УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.05.2021 Справа №607/4701/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , з участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , представника потерпілого ОСОБА_5 , розглянувши в залі суду в місті Тернополі під час підготовчого судового засідання матеріали кримінального провадження №0000090 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Митків Гайсинського району Вінницької області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.406, ч.1 ст.127 КК України,-
в с т а н о в и в :
в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувають матеріали кримінального провадження №0000090 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.406, ч.1 ст.127 КК України.

В підготовчому судовому засіданні представником потерпілого ОСОБА_5 подано скаргу на постанову слідчого третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 , про зміну кваліфікації кримінального провадження від 22.01.2021 року. В обгрунтування скарги зазначено, що після встановлення військової службової особи, яка безпосередньо застосовувала насилля до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , слідчий виніс оскаржувану постанову, якою змінив кваліфікацію злочину з ч.4 ст.426-1 КК України (перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень, вчинене в умовах особливого періоду) на менш тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст.406 КК України (порушення статутних правил взаємовідносин між військовослужбовцями за відсутності між ними відносин підлеглості, якщо воно заподіяло легкі чи середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також таке, що має характер знущання або глумлення над військовослужбовцем). Рішення щодо перекваліфікації слідчим обгрунтовано тим, що з 13 червня 2019 року ОСОБА_7 набув статусу військовослужбовця ЗСУ. Однак, відповідно до положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» законно призвана особа починає вважатись такою, що виконує військову службу, тобто є військовослужбовцем, тільки на шляху прямування на службу, тобто коли вона залишила примішення ОЗП та попрямувала до місця проходження служби (військової частини). До моменту відправлення ця особа не є військовослужбовцем, а має статус призовника. Також, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 є свідком Єгови та з огляду на свої релігійні переконання не підлягав призову на строкову військову службу, а натомість мав право на її заміну альтернативною (невійськовою) службою. Вважає, що первісна кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч.4 ст.426-1 КК України була вірною, а оскаржуване рішення слідчого третього СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 про перекваліфікацію дій обвинуваченого на менш тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст.406 КК України, є безпідставним, необгрунтованим та підлягає скасуванню.

Крім того, представник потерпілого заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам п.п.5, 7 ч.2 ст.291 КПК України КПК посилаючись на наступне. Так, викладені в обвинувальному акті обставини злочину не відповідають фактам та є спотвореними, а подія злочину викладена не повно. Зокрема, вказано, що з 13 червня 2019 року ОСОБА_7 набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України, а дії ОСОБА_4 розглядаються як дії військовослужбовця, а не військової службової особи. Зазначає, що фактичні обставини кримінального правопорушення викладені слідчим та прокурорм не повно, зокрема опущено важливі факти, щоб приховати, що злочинні дії проти потерпілого ОСОБА_7 вчинялись обвинуваченим не за власною ініціативою, а у співучасті зі старшою за званням військовою службовою особою, яка надавала наказ їх вчиняти та яку потерпілий впізнав під час її пред`явлення для впізнання. Внаслідок спотворених обставин злочину, йому була надана занижена правова кваліфікація. Крім того, обвинувальний акт містить неправдиві відомості щодо завданої злочином шкоди.

Також, представником потерпілого подано з метою забезпечення цивільного позову клопотання про арешт майна цивільного відповідача, а саме на належну на праві власності ОСОБА_4 земельну ділянку, кадастровий номер: :02:003:0284, площею 1,2 га, шляхом заборони розпорядження та відчуження майна. Дане клопотання мотивововане тим, що розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, вчиненим ОСОБА_4 відповідає розміру позовних вимог в розмірі 140000 гривень, тому такий захід кримінального провадження унеможливить відчуження зазначеного майна обвинуваченим, що могло б перешкодити дієвості кримінального провадження в частині можливого відшкодування шкоди, завданої його злочином.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні вважає, що слід призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, оскільки він відповідає вимогам ст.291 КПК України, підстави для його повернення відсутні.

Обвинувачений щодо задоволення клопотань представника потерпілого заперечив.

Суд, заслухавши клопотання представника потерпілого та думку учасників кримінального провадження з приводу заявлених клопотань, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно ч.2 ст.303 КПК України встановлено, що скарги на інші рішення, тобто ті, що не передбачені ч.1 цієї статті, не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього кодексу.

Судом встановлено, що постановою слідчого Третього слідчого відділу управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 від 22 січня 2021 року правову кваліфікацію кримінального провадження №00000090 від 13.06.2019 року, за ознаками кримінальних правопушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.127, ч.2 ст.146-1, ч.4 ст.426-1, ч.3 ст.426 КК України змінено на ч.2 ст.146, ч.1 ст.127, ч.2 ст.146-1, ч.2 ст.406, ч.3 ст.426 КК України.

Згідно змісту оскаржуваної постанови вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що близько 17.00 год. 13 червня 2019 року, перебуваючи у спальному приміщенні на 5 поверсі Тернопільського обласного збірного пункту (м. Тернопіль, вул. Тролейбусна,5), старший солдат ОСОБА_4 , будучи обізнаним про релігійні переконання ОСОБА_7 та бажання останнього проходити альтернативну військову службу, реалізовуючи свій злочинний умисел, розуміючи протиправний характер та значення своїх дій, порушуючи гарантовані державою конституційні права і свободи людини, передбачені ч.1 ст.3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та ч.1 ст.28 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути підданий катування, жорстокому, нелюдському або такому до принижує його гідність, поводженню чи покаранню, всупереч волі та сумління ОСОБА_7 , вважаючи, що останній бажає ухилитись від обов`язків з військової служби, надягнув на зап`ястя правої руки кайданки, після чого почав тягнути ОСОБА_7 за них з спального приміщення, яке знаходиться на 5 поверсі будівлі на перший поверх будівлі по сходах, ображаючи ОСОБА_7 грубою нецензурною лайкою, заподіюючи сильного фізичного болю, з метою примусити останнього діяти проти його волі, тобто сісти до автомобіля для відправлення до військової частини НОМЕР_2 . ОСОБА_7 , відчуваючи явне приниження та нелюдське ставлення з боку старшого солдата ОСОБА_4 , просив припинити такі насильницькі дії, однак останній незважаючи на нестерпний біль ОСОБА_7 , на його прохання не реагував.

Об`єктом злочину за ст.426-1 КК України є порядок виконання

військовими службовими особами військових формувань України своїх

повноважень по забезпеченню військового правопорядку у сферах:

використання військового майна (при незаконному використанні транспортних

засобів, споруд чи іншого військового майна), проходження військової служби

військовослужбовцями і виконання трудових обов`язків робітниками і

службовцями військових формувань (при незаконному використанні підлеглого

для особистих послуг чи послуг іншим особам та в інших сферах

життєдіяльності військових формувань України).

13 червня 2019 року із збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) здійснювалось відправлення військовим ешелоном особового складу з команди № НОМЕР_3 , у яку був включений ОСОБА_7 .

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на строкову військову службу, вважається день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту.

За таких обставин з 13 червня 2019 року ОСОБА_7 набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.

Зважаючи на вищенаведене, слідчий прийшов до висновку про необхідність змінити кваліфікацію даного кримінального провадження на ч.2 ст.146, ч.1 ст.127, ч.2 ст.146-1, ч.2 ст.406, ч.3 ст.426 КК України для надання належної правової оцінки діям ОСОБА_4 .

Згідно зі ст.110 КПК України, постанова слідчого має бути вмотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обгрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

На підставі п.8 ч.2 ст.40 КПК України слідчий повноважний приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі й щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення за наявності для того обгрунтованих підстав, зокрема, об`єктивних даних, які б дали йому змогу встановити відповідність ознак того чи іншого діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Відповідно до ч.4 ст.38 КПК України, орган досудового розслідування зобов`язаний застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Кваліфікація кримінального правопорушення у кримінальному праві - це точна кримінально-правова оцінка, конкретної небезпечної дії в суспільстві. Кваліфікацію кримінального правопорушення здійснюють уповноважені на це посадові особи, зокрема слідчий, прокурор, згідно з положенням ч.1 ст.214 КПК України.

Отже, правова кваліфікація дій особи визначається саме слідчим, який відповідно до ч.5 ст.40 КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності, виходячи із фактичних обставин, які дійсно свідчать про ознаки певного складу злочину.

При цьому, слід наголосити, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі №658/1658/16-к зазначив, що кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Отже, рішення щодо кваліфікації діяння за тією чи іншою статтею кримінального закону приймає слідчий самостійно, виходячи із сукупності доказів, що є у його розпорядженні на тому чи іншому етапі досудового розслідування.

Проте, в оскаржуваній постанові відсутні дані про те, чому саме слідчий прийшов до такого висновку, які слідчі чи розшукові дії проведно, і які нові обставини при цьому встановлено.

Так, в основі цієї постанови слідчого є висновок про те, що ОСОБА_7 13 червня 2019 року набув статусу військовослужбовця Збройних сил України.

Проте, згідно положення п.2 ч.4 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Водночас, ч.3 ст.15 вказаного Закону передбачено, що призов громадян України на строкову військову службу включає проходження ними призовної комісії та відправлення їх до військових частин.

Таким чином, системний аналіз вказаних положень Закону вказує на те, що законно призвана особа починає вважатись такою, що виконує військову службу, тобто є військовослужбовцем, тільки на шляху прямування на службу, тобто коли вона залишила приміщення ОЗП та попрямувала до місця проходження служби (військової частини). Тобто, до моменту відправлення ця особа не є військовослужбовцем, а має статус призовника.

Дослідивши матеріали скарги та оскаржувану постанову, суд приходить до висновку, що винесена слідчим постанова не відповідає вимогам ч.5 ст.110 КПК України, згідно до якої постанова слідчого складається, зокрема, з мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про зміст встановлених обставин, які є підставами для прийняття такого рішення.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, слідчий не навів у постанові змісту обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотивів прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу, а деякі факти щодо статусу потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_4 залишились поза увагою.

Крім того, з дослідженої скарги представника потерпілого ОСОБА_5 та доданих до неї матеріалів судом встановлено, що в ході досудового розслідування не зібрано достатніх доказів для зміни правової кваліфікації у кримінальному провадженні.

Тому, враховуючи, що постанова слідчого від 22 січня 2021 про про зміну правової кваліфікації кримінального провадження №0000090, в порушення вимог ст.110 КПК України, належним чином не вмотивована, а має лише формальний характер, суд вважає, що скарга представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а відповідна постанова скасуванню.

Крім того, згідно ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Частина 2 ст.291 КПК України вказує, які відомості мають міститися в обвинувальному акті. З передбаченого переліку вбачається, що обвинувальний акт має містити, в тому числі і виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п.5 ч.2 ст.291 КПК України).

Згідно з ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.

Формулювання обвинувачення повинно містити посилання на обставини, які у відповідності до ст.91 КПК України входять до предмету доказування, це подія злочину, форма вини, мотив вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої правопорушенням.

Пред`явлене особі обвинувачення має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Таке право гарантується п.(а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р., ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України з цього питання (Постанова від 24.11.2016 у справі №5-328кс16), згідно якого в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

При цьому, важливим є виклад саме фактичних обставин злочину, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого злочину в суді та для реалізації права на захист.

Крім того, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, згідно якої «обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення», оскільки в контексті ст.6 Конвенції Суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (п.44 рішення від 27.02.1980 у справі «Девеер проти Бельгії» (Deweer v. Belgium), заява № 6903/75).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення ЄСПЛ від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» («Mattoccia v. Italy»), що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про «пріоритетність неформального розуміння поняття обвинувачення» національними судами».

Отже, обвинувальний акт є спеціальним процесуальним рішенням, в якому відображаються підсумки досудового слідства, зроблені слідчим та прокурором, що в свою чергу обґрунтовуються належними та допустимими доказами, визначенням юридичної кваліфікації діянь підозрюваного та формулюється в остаточному вигляді обвинувачення.

Саме тому він повинен бути складений із суворим дотриманням процесуального законодавства, щоб не допустити порушення прав та свобод особи.

Водночас, суд звертає увагу, що орган досудового розслідування зобов`язаний провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

Тому, при підготовчому судовому розгляді у випадку призначення обвинувального акту до судового розгляду, суд фактично займе бік сторони обвинувачення, чим буде порушено принцип неупередженості та верховенства права і права на справедливий суд.

Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд зокрема має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення якихось додаткових відомостей до обвинувального акта чи реєстру після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні. Законом також не передбачено поділу недоліків обвинувального акта чи реєстру на суттєві та не суттєві, чи такі, що перешкоджають або не перешкоджають розгляду справи по суті.

Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акта з недоліками є неприпустимим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог, та може призвести до необ`єктивного та неповного встановлення всіх обставин у справі та позбавить можливості постановити справедливе судове рішення.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акта, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акта прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

На підставі викладеного та враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність скасування постанови слідчого третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_6 , про зміну кваліфікації кримінального провадження від 22.01.2021 року, що дає підстави вважати, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими є не повним, правова кваліфікація кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не вірною, не конкретизованою, чим порушено право обвинуваченого на захист, що унеможливлює призначення обвинувального акту до судового розгляду та є безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Наведені вище порушення вимог КПК України, суд вважає істотними та такими, що перешкоджають призначенні судового розгляду у даному кримінальному провадженні.

Крім того, потерпілим ОСОБА_7 , в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5 , подано позовну заяву до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок скоєння злочину, та у зв`язку із подачею позовної заяви заявлено клопотання про накладення арешту на належну йому земельну ділянку.

Суд, заслухавши клопотання представника потерпілого з приводу накладення арешту на належне майно обвинуваченого та думку учасників кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном для забезпечення цивільного позову. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно п. 4 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Відповідно до ч. 6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого.

Згідно ч.8 ст.170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що клопотання представника потерпілого, заявлене ним як представником цивільного позивача, щодо накладення арешту на земельну ділянку, яка належить обвинуваченому з метою забезпечення цивільного позову та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.110,283,284,291,303,314,372,395 Суд,-

п о с т а н о в и в :
обвинувальний акт в кримінальному провадженні №0000090 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.406, ч.1 ст.127 КК України - повернути прокурору.

Скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 про скасування постанови слідчого третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_6 , про зміну кваліфікації кримінального провадження від 22.01.2021 року задовольнити.

Постанову слідчого третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_6 , про зміну кваліфікації кримінального провадження від 22.01.2021 року скасувати.

Клопотання представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 про арешт майна цивільного відповідача з метою забезпечення цивільного позову задовольнити.

Накласти арешт на належну на праві власності цивільному відповідачу ОСОБА_4 земельну ділянку, кадастровий номер: :02:003:0284, площею 1,2 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер нерухомого майна: 208, шляхом заборони розпорядження та відчуження майна.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1