Суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у кримінальній справі щодо ОСОБА_7 за заявою захисника ОСОБА_8 про перегляд вироку Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року та ухвали Верховного Суду України від 21 червня 2011 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
За вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року ОСОБА_7 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ст. 257 Кримінального кодексу України (далі КК), ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «з», «и», «і» ст. 93, пунктами «а», «г», «е», «з», «ж», «и», «і» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року (далі КК 1960 року), до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю. На підставі ст. 71 КК частково приєднано невідбуте покарання у виді позбавлення волі строком в один рік за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2002 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .
Щодо цих засуджених міжнародною судовою установою рішення не ухвалювалось.
Вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнаний винним в участі у створеній невстановленими особами банді, яка протягом 1996 - 2003 років здійснювала напади на території Одеської області.
Так, 11 жовтня 1998 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з корисливих мотивів на замовлення вбив ОСОБА_17
3 жовтня 1998 року він за попередньою змовою з невстановленою особою з тих же мотивів на замовлення вбив ОСОБА_18 .
15 січня 1999 року ОСОБА_7 та невстановлена особа умисно вбили ОСОБА_19 , ОСОБА_20 і ОСОБА_21
18 квітня 1999 року невстановлена особа, діючи за розробленим планом і за попередньою змовою, умисно вбила ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Інша невстановлена особа спостерігала за потерпілими до вбивства та за обстановкою, забезпечуючи безпеку. Після вбивства ОСОБА_22 та ОСОБА_23 вищевказані особи повернулися до автомобіля, на якому під керуванням ОСОБА_7 втекли з місця злочину.
11 серпня 1999 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_12 та невстановленою особою умисно вбив ОСОБА_24 .
З 9 до 29 серпня 1999 року ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 і чотири невстановлені особи провели приховане спостереження за ОСОБА_25 . Потім, діючи за вказівкою ОСОБА_10 та згідно з розробленим ним планом, 30 серпня 1999 року ОСОБА_11 спостерігав за пересуванням потерпілого, а ОСОБА_13 та ОСОБА_12 вчинили замах на умисне вбиство ОСОБА_25 . Після цього, вважаючи потерпілого вбитим, вони повернулися до автомобіля, де їх очікував ОСОБА_14 , який перевіз їх у безпечне місце.
19 березня 1999 року ОСОБА_7 , керуючи орендованим автомобілем, готуючись з невстановленою особою до умисного вбивства, проводив приховане спостереження за ОСОБА_26 , а ОСОБА_12 очікував від них результатів, будучи готовим у разі необхідності доставити їм зброю. Проте злочинні дії ОСОБА_7 та невстановленої особи були припинені працівниками міліції, які їх затримали за підозрою у вчиненні злочину в момент знаходження в автомобілі поблизу будинку АДРЕСА_1 .
Крім того, ОСОБА_7 визнаний винним у незаконному придбанні у невстановленої особи та переробленні двох обрізів мисливських рушниць моделі ІЖ-К 16, які зберігав до 19 березня 1999 року за місцем свого тимчасового проживання у кв. АДРЕСА_2 без передбаченого законом дозволу.
Ухвалою Верховного Суду України від 21 червня 2011 року частково задоволено касаційне подання прокурора та касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , вирок щодо останнього змінено.
Виключено з кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 93 КК 1960 року кваліфікуючу ознаку, передбачену пунктом «е» цієї статті, а саме - вчинення вбивства з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб.
Ухвалено вважати його засудженим за пунктами «а», «г», «з», «ж», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ст. 257 КК, ч. 2 ст. 17 і пунктами «а», «з», «и», «і» ст. 93 та пунктами «а», «г», «з», «ж», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Замість застосування положень ст. 71 КК, застосовано положення ч. 3 ст. 42 КК 1960 року, та за сукупністю злочинів, за які ОСОБА_7 засуджено цим вироком та вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2002 року, визначено йому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, з зарахуванням в цей строк відбутого ОСОБА_7 покарання з 29 березня 2002 року по 11 квітня 2003 року за вироком від 25 жовтня 2002 року.
У решті вирок Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Верховним Судом України ухвалено відповідне рішення щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13
26 вересня 2019 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд, міжнародна судова установа) одноголосно постановив рішення у справі «Скоморохов проти України».
Зазначеним рішенням ЄСПЛ констатував низку порушень Україною міжнародних зобов`язань під час досудового розслідування та судового розгляду в цій справі, а саме: ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) у зв`язку з катуванням заявника на досудовому слідстві та у зв`язку з непроведенням ефективного розслідування тверджень заявника про катування; п. 1 ст. 6 Конвенції у зв`язку з використанням для засудження заявника показань, наданих ним внаслідок катування.
Суд присудив заявнику 16 000 євро в рахунок відшкодування моральної шкоди за порушення державою ст. 3 Конвенції, 5000 євро в рахунок відшкодування судових та інших витрат, понесених під час провадження в Суді.
У заяві (з урахуванням доповнень до неї) захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просив скасувати судові рішення щодо останнього і закрити провадження у справі за недоведеністю вини ОСОБА_7 за усім пред`явленим обвинуваченням, оскільки вину ОСОБА_7 , на його думку, обґрунтовано лише показаннями і явками з повинною ОСОБА_12 , від яких під час судового розгляду останній відмовився, вказуючи що він їх надав під психологічним і фізичним впливом. На думку захисника, такі зізнання не відповідають стандартам доказування «поза розумним сумнівом». Крім того, заявник зазначив, що суди обґрунтували свої висновки про винність ОСОБА_7 на доказах, одержаних усупереч порядку, установленому Конвенцією і нормами національного процесуального права.
01 червня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (далі Велика Палата) переглянула справу в порядку виключного провадження та постановила: заяву захисника ОСОБА_8 з доповненнями та змінами до неї в інтересах засудженого ОСОБА_7 про перегляд судових рішень у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом задовольнити частково;
вирок Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 21 червня 2011 року щодо ОСОБА_7 змінити;
виключити з цих рішень посилання як на докази вини ОСОБА_7 на дані його явок з повинною від 04 квітня 2002 року та на дані протоколу його допиту як свідка від 09 квітня 2002 року;
ці ж судові рішення в частині засудження ОСОБА_7 за умисне вбивство ОСОБА_24 скасувати, а кримінальну справу в цій частині закрити у зв`язку з недоведеністю участі засудженого у вчиненні злочину.
У решті зазначені вирок та ухвалу щодо ОСОБА_7 Велика Палата залишила без зміни.

Судді Великої Палати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не погоджуються з вищевказаною постановою з огляду на таке.

На нашу думку, є помилковим лише зміна судових рішень шляхом виключення із них даних явок з повинною і протоколу допиту ОСОБА_7 як свідка, скасування судових рішень в частині засудження ОСОБА_7 за умисне вбивство ОСОБА_24 з закриттям кримінальної справи в цій частині у зв`язку з недоведеністю участі засудженого у вчиненні злочину, як спосіб виконання рішення ЄСПЛ.

У рішенні «Скоморохов проти України» ЄСПЛ, оцінюючи загальну справедливість провадження та викладаючи загальні принципи, які мають застосовуватися щодо допиту особи без захисника та доказів, отриманих способом, який визнано таким, що порушує ст. 3 Конвенції, крім іншого, зазначив, що використання в якості доказів показань, отриманих шляхом катувань (явки з повинною) з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні, призводить до його несправедливості у цілому, незалежно від їхньої доказової сили і того чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого (п. 80). Суд констатував, що національні суди, визнаючи заявника ( ОСОБА_7 ) винним та обираючи йому покарання, головним чином посилалися на «явки з повинною» його і співобвинувачених, а також на зізнавальні показання, які заявник нібито надав під час його допиту як свідка 09 квітня 2002 року за відсутності захисника (п. 81). Останні показання, за оцінкою Суду, не можуть вважатися такими, що були надані свідомо та добровільно. Суд дійшов висновку, що використання доказів, отриманих внаслідок жорстокого поводження, яке становило катування, призвело до несправедливості провадження щодо заявника (п. 82) і постановив, що у зв`язку з цим стосовно ОСОБА_7 було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції.

За таких висновків міжнародної судової установи виключення з судових рішень посилання на певні докази, скасування цих рішень в частині одного епізоду обвинувачення з залишенням їх у решті без зміни, на нашу думку, не усунуло загальної несправедливості кримінального провадження. Усунути останнє могло лише скасування судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд у компетентний суд першої інстанції.

Відновлення попереднього юридичного стану померлого ОСОБА_7 (за клопотанням його дружини, яка бажає його реабілітації) могло бути здійснено лише шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, про що, фактично і вказано ЄСПЛ у рішенні (п. 88).

З огляду на викладене, виходячи з констатованого ЄСПЛ характеру (змісту) порушень Конвенції, на нашу думку, провадження у справі ОСОБА_7 повинно було бути здійснено шляхом повторного розгляду справи компетентним судом першої інстанції, включаючи відновлення усього провадження у справі.

З урахуванням вищенаведеного вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду судові рішення у справі щодо ОСОБА_7 повинна була скасувати у повному обсязі і призначити повторний розгляд справи судом першої інстанції.

Судді
Великої Палати
Верховного Суду
ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6