Справа № 751/3057/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/186/21
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 з доповненнями на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 5 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_10 заявлене у межах кримінального провадження, внесеного 26 березня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000044 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.362, ч.2 ст.364 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт у вигляді заборони розпорядження, відчуження та користування на майно, яке було вилучено 22 квітня 2021 року під час обшуку будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки SAMSUNG чорно білого кольору у неробочому стані ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 з сім картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» та флеш - накопичувачем Micro SD, марки SAMSUNG, об`ємом 2GB.

Мотивуючи рішення, слідчий суддя вказав, що виявлене у ході обшуку майно, яке вказане у клопотанні слідчого, відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, що згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів, оскільки арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, та процесуального статусу останнього і враховуючи розумність, співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, з метою забезпечення збереження речових доказів, запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, дійшов висновку про обґрунтованість клопотання та необхідність його задовольнити.

На зазначену ухвалу слідчого судді адвокатом ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 була подана апеляційна скарга в якій він просить скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою і її було постановлено з порушенням ряду вимог кримінального процесуального закону України.

В доповненнях до апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 поданої в інтересах ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 ставить аналогічні вимоги в обґрунтування яких зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваної ухвали складається з дублювання тексту клопотання, цитуванням положень КПК України без мотивів їх застосування та без посилання на конкретні обставини кримінального провадження, які були встановлені при дослідженні доказів в ході судового розгляду та на докази на підтвердження встановлених слідчим суддею обставин. Захисник вважає, що ОСОБА_9 не має жодного процесуального статусу, підставою проведення обшуку було те, що ОСОБА_11 проживає за адресою, де було проведено обшук, слідчим суддею не наведено відповідних доказів обґрунтованості підозри, що передбачено ст.. 132 КПК України, як однієї підстави для застосування заходів забезпечення і вважає, що органом досудового розслідування на підтвердження необхідності накладення арешту на майно не надано жодного належного доказу.

Вказує, що ст.. 168 КПК України забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, окрім визначених законом випадків, однак на переконання захисника слідчим суддею не було встановлено виняткових випадків із посиланням на відповідні докази. Вважає, що встановлена слідчим суддею підстава для накладення арешту збереження речових доказів є необґрунтованою, оскільки слідчим суддею і органом досудового розслідування не було наведено обґрунтованих підстав для визнання тимчасово вилученого майна речовими доказами, що свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту.

Зазначає, що арешт мобільного телефону ОСОБА_11 та будь-які дії з ним, за відсутності ухвали слідчого судді про дозвіл на втручання у приватне спілкування є порушенням прав останнього на таємницю спілкування, а позбавлення його можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, як захід кримінального провадження, в якому відсутні будь-які докази вчинення кримінального правопорушення, є грубим порушенням його права власності.

Заслухавши доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього кодексу.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим управлінням ГУНП в Чернігівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000044 від 26.03.2021 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 362, ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом несанкціонованого блокування інформації в автоматизованій системі управління документами Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру групою, що має доступ до такої інформації за попередньою змовою між собою.

21 квітня 2021 року слідчим суддею Новозаводського районного суду міста Чернігова надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

22 квітня 2021 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено зазначені у клопотанні речі, які визнано та приєднано в якості речових доказів у даному кримінальному провадженні.

23 квітня 2021 року слідча відділу ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_10 звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова із клопотанням про накладення арешту на речі, виявлені та вилучені під час обшуку 22 квітня 2021 року за місцем проживання ОСОБА_11 .

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова 5 травня 2021 року задоволено клопотання про арешт майна та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні, повний перелік якого зазначено у резолютивній частині ухвали.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000044, слідчий суддя, виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення його збереження або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

З таким висновком слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

За ч. 2 цієї ж статті, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Згідно ч. 2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Згідно ч. 1, 2 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України, при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

З урахуванням цього, слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Наведені слідчим у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, не може бути визнано достатнім для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки, згідно положень ст. 171 КПК України, наведені у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання, тоді як саме клопотання не є доказом будь-яких обставин.

Як вбачається з матеріалів провадження, метою накладення арешту у даному кримінальному провадженні є забезпечення збереження речових доказів.

Таким чином, відповідно до матеріалів провадження, слідчий, звернувшись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою забезпечити збереження його як речового доказу, долучив до матеріалів провадження постанову слідчого СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_10 про визнання майна речовими доказами від 22 квітня 2021 року згідно якої майно, на яке вона просить накласти арешт, визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, шляхом винесення про це постанови, в якій зазначено підстави для визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, а тому доводи апелянтів про те, що органом досудового розслідування не надано доказів, які би свідчили про необхідність накладення арешту на вищевказане майно, і клопотання слідчого та ухвала слідчого судді не містять даних на підтвердження того, що арештоване майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, слід визнати безпідставними.

Слід зазначити, що, всупереч доводам апеляційних скарг, на цьому етапі кримінального провадження невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна може призвести до його відчуження, пошкодження, знищення, перетворення, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Твердження сторони захисту, що судове рішення не містить обґрунтовані доводи на підтвердження необхідності накладення арешту, оскільки про підозру у кримінальному провадженні нікому не повідомлено, не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до п.3 ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.3,4 ч.2 ст. 170 цього Кодексу).

З матеріалів справи вбачається, що арешт було накладено з метою збереження речових доказів (п.1 ч.2 ст.170 КПК України), а тому в даному випадку наявність обґрунтованої підозри конкретній особі не враховується.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, стороною захисту не надано та колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, доводи апелянта щодо порушення вимог ст.168 КПК України, а саме вилучення мобільних терміналів систем зв`язку, наслідком чого є безпідставне накладення арешту, також не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду. Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Згідно ухвали слідчого судді від 21 квітня 2021 року, що міститься в матеріалах, доданих до клопотання, було надано дозвіл на проведення слідчими у кримінальному провадженні № 0000044, обшуку за місцем проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , з метою, зокрема, виявлення технічних засобів (планшетні комп`ютери, портативні персональні комп`ютери, ноутбуки, мобільні термінали з сім-картками операторів мобільного зв`язку). Вказані речі та документи, на думку органу досудового розслідування, мають суттєве значення для встановлення істини у вказаному кримінальному провадженні. Матеріали судового провадження свідчать, що накладення арешту на вилучене майно, є виправданим і необхідним на даному етапі кримінального провадження, оскільки сприятиме досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування, і потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання настанню негативних наслідків, зокрема, втрати, знищення чи спотворення, що унеможливить дослідження таких речей шляхом залучення спеціаліста та/або проведення експертизи, а тому доводи представника щодо незаконного накладення арешту на вказане майно є необґрунтованими.

Крім того, з наданих матеріалів вбачається, що постановою слідчого відділу СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_12 від 28 квітня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000044 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 362, ч.2 ст.364 КК України, було призначено комп`ютерно - технічну експертизу стосовно вищезазначеного майна.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому посилання апелянта на незаконність арешту, не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

За таких обставин, ухвала слідчого судді відповідно до вимог ст. 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 з доповненнями залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 5 травня 2021 року, якою задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_10 заявлене у межах кримінального провадження, внесеного 26 березня 2021 року до ЄРДР за № 0000044 про арешт майна без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4