ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/945/21 Справа № 202/4851/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001551 відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпро, громадянки України, офіційно непрацюючої, незаміжньої, має на утриманні неповнолітнього сина, із середньою освітою, зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судима,
обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених положеннями ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та призначено їй покарання:
- за ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 8500 гривень;
- за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 510 гривень;
- за ч. 1 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 8500 гривень.
Звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирішено питання щодо речових доказів. Запобіжний захід не обирався.
Як встановлено судом, 22.02.2016 року, в денний час доби, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , перебуваючи у приміщенні Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, розташованого за адресою: м. Дніпро, пр. Петра Калнишевського, 55, діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, особисто, шляхом заповнення кульковою ручкою відповідних записів, внесла неправдиві відомості в офіційний документ - декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 204 від 22 березня 2007 року, а саме умисно не вказала у розділі «IIІ» бланку Декларації «Відомості про житлові приміщення, що перебувають у власності або володінні членів сім`ї» відомості щодо наявності в неї іншого нерухомого майна, ніж вказано в декларації, а саме приміщення квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 48,6 кв.м.), яка з 05.02.2013 року належить останній на підставі свідоцтва про право на спадщину, тим самим підробила офіційний документ який видається громадянином, який має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем, що стало підставою для призначення та виплати їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Після чого, ОСОБА_8 подала вищевказану декларацію із внесеними неправдивими відомостями щодо відсутності в її власності приміщення квартири, тим самим використала завідомо підроблений документ.
22.06.2016 року, в денний час доби, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою отримання виплат державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, на підставі «Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №250 від 24.02.2003 року, зайшла до приміщення Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, розташованого за адресою: м. Дніпро, пр. Петра Калнишевського, 55, для того, щоб подати заяву та декларацію про доходи та майновий стан осіб, для призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_8 , всупереч п. 10 «Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 250 від 24.02.2003 року, заповнюючи бланк декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 204 від 22 березня 2007 року, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, не вказала у розділі IIІ бланку Декларації «Відомості про житлові приміщення, що перебувають у власності або володінні членів сім`ї» відомості щодо наявності в неї іншого нерухомого майна, ніж вказано в декларації, а саме приміщення квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 48,6 кв.м.), яка з 05.02.2013 року належить останній на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Внаслідок незаконних дій ОСОБА_8 рішенням про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, прийнятим 26.02.2016 року Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, ОСОБА_8 , було призначено державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.
З огляду на вищевикладене, ОСОБА_8 , шляхом надання завідомо недостовірних відомостей про відсутність в неї іншого нерухомого майна, ніж вказано в декларації, отримувала щомісячну державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.
Своїми умисними діями ОСОБА_8 , у період з 01.02.2016 по 31.07.2017 року, незаконно заволоділа грошовими коштами, виплаченими Управлінням праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, в якості призначеної державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, на загальну суму 52977 грн. 75 коп., якими остання розпорядилась на власний розсуд.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисник обвинуваченої в своїй апеляційній скарзі просить вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник обвинуваченої посилається на те, що виклад фактичних обставин кримінального проступку у вироку суду виключає злочинну діяльність ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України, оскільки в вироку зазначається, що підставою призначення соціальної допомоги було рішення Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 26 лютого 2016 року, а декларація про доходи і майновий стан обвинуваченою особою було подано до цього ж органу соціального захисту населення 22 червня 2016 року, тобто після призначення державної допомоги.
У вироку суду першої інстанції доказом винуватості ОСОБА_8 використано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року у справі № 202/4799/18, проте, сторона захисту звертає увагу, що вказане рішення скасовано цим же судом ухвалою від 15 січня 2020 року.
Окрім цього, захисник в своїй скарзі зазначає, що у вироку суду не було надано правову кваліфікацію діям обвинуваченої.
Так, захисник зазначає, що визнаючи винуватою у вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 ч. 1 ст. 190 КК України, суд першої інстанції у вироку зазначив наступне: «згідно з вимогами п. 23 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року № 250, контроль за правильністю призначення і виплати соціальної допомоги здійснює орган соціального захисту населення та Державна соціальна служба. Органи соціального захисту населення мають право робити запити та у строк 10 календарних днів від підприємств, установ і організації інформацію, необхідну для призначення державної соціальної допомоги та проведення перевірок достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за її призначенням. Зазначений нормативний акт дійсно дає УСЗН повноваження щодо здійснення перевірок відомостей наведених декларантами. Проте, зазначене є правом, а ні обов`язком цього органу. Крім того, цей порядок не визначає, коли саме така перевірка має бути проведена, а тому безумовно, саме незаконні дії обвинуваченої спричинили безпідставне отримання нею соціальної допомоги».
Захисник вважає, що внаслідок неправильного тлумачення наведених у вироку норм матеріального права, захисник вважає, що суд дійшов до неправильного висновку щодо прав і обов`язків обвинуваченої і потерпілого та ухвалив незаконний та необґрунтований обвинувальний вирок.
Тлумачення судом першої інстанції прав і обов`язків потерпілого на власний розсуд щодо управа, а ні обов`язку органу УСЗН щодо здійснення перевірок відомостей наведених декларантами та не визначення, коли саме така перевірка має бути проведена» є порушенням основних засад судочинства - справедливості, та свідчить про приховування фактичних обставин справи.
Далі, захист вказує, що суд зазначив: «враховуючи викладене, повідомлення обвинуваченою працівникам УСЗН недостовірних відомостей про відсутність в неї іншого житлового приміщення, яке власноручно внесла в зазначені декларації про доходи та майновий стан беззаперечно мало умисний характер, оскільки вона безумовно розуміла, що у раз,і надання дійсних відомостей щодо свого майнового стану втратить право на отримання соціальної пільги малозабезпеченим сім`ям».
Наведений у цьому висновку суду причинний зв`язок між діями обвинуваченої та отриманням державної соціальної допомоги як для злочину з матеріальним складом, на думку захисника, не розкриває причину призначення органом соціального захисту населення державної соціальної допомоги обвинуваченій своїм власним Розпорядженням та її виплату протягом тривалого часу.
Проте, коли між декларацією і отриманими грошима існує Розпорядження юридичної особи, дії ОСОБА_8 не можуть бути кваліфіковані за статтями 358 та 190 КК України, оскільки прямою підставою для отримання грошей було Розпорядження, а не декларація.
Захисник вважає, що дана обставина має істотне значення для правильної правової кваліфікації її дій, але внаслідок невиконання вимог ст. 91 КПК України суд не вказав в чому полягає «заволодіння чужим майном» або «придбання права на майно» шляхом «обману» або «із зловживанням довірою» та в чому полягає набуття права на державну допомогу за підробленим офіційним документом, та у вироку не навів обґрунтовану правову кваліфікацію діям ОСОБА_8 . Вважає, що ОСОБА_8 правильно призначена державна соціальна допомога як малозабезпеченої сім`ї з 4 осіб, оскільки Закон України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» надає обвинуваченої таке право.
Також, в своїй скарзі захисник вказує, що у пред`явленому ОСОБА_8 обвинувачені не має посилання на порушення нею закону, а саме обвинувачення ґрунтується на порушенні «Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №250 від 24 лютого 2003 року, що є неконституційним обвинувальним актом.
Крім того, п. 10 Порядку призначення та виплат державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям встановлюється постановою Кабінету Міністрів України № 250 від 24 лютого 2003 року викладено в наступній редакції постанови КМУ №632 від 22 липня 2020 року, а саме: державна соціальна допомога не призначається, зокрема, якщо: у власності малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок), крім житла, яке розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, у населених пунктах на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень, та у населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, або житла, непридатного для проживання, що підтверджено актом обстеження технічного стану житлового приміщення (будинку, квартири), за формою згідно з додатком до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505.
Пункт 10 Порядку призначення та виплат державної соціально допомоги малозабезпеченим сім`ям із вказівкою: «державна соціальна допомога не призначається, якщо у власності малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок)», - набув чинності 22 липня 2020 року.
Оскільки згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, підставою кримінальної відповідальності не може бути порушення пункту 10 Порядку призначення та виплат державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в редакції 22 липня 2020 року зокрема та Порядку загалом.
Порушення підзаконного нормативно-правового акту не є підставою кримінальної відповідальності особи (п. п. 1, 22 ст. 92 Конституції України).
Сторона захисту звертає увагу на той факт, що обвинуваченій законом не надано права у зв`язку з її професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складаються з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
З огляду на це заява про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг, а також декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулись за призначенням усіх видів соціальної допомоги, написані обвинуваченої, в які нею було внесено неправдиві відомості про майновий стан не є офіційними документами, оскільки не відповідають вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК України.
Позиції учасників судового провадження.
Захисник обвинуваченої в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Обвинувачена в судовому засіданні думку свого захисника підтримала, також, просила задовольнити подану апеляційну скаргу.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд першої інстанції із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань провів стосовно ОСОБА_8 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався та дійшов правильних висновків щодо доведеності вини останньої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України.
В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченої посилається на те, що у вироку суду не було надано правову кваліфікацію діям обвинуваченої, зокрема, захисник вважає, що судом першої інстанції на власний розсуд було розтлумачені норми матеріального права щодо обов`язку УСЗН перевірити декларацію ОСОБА_8 та щодо причинного зв`язку між діями обвинуваченої та отриманням нею державної соціальної допомоги.
Так, сторона захисту вважає, що УСЗН зобов`язано було перевірити відомості, вказані ОСОБА_8 в декларації, і вже потім приймати рішення про видачу відповідного Розпорядження на підставі якого обвинуваченій виплачувалась державна соціальна допомога. Вказане, на думку захисника, також, свідчить про відсутність причинного зв`язку між діями ОСОБА_8 та отриманням нею державної соціальної допомоги як для злочину з матеріальним складом, оскільки підставою для виплати цих коштів стала не сама декларація, а Розпорядження УСЗН.
Колегія суддів не погоджується із такими доводами сторони захисту, вважає їх надуманими, необґрунтованими та такими, що суперечать фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, є прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.
Обов`язковими суб`єктивними ознаками шахрайства є корисливий мотив та корислива мета, а суб`єктивна сторона злочину, передбачає наявність в діях обвинуваченого прямого умислу.
Згідно з вимогами п. 23 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250, контроль за правильністю призначення і виплати соціальної допомоги здійснює орган соціального захисту населення та Державна соціальна служба. Органи соціального захисту населення мають право робити запити та у строк до 10 календарних днів від підприємств, установ, організацій інформацію, необхідну для призначення державної соціальної допомоги та проведення перевірок достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за її призначенням.
Тобто, дослівно із вказаної правової норми випливає, що органи соціального захисту населення саме мають право перевіряти необхідну для призначення державної соціальної допомоги та проведення перевірок достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за її призначенням. Водночас, вказані положення будь-яких вказівок щодо обов`язку органу соціального захисту населення робити такі перевірки, і як наслідок відповідальності за невиконання такого обов`язку, не містять.
В той час, діючим законодавством України відповідальність за вказівку недостовірних відомостей при заповненні декларацій покладається на особу, яка її заповнює.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та, що не заперечувала сама обвинувачена, ОСОБА_8 отримувала соціальну допомогу з 01 лютого 2016 року по 31 липня 2017 року, при цьому, через певні проміжки часу подавала відповідну заяву та декларацію, під час чого її попереджали про необхідність подання достовірних відомостей щодо доходів та майна, оскільки це впливає на рішення про призначення допомоги.
Такі заяви, крім 22 лютого 2016 року, ОСОБА_8 подала 16 серпня 2016 року, 03 лютого 2017 року, 28 серпня 2017 року, разом з деклараціями, в яких також власноручно вносила завідомо неправдиву інформацію, а саме, вказувала, що в неї на праві приватної власності наявна квартира АДРЕСА_3 .
Відомості про наявну в неї квартиру АДРЕСА_4 , яка належить обвинуваченій на підставі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_8 при заповненні декларації не вказала, тобто подала до органу соціального захисту населення відомості про відсутність в її власності вказаної нерухомості, чим фактично проігнорувала необхідність - повідомлення Управління соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про наявність обставин, що можуть вплинути на отримання нею соціальної допомоги. При цьому, обвинувачена при заповненні всіх необхідних для отримання державної соціальної допомоги була добре обізнана та попереджена про відмову в призначенні або виплаті державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в разі подання неповних чи недостовірних відомостей про доходи та майновий стан членів сім`ї.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що повідомлення обвинуваченою працівникам УСЗН недостовірних відомостей про відсутність в неї іншого житлового приміщення, яке власноручно внесла в зазначені декларації про доходи та майновий стан беззаперечно мало умисний характер, оскільки вона безумовно розуміла, що у разі надання дійсних відомостей щодо свого майнового стану втратить право на отримання соціальної пільги малозабезпеченим сім`ям., що свідчить як про наявність прямого умислу на незаконне заволодіння державними коштами, в момент їх отримання, шляхом обману, так і причинного зв`язку між діями обвинуваченої при заповненні декларації та отриманням нею державної соціальної допомоги.
Щодо доводів захисника обвинуваченого про те, що підставою для виплати державної соціальної допомоги стала не декларація, а Розпорядження УСЗН, то колегія суддів відхиляє такі доводи захисника, оскільки сам факт звернення обвинуваченої до органу соціального захисту населення з метою отримання матеріальної допомоги від держави та подача нею декларації із завідомим прихованням нерухомого майна для отримання такої допомоги і стали підставою для видачі Розпорядження про нарахування та виплату соціальної допомоги обвинуваченій у статусі малозабезпеченої родини.
Окрім цього, захисник в своїй скарзі посилається на те, що наявність в обвинуваченої квартири АДРЕСА_4 не позбавляє її права на отримання державної соціальної допомоги, оскільки площа двох квартир обвинуваченої не перевищує норму встановлену положеннями ст. 7 Закону України Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям в редакції діючій на момент заповнення декларації, а саме, згідно вказаної норми закону, якщо виходячи з розрахунку 24 кв.м х 4 (кількість членів сім`ї за декларацією) + додатково 10,5 кв.м., то площа квартир не повинна перевищувати 94,5 кв.м. При цьому, захисник вказує, що житлова площа квартири АДРЕСА_3 складає 43,5 кв.м., а квартира АДРЕСА_4 складає 36,2 кв.м., що загалом становить житлову площу 79,7 кв.м., і, що, в свою чергу, не перевищує встановлені положеннями ст. 7 Закону України Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям 95,4 кв.м. на кількість 4 осіб в декларації.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами апеляційної скарги, вважає їх надуманими та такими, що неправильно розтлумачені стороною захисту на користь обвинуваченої з метою уникнення нею кримінальної відповідальності, так як, відповідно до ст. 7 Закону України Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям державна соціальна допомога не призначається у випадках, коли у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 квадратний метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 квадратного метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму).
Тобто, із правового аналізу вказаної норми виходить, що мова йде саме про загальну площу житла з розрахунку 21 кв.м. на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв.м., в той час, як в своїй апеляційній скарзі захисник сумує не загальну площу двох квартир обвинуваченої, а житлову, яка значно менше, чим фактично тлумачить норми вказаного закону на користь своєї підзахисної. В той же час, як вбачається із витягу відомостей з державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, загальна площа квартири АДРЕСА_3 становить 63,5 кв.м., а загальна площа квартири АДРЕСА_4 становить 48,6 кв.м. Таким чином, 63,5 кв.м. + 48,6 кв.м. = 112,1 кв.м., що значно перевищує встановлені положеннями ст. 7 Закону України Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям 95,4 кв.м. на кількість 4 осіб в декларації, навіть з урахуванням додаткових 10,5 кв.м.
Реалізація конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям визначається Законом України Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.
Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом України Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям визначаються Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250.
Так, відповідно до ст. 7 Закону України Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення.
Відповідно до п. 12 Порядку №250 у разі коли особами, які входять до складу сім`ї, навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру, виплата соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення.
В той же час, згідно досліджених судом першої інстанції письмових доказів з`ясовано, що ОСОБА_8 , звертаючись до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради для отримання державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, подала декларацію, де вказала завідомо неправдиву інформацію про відсутність в неї житлових приміщень, крім квартири АДРЕСА_3 . Зокрема, умисно, не зазначила про наявність в неї зареєстрованих на праві власності приміщення квартири АДРЕСА_4 (загальною площею 48,6 кв.м.), яка з 05 лютого 2013 року належить обвинуваченій на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Також, в ході перегляду оскаржуваного вироку, захисником було наголошено на тому, що за приховання особою або умисне подання недостовірних даних про доходи та майновий стан, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги, внаслідок чого було надміру виплачено кошти, настає цивільно-правова, а не кримінальна відповідальність і цивільний позов про стягнення з обвинуваченої надмірно отриманих коштів перебуває на розгляді суду в порядку цивільного судочинства, що виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_8 .
Суд апеляційної інстанції відхиляє такі доводи захисника обвинуваченої, вважає їх надуманими, необгрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченою відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Підставою для виникнення, зміни та припинення правовідносин є один або кілька юридичних фактів, передбачених нормами права. До юридичних фактів належать, зокрема, і діяння особи, які можуть бути як правомірними, так і протиправними. При цьому з одним юридичним фактом норми права можуть пов`язувати виникнення, зміну та припинення декількох правовідносин, у тому числі різної галузевої належності.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 , юридичним фактом була її неправомірна поведінка. Останнє полягало у тому, що при зверненні до органу соціального захисту з метою одержання соціальної допомоги обвинувачена приховала наявність у неї нерухомого майна - квартири, тобто надала недостовірні дані, на підставі яких було прийнято рішення про встановлення за особою права на одержання допомоги та її розмір. Така поведінка могла зумовити припинення існуючого правовідношення щодо виплати призначеної соціальної допомоги.

Водночас із припиненням указаного правовідношення чинне законодавство України пов`язує із зазначеною неправомірною поведінкою виникнення низки нових правовідносин:

- недоговірного зобов`язання з набуття майна без достатньої правової підстави, в межах якого особа, яка набула таке майно, зобов`язана повернути його потерпілому ( ст.. 1212 ЦК)), п. 28 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою КМ України від 24.02.2003 року № 250;

- цивільного правовідношення, у межах якого реалізується недоговірна цивільна відповідальність, а саме втрата права на призначення державної соціальної допомоги протягом 6 місяців, починаючи з першого числа місяця виявлення порушення;

- кримінального правовідношення, у межах якого реалізується кримінальна відповідальність за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст.. 190 КК України.

Кожне з цих правовідношень відрізняється за своїм змістом. Зокрема, недоговірне зобов`язання з набуття майна без достатньої правової підстави має, в першу чергу, компенсаційний характер. Його зміст полягає в обов`язку особи відновити порушене суб`єктивне право іншої особи або компенсувати завдану шкоду. ( ст.1213 ЦК)

Натомість у межах правовідносин, у яких реалізується кримінальна відповідальність, виконується каральна функція права. Їхнім змістом є обов`язок особи, яка вчинила правопорушення, зазнати осуду з боку держави та перетерпіти негативні наслідки за вчинені правопорушення.

Таким чином, відмінності у складі правопорушення слугують підставою для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності.

У цій справі суд першої інстанції встановив, що своїми діями ОСОБА_8 порушила порядок реалізації передбаченого актами цивільного законодавства суб`єктивного права на одержання державної соціальної допомоги (елемент складу цивільно-правового делікту) та неодноразово отримувала державні кошти (тобто заволоділа чужим майном) шляхом подання заяви та декларації, які містять недостовірну інформацію (тобто фактично шляхом введення в оману), заподіявши цим істотної шкоди відносинам власності, що є елементом складу злочину, передбаченого положеннями ст. 190 КК України.

За нормативним визначенням шахрайства, якщо особа, звертаючись до органу соціального захисту з метою одержання державної соціальної допомоги, умисно приховала факти, які спричинили наслідки правового характеру й завдали потерпілій стороні матеріальної шкоди, то такі дії є підставою для виникнення як цивільно-правових, так і кримінально-правових відносин. А отже, є підстави для притягнення зазначеної особи до цивільної та кримінальної відповідальності.

Факт установлення законодавцем механізму повернення органу соціального захисту надміру виплачених коштів не виключає притягнення особи за вказані умисні дії саме до кримінальної відповідальності.

Таким чином, незважаючи на вказану позицію сторони захисту щодо відсутності правової кваліфікації дії обвинувачено, а також щодо відсутності в її діях матеріального складу інкримінованого їй органами досудового розслідування злочину, колегія суддів приходить до висновку, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України повністю доведена сукупністю досліджених та проаналізованих судом першої інстанції в ході судового провадження письмових доказів та показів свідків, а тому, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання.
Тож, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4