ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/64/21 Справа № 195/710/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000161 за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новокиївка Томаківського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- 08.05.2020 року Томаківським районним судом Дніпропетровської області ухвалено вирок стосовно ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України, яким визначено покарання ОСОБА_7 - 150 годин громадських робіт, вирок не набрав законної сили,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт.
Судом також вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 14.04.2020 року приблизно о 15 годині 00 хвилин знаходився на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де в нього в ході раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_9 , на ґрунті особистих неприязних відносин виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 в цей же день, тобто 14.04.2020 року приблизно о 15 годині 01 хвилин, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , під час сварки, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, незаконно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, наніс одного удару своєю головою в область обличчя ОСОБА_9 , після чого підібрав з землі правою рукою фрагмент цеглини та кинув її в обличчя останньої.
В результаті своїх умисних дій ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 109-Е-Д від 08.05.2020, тілесні ушкодження у вигляді: синця в лівій параорбітальній області, садна в області лівої брови. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 просить вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03.06.2020 року відносно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у вигляді 150 годин громадських робіт. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.05.2020 року, остаточно визначити покарання у вигляді 200 годин громадських робіт.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу, способу їх вчинення та інших обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України недоцільним, вважає, що зазначений вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначення покарання у зв`язку із неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.
Також зазначає, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України 14.04.2020 року, тобто до ухвалення вироку Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.05.2020 року. Проте, суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , фактично проігнорував вимоги ч. 4 ст. 70 КК України та призначив покарання без її застосування, мотивуючи рішення не набранням законної сили попереднім вироком.
Вказує, посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2020 року (справа № 766/39/17). на те, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановления попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Обвинувачений заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляцій, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Як убачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, потерпілу, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.
На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.
Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України в поданій апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Що стосується посилання прокурора в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом Закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Як встановлено судом у вироку, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, ОСОБА_7 вчинив 14 квітня 2020 року, до постановлення вироку щодо нього від 08 травня 2020 року, тобто, при визначенні обвинуваченому остаточного покарання підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 70 КК.
Однак на момент ухвалення оскаржуваного вироку 03 червня 2020 року вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 ще не набрав законної сили.
Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Зазначені положення закріплені і в загальних засадах кримінального провадження, зокрема у ст. 17 КПК України, де визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Тобто, до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і відповідні державні органи повинні поводитися з нею як з невинуватою собою. Це означає, що суди не мають права призначати покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України при наявності попереднього вироку, який не набрав законної сили. Такі висновки відповідають практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції».
Таким чином, зваживши на те, що на момент ухвалення оскаржуваного вироку від 03 червня 2020 року вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 ще не набрав законної сили, суд першої інстанції правильно не врахував вказаний вирок і не призначив обвинуваченому остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.
Усе вищенаведене повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду стосовно подібних правовідносин, викладеним в постанові від 23 липня 2019 року (справа № 192/515/18, провадження № 51-2525 км 19), а відповідно до положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У зв`язку з цим апеляційні доводи прокурора про безпідставне, на його думку, неврахування місцевим судом Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року, а отже й не визначення ОСОБА_7 остаточного покарання є неспроможними, а питання по застосування покарання при наявності кількох вироків у даному випадку підлягає вирішенню в порядку, передбаченому п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК.
Що ж стосується зазначення прокурором в апеляційній скарзі про те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , фактично проігнорував вимоги ч. 4 ст. 70 КК України та призначив покарання без її застосування, мотивуючи рішення не набранням законної сили попереднім вироком, з посиланням на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18) з приводу того, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановления попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У своїй постанові від 01 червня 2020 року Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду було зроблено висновок щодо конкретного кримінального провадження, у якому злочини були вчинені обвинуваченим 23 і 24 вересня 2016 року, саме після постановлення судом першої інстанції вироку в попередньому провадженні, за яким останнього було засуджено за інші злочини, тобто в період між постановленням вироку судом першої інстанції та ухваленням апеляційним судом вироку, згідно з яким указаний вирок суду першої інстанції скасовано в частині покарання та призначено більш суворе покарання. В даному випадку питання, що належало вирішити об`єднаній палаті, полягало в тому, яке правило призначення остаточного покарання підлягало застосуванню в такій ситуації - за сукупністю злочинів (ч. 4 ст. 70 КК) чи за сукупністю вироків (ст. 71 КК), оскільки колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду запропонувала визначити умови для застосування ст. 71 КК у випадку, якщо засуджений вчинив новий злочин після проголошення попереднього вироку судом першої інстанції і до набрання ним законної сили. І саме з приводу цього Верховний Суд й зробив висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року, тому, з огляду на вищевикладене, посилання прокурора у даному випадку в обгрунтування своїх апеляційних доводів на дане судове рішення є недоречним.
Отже, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга прокурора такою, що не підлягає задоволенню.
Керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4