доведення щодо цього на особу, яка перебуває під вартою, рівноцінно порушенню принципу статті 5 Конвенції - положення, яке робить тримання під вартою винятковим відступом від права на свободу та таким, що дозволяється лише у вичерпно перерахованих та чітко визначених випадках (рішення у справах "Рохліна проти Росії" (Rokhlina v. Russia), N 54071/00, пункт 67, від 7 квітня 2005 року, та "Ілійков проти Болгарії" (Ilijkov v. Bulgaria), N 33977/96, пункти 84-85, від 26 липня 2001 року). Крім того, Суд не може не відмітити той факт, що протягом всього періоду, який розглядається, національні органи влади ніколи не розглядали можливість забезпечення явки заявника в суд шляхом застосування альтернативних запобіжних заходів, таких як підписка про невиїзд або застава, про застосування яких чітко просив заявник (див. вище пункти 11, 15, 17 та 29, та, щодо практики Суду, "Яблонський проти Польщі" (Jablonski v. Poland), N 33492/96, пункт 83, від 21 грудня 2000 року).

Колегія суддів зазначає, що крім вищезазначеного, статтею 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами), передбачено застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відтак, вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд дійшов висновку, що на даний час по кримінальному провадженню всі докази зібрані, проведено всі необхідні слідчі дії, тому вважати, що вони можуть бути знищені, приховані або спотворені підстав не має, відсутні й докази, які б свідчили про спробу обвинувачених ухилитися від слідства та суду, можливого впливу на потерпілого чи свідків, які майже всі допитані в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мають постійне місце реєстрації та проживання, родину, хронічні хвороби, тому є підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю за місцем фактичного проживання, оскільки заявлені прокурором ризики належним чином не підтверджені відповідними доказами.
Зазначені прокурором посилання на ризики не ґрунтуються на достовірних фактах, клопотання містять аналогічний зміст з раніше поданими клопотаннями, суд вважає, що доведеним є лише такий ризик, як можливість зникнення від суду, а інші ризики, зазначені прокурором, є лише припущенням, оскільки достовірними даними не підтверджені.
Отже, заявлені ризики в сукупності з тяжкістю злочину не можуть служити винятковими підставами для запобіжного ув`язнення обвинувачених, а тому у суду відсутні правові підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, доводи прокурора не підтверджені належними доказами, а відтак є непропорційними легітимній меті, яка ставиться до застосування запобіжних заходів.

При цьому, судом на час розгляду клопотань враховується те, що обвинувачені вже тривалий час перебувають під вартою, затримані в кінці 2019 року, одна лише підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання особи під вартою, не зважаючи на його тяжкість, доказів того, що обвинувачені можуть ухилятися від суду або впливати на потерпілого, свідків суду не представлено, з метою недопущення порушення права на свободу, гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та враховуючи положення КПК України щодо сукупного строку тримання під вартою обвинувачених, суд вважає, за доцільне змінити обраний запобіжний захід на більш м`який у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю за місцем фактичного проживання, яким може бути забезпечена належна процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що узгоджується з правовими позиціями Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів з огляду на вказані обставини, приходить до висновку, що на теперішній час тривале тримання обвинувачених під вартою більше не є обґрунтованим та, станом на дату розгляду клопотань про продовження строку тримання під вартою та про зміну їм запобіжного заходу, відсутні причини для обґрунтування подальшого безперервного тримання обвинувачених під вартою.

У зв`язку з вище наведеним у задоволенні клопотання прокурора слід відмовити, а клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.5 ст.202 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.177,181,183,194-196,201,202,331 КПК України,
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою змінити на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронних засобів контролю за адресою: АДРЕСА_1 , строком на два місяці до 15.07.2021 року, включно, звільнивши його з-під варти негайно із залу суду та зобов`язати невідкладно прибути до місця свого проживання.
Заборонити ОСОБА_7 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати прибувати за кожною вимогою суду, не відлучатись із населеного пункту, в якому проживає без дозволу суду та повідомляти про зміну місця проживання, утримуватись від спілкування з потерпілим і свідками, носити електронний засіб контролю, та попередити, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою змінити на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронних засобів контролю за адресою: АДРЕСА_2 , строком на два місяці до 15.07.2021 року, включно, звільнивши його з-під варти негайно із залу суду та зобов`язати невідкладно прибути до місця свого проживання.
Заборонити ОСОБА_8 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язати прибувати за кожною вимогою суду, не відлучатись із населеного пункту, в якому проживає без дозволу суду та повідомляти про зміну місця проживання, утримуватись від спілкування з потерпілим і свідками, носити електронний засіб контролю, та попередити, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

Зобов`язати Коростенський РУП ГУНП в Житомирській області негайно поставити на облік ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що повідомити Коростенський міськрайонний суд.
Контроль за виконанням ухвали в частині дотримання домашнього арешту обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покласти на Коростенський РУП ГУНП в Житомирській області.
Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору, направити уповноваженій особі місця ув`язнення, Коростенський РУП ГУНП в Житомирській області для виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3