УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 758/3745/17
провадження № 51-856ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження.
Суть питання
Відповідно до вироку від 06 квітня 2017 року, Подільський районний суд м. Києва затвердив угоду про визнання винуватості від 07 березня 2017 року, з уточненнями, між прокурором ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_6 , визнавши останнього винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі КК України), та призначивши йому узгоджене сторонами покарання, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік, без конфіскації майна, яке є його власністю.
Не погоджуючись з указаним рішенням суду ОСОБА_4 оскаржив його до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на підставі ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) повернуто, оскільки вона подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів його апеляційної скарги, щодо того, що вирок Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року стосовно ОСОБА_6 безпосередньо стосується його інтересів, а тому суд дійшов передчасного висновку про те, що він не має права подавати апеляційну скаргу на зазначений вирок місцевого суду. На підтвердження своїх доводів, ОСОБА_4 вказує, що викладені у повідомленні про підозру щодо нього фактичні обставини збігаються з формулюванням обвинувачення визнаного судом доведеним у вказаному судовому рішенні місцевого суду.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
В той же час, частинами 1, 2 ст. 24 КПК України гарантовано право кожному на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, а також гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Отже, якщо судове рішення стосується прав, свобод та інтересів «інших осіб», відсутніх у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, це не перешкоджає цим особам у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, відповідно з положеннями ч. 2 ст. 24 цього Кодексу. Однак при вирішенні питання про наявність підстав для оскарження рішення суду до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є питання про те, чи насправді це рішення стосується прав, свобод та інтересів цієї (конкретної) особи.
Як вбачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, цей суд, з`ясовуючи чи дійсно вирок стосовно ОСОБА_6 стосується ОСОБА_4 тією мірою, що надає йому право на його оскарження, встановив, що кримінальне провадження № 0000599 стосовно ОСОБА_6 було виділено в окреме провадження з кримінального провадження № 0000507, в якому ОСОБА_4 було повідомлено про підозру, у зв`язку з чим укладання угоди між прокурором та ОСОБА_6 , а в подальшому і ухвалення вироку на підставі такої угоди, не тільки не суперечить вимогам закону, а навпаки ґрунтується на них.
Так, за змістом ч. 8 ст. 469 КПК України у разі якщо кримінальне провадження здійснюється стосовно кількох осіб, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні одного або кількох кримінальних правопорушень, і згода щодо укладання угоди досягнута не з усіма підозрюваними чи обвинуваченими, угода може бути укладена з одним (кількома) з підозрюваних чи обвинувачених. Кримінальне провадження щодо особи (осіб), з якими досягнуто згоди, підлягає виділенню в окреме провадження.
Як видно з вироку, долученого до поданої касаційної скарги, місцевий суд на підставі угоди про визнання винуватості стосовно ОСОБА_6 попри те, що містить твердження, що кримінальне правопорушення останній вчинив за попередньою змовою групою осіб, під керівництвом Особи 1 та за участю Особи 2, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_6 , який уклав угоду про визнання винуватості.
Дослідження та оцінку правомірності дій ОСОБА_4 , який такої угоди не укладав, суд не здійснював, тим більше не вирішував наперед питання про його права, свободи чи інтереси, і не встановлював преюдиційних фактів щодо нього.
Крім того, будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати безіменних осіб, про співучасть з якими йдеться у вироку стосовно ОСОБА_6 , це судове рішення не містить.
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_4 на те, що встановлені вироком обставини стосовно ОСОБА_6 можуть бути використані як беззаперечний доказ його вини є безпідставними.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.
У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Чинний КПК України не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. У постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 759/10575/16-к Верховний Суд зробив висновок про те, що вирок суду на підставі угоди не має преюдиційного значення в кримінальному провадженні стосовно інших осіб.
Крім того, згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду (постанова від 18 травня 2020 року у справа № 639/2837/19), суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали судді апеляційного суду та вмотивованість його висновків, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3