Дата документу 30.03.2021 Справа № 314/4160/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/4160/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/648/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2020 року, якою у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення відмовлено,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника - адвоката ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,
засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська ВК (№20)».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2020 року, якою у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 , який відбуває покарання у ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)», адвоката ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення відмовлено.
Своє рішення суд мотивував тим, що поведінка засудженого ОСОБА_6 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення. Розглянути повторно відносно нього кримінальну справу.

В обґрунтування своєї скарги вказує на те, що на теперішній час він має 1 заохочення, має мати, яка є особою з інвалідністю, та потребує його допомоги, на утриманні якої знаходиться його син ОСОБА_9 . Крім того, він надав суду документи, згідно з якими ОСОБА_10 може його працевлаштувати.

Також апелянт вважає, що він став на шлях виправлення, та після звільнення з місць позбавлення волі в нього буде можливість працевлаштуватися та допомагати своїм близьким.

Згідно з ухвалою суду, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)», про умовно-дострокове звільнення.
Засуджений, його захисник в судовому засіданні на задоволенні клопотання наполягали, просили задовольнити клопотання на підставах, що в ньому зазначені.
Представник адміністрації установи в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого, характеризував засудженого негативно.
Прокурор у судовому засіданні вважає, що клопотання засудженого не підлягає задоволенню, оскільки останній не довів своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого і вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставлення до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.
При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.
Відповідно до положень КВК України, основним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.
Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та рекомендацій, викладених в постанові Пленуму Верхового Суду України, детально проаналізував дані про особу засудженого ОСОБА_6 і його поведінку за весь час відбування покарання та дійшов обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2017 року, з врахуванням вироку Апеляційного суду Донецької області від 27 березня 2018 року, за ч.3 ст.187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2018 року зараховано в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 26 березня 2018 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання: 19 лютого 2016 року, кінець строку: 12 січня 2022 року.
ОСОБА_6 раніше не судимий.
В місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_6 знаходиться з 25 лютого 2016 року.
Під час тримання в ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№6)» з 25 лютого 2017 року по 26 травня 2018 року характеризувався таким чином: допустив 3 порушення вимог встановленого режиму тримання, за які притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи. Допущені порушення полягали у виготовленні та зберіганні заборонених предметів. Стягнення накладені до набрання вироком законної сили. Заохочень не мав.
З 26 травня 2018 року відбуває покарання у ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)». За час відбування покарання характеризувався таким чином: вимоги режиму відбування покарання порушує, за що має 2 стягнення, накладених правами начальника установи. Стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заохочень не має.
На виробництві установи не працевлаштований.
У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний.
Намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом.
Намагається утримувати спальне місце та приліжкову тумбочку у чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд.
До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість.
Намагається виконувати роботи із самообслуговування, достатній рівень необхідних навичок для самостійного їх виконання не має.
До виконання робіт з благоустрою установи ставиться байдуже, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.
Не дотримується вимог пожежної безпеки.
Не бере участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі.
Не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу.
Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, але займається самоосвітою.
Не бере участь у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціальну корисну активність в організації їх роботи.
Комісією ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» протоколом №29 від 31 жовтня 2018 року засудженому ОСОБА_6 відмовлено в застосуванні відносно останнього ст.ст.100,101 КВК України, протоколом №14 від 15 травня 2019 року - ст.82 КК України, протоколом №2 від 17 січня 2020 року - ст.81 КК України, як такому, що не довів своє виправлення.
За вироком суду має позов на суму 1450 грн, але виконавчі документи до установи не надходили.
Вину в скоєному злочині визнає, але не щиро.
Відповідно до довідки начальника відділення СПС ОСОБА_11 від 29 жовтня 2020 року, засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання в ДУ «Вільнянська ВК №20» з 26 травня 2018 року, не залучався без оплати до роботи по благоустрою колонії, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених (а.п.15).
Крім того, з матеріалів провадження встановлено, що засуджений ОСОБА_6 за час відбування покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» на виробництві установи у період з 01 січня 2019 року по 01 жовтня 2020 року працевлаштований не був (а.п.16), незважаючи на те, що праця засудженого і сумлінне ставлення до неї, відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, є обов`язковою умовою для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Дослідивши всі обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що засуджений ОСОБА_6 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.
Доводи апелянта про те, що в нього є 1 заохочення, не підтверджуються матеріалами провадження.
Зокрема, як убачається з довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_6 , останній заохочень не має, проте на нього 5 разів накладалися стягнення, які погашені (а.п.14).
Викладене не може свідчити про те, що за весь час відбування покарання поведінка засудженого була сумлінною та про те, що він довів своє виправлення.
Те, що мати та син засудженого ОСОБА_6 , зі слів останнього, потребують догляду, та готовність третьої особи - ОСОБА_10 працевлаштувати останнього, не можуть бути достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення, оскільки такі обставини не є підтвердженням того, що сам засуджений став на шлях виправлення.
З урахуванням даних, що характеризують особу засудженого, його відношення до праці за весь період знаходження у виправній установі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції не спростовують, отже, підстав для задоволення цієї скарги не вбачається.
В апеляційній скарзі окрім іншого засуджений просить переглянути його кримінальне провадження, проте, викладене виходить за межі питань, які вирішуються в порядку ст.ст.537- 539 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2020 року, якою у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення відмовлено, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4