Дата документу 14.07.2021 Справа № 310/4176/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/895/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/4176/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

05 лютого 2020 року о 06 годині 25 хвилин в м.Бердянськ Запорізької області під час ранкових сутінок водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2107 ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався правою смугою руху проїзної частини Мелітопольського шосе з боку вул.Кабельників в напрямку вул.Ярослава Мудрого, наближаючись до пішохідного переходу, розташованого в районі зупинки громадського транспорту «Маяк».

В цей же час проїзну частину Мелітопольського шосе по нерегульованому пішохідному переходу позначеному дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожнім знаком 5.35.1 Правил дорожнього руху України переходила пішохід ОСОБА_10 , рухаючись з лівого боку праворуч відносно напрямку руху транспортного засобу.

Водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2107 ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_10 , порушивши вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху України не зменшив швидкість транспортного засобу, аж до повної його зупинки, в результаті чого скоїв на неї наїзд.

В результаті наїзду пішохід ОСОБА_10 отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні.

Невідповідність дій ОСОБА_9 вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік.

Вирішено питання про процесуальні витрати, цивільний позов, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, скасувати рішення суду про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк 1 рік. Скасувати рішення суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення майнової шкоди в розмірі 29194, 63 грн. та призначити в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства. Зменшити розмір моральної шкоди, стягнувши з обвинуваченого на користь потерпілої моральну шкоду в сумі 10000 грн. Свої вимоги мотивував тим, що суд у вироку не навів мотивів необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Разом з тим, ОСОБА_9 після вчинення ДТП залишався на місці до прибуття поліції та швидкої допомоги, надав допомогу потерпілій, розташування автомобіля на проїзній частині не змінював. Обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення з необережності, грубих порушень ПДР в його діях не встановлено. Крім того, суд не надав оцінки діям потерпілої, яка швидко перетинала проїзну частину до маршрутного автобусу та яка повністю не позначила себе у тій несприятливій дорожній обстановці, що сприяло виникненню ДТП. Суд також не взяв до уваги, що обвинувачений не тільки не судимий, але й не притягався ні до якої відповідальності, в тому числі і за порушення ПДР. Обвинувачений проживає з дружиною пенсіонером, яка страждає численними хронічними захворюваннями, потребує постійної допомоги чоловіка з транспортом. Обвинувачений з дружиною мають невеликий дохід виключно пенсійні виплати. При цьому суд у вироку помилково зазначив, що обвинувачений працює та має заробітну плату в середньому розмірі 4500 грн. на місяць. Отже користування транспортним засобом є життєвою необхідністю для подружжя ОСОБА_11 . Крім того, як основна позовна заява потерпілої, так і уточнена не відповідає вимогам закону. Додані потерпілою до позовної заяви копії письмових доказів не відповідають вимогам ст.95 ЦПК, вони належним чином не завірені, деякі з них, зокрема фіскальні чеки не читаються, підрахувати та зробити висновок обґрунтованості позовних вимог не має можливості. Заявлені в позовній заяві витрати на лікування потерпілої в загальній сумі 32 795 грн. 30 коп. викликають сумніви. Суд за власною ініціативою перерахував цю суму та зменшив її на 3600 грн., при цьому не зобов`язав потерпілу надати до суду оригінали документів та стягнув з обвинуваченого 29194 грн. 63 коп., але і ця сума не відповідає дійсності та викликає сумнів. Зокрема на аркуші №3 додатку до позовної заяви є ксерокопія 5 фіскальних чеків на загальну суму 1678,41 грн., але суд при підрахунку зазначив на цьому аркуші зовсім іншу суму 2178 грн. Аналогічно не співпадають інші суми. Крім того, потерпілою не надана довідка медичного закладу про призначення для лікування конкретних медичних препаратів, їх найменування, кількість та що вони придбавались за рахунок потерпілої та використані на її лікування. Також судом безпідставно прийнято до уваги фіскальний чек у сумі 3755 грн. кошти перераховані потерпілою приватній особі за відправлену на її адресу через нову пошту посилку, в якій згідно опису ліки. Але що це за ліки, їх найменування, та чи були вони призначені для лікування потерпілої не відомо, будь-яких пояснень в цій частині позовна заява не містить. Жодного медичного документу на підтвердження амбулаторного лікування потерпілої суду надано не було. У зв`язку з цим також викликають сумніви 5 фіскальних чеків, датованих 26-28.10.2020 року на придбання ліків в загальній сумі 1394 грн. 10 коп. Що це за ліки, ким вони придбавалися, чи використовувалися вони за призначенням лікаря для лікування потерпілої не відомо. Крім того, розмір стягнутої на користь потерпілої моральної шкоди є надто великий, визначений без врахування всіх обставин справи та майнового стану обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; представника потерпілої, прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь, вид та розмір призначеного основного покарання в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про необґрунтованість призначення обвинуваченому додаткового покарання колегія суддів вважає безпідставними.

При цьому колегія суддів виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані із застосуванням до неї покарання. При цьому держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Не зважаючи на розподіл покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям - покарання.

Санкція ч.1 ст.286 КК в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення, надавала суду можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до обвинуваченого.

Як вбачається з вироку, районний суд врахував обставини, які впливають на обрання покарання, в їх сукупності, характер допущених обвинуваченим порушень вимог Правил дорожнього руху та зробив правильний висновок про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому колегія суддів враховує, що ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У даній справі судом взято до уваги цінність суспільних відносин, так як відповідно до Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю. Щодо характеру вчиненого, то ОСОБА_9 знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, що призвело до травмування пішохода, яка перебувала на пішохідному переході.

Отже з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали в результаті дій обвинуваченого, характеру та мотивів допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає, що покарання без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК.

Щодо доводів захисника про те, що обвинувачений після вчинення ДТП залишався на місці до прибуття поліції та швидкої, а також надав допомогу потерпілій, то відповідно до ПДР України, у разі причетності до ДТП водій зобов`язаний залишатися на місці пригоди. Так само жодна особа не повинна нехтувати моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людям, які перебувають у небезпечному для життя стані. Недотримання цих норм тягне за собою відповідно адміністративну чи кримінальну відповідальність, а відтак посилання захисника на необхідність врахування цієї обставини під час вирішення питання про призначення покарання є недоречними.

Доводи захисника про те, що саме дії потерпілої сприяли виникненню ДТП і це повинно бути враховано як підставу для не призначення обвинуваченому додаткового покарання колегія суддів визнає непереконливими. Адже незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, обвинувачений зобов`язаний був виконати вимогу пункту 18.1 Правил і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Крім того, у даній справі не було встановлено очевидних невідповідностей дій потерпілої вимогам розділу 4 Правил дорожнього руху.

В своїй апеляційній скарзі захисник посилався також на те, що керування транспортним засобом є життєвою необхідністю для сім?ї обвинуваченого. Між тим, закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких користування таким правом є необхідністю. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Інші обставини, на які посилався захисник в апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції і вони дали суду право призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк, що є мінімально можливим за санкцією ч.1 ст.286 КК.
Відтак, на переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому покарання є пропорційним і співмірним вчиненому та його наслідкам, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги захисника про невмотивованість судового рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілої колегія суддів вважає слушними виходячи з наступного.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Проте цих вимог закону при розгляді даного провадження міськрайонним судом не було дотримано.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_10 було заявлено цивільний позов у справі про стягнення на її користь з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди.

Вирішуючи цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої матеріальної шкоди в сумі 29194, 63 грн. Разом з тим, з мотивувальної частини вироку вбачається, що таке рішення судом жодним чином не мотивоване, у вироку відсутні будь-які розрахунки визначення саме такої шкоди.

При цьому суд зазначив, що така сума матеріальної шкоди підтверджується копіями квитанцій. Між тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні оригінали цих квитанцій. Копії цих квитанцій не завірені а ні потерпілою, а ні в будь-який інший спосіб, а тому вони не можуть вважатися належними доказами.

Зокрема з фіскальних чеків, які містяться на аркушах провадження 67-73, взагалі неможливо встановити їх зміст, а також найменування товару, за придбання яких їх було видано. Матеріали кримінального провадження не містять в собі документів на підтвердження медичного призначення цих лікарських засобів під час лікування потерпілої.

Також у вироку суду відсутні і відомості про те, чи були враховані до суми відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 3600 грн., які було сплачено потерпілою приватній особі ОСОБА_12 через нову пошту за так звані інші ліки (а.п.73).

Крім того, під час апеляційного розгляду обвинувачений заявив про те, що його цивільна відповідальність застрахована у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак суд першої інстанції даній обставині не приділив належної уваги, оскільки не з`ясував, чи дійсно дана обставина мала місце на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди. У зв`язку з чим суд не визначився з належним цивільним відповідачем у цій справі, а відтак і не мотивував свого рішення про стягнення матеріальної шкоди і повного стягнення моральної шкоди саме з обвинуваченого, а не зі страхової компанії, в якій застрахована його цивільна відповідальність.

У контексті наведених обставин рішення суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 не можна визнати законним та вмотивованим, а тому вирок в цій частині підлягає скасуванню з призначенням в цій частині нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 скасувати.

Призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала в частині залишення вироку суду без змін набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Ухвала в частині скасування вироку і призначення нового розгляду оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4