Номер провадження: 11-кп/813/357/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_11 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2019 по кримінальному провадженні №0004860 внесеного до ЄРДР 22.09.2017р.відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі громадянина України, працюючого не офіційно водієм, не одруженого, не маючого дітей, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не маючого судимостей,

- обвинуваченогоу вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України призначивши покарання:

- за ч. 1 ст. 186 КК України у вигляді одного року позбавлення волі;
- за ч. 2 ст.186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді двох років шести місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_8 призначено остаточне покарання за сукупності злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, у вигляді двох років шести місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту.
На підставі ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк відбування основного покарання час його попереднього ув`язнення та перебування під вартою у період часу з 09.11.2017 по 18.11.2018 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що 9.08.2017 приблизно о 13 год. знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, діючи з корисливих міркувань, підійшовши до раніше незнайомої йому ОСОБА_12 шляхом ривку, заволодів золотим ланцюжком плетіння «Бісмарк» вагою 7 грамів вартістю 12000 гривень та золотим хрестиком вагою 3 грами, які знаходилися на шиї потерпілої, однак частина прикрас залишилася в руці потерпілої, яка намагалася присікти протиправні дії грабіжника, після чого з місця скоєння злочину втік, тим самим своїми діями спричинивши ОСОБА_12 матеріальної шкоди на загальну суму 9000 гривень.
Окрім того, 21.09.2017 приблизно о 16 год. 45 хв. ОСОБА_8 , знаходячись біля під`їзду №3 будинку АДРЕСА_3 , маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, зайшов за незнайомою йому ОСОБА_13 до парадної вищевказаного будинку, де біля входу ліфту зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок плетіння «косичка» вагою 14,75 грамів вартістю 7987 гривень з золотим хрестиком зі вставками білого каміння вагою 2,01 грами вартістю 2013 гривень, після чого з місця скоєння злочину втік, тим самим своїми діями спричинивши ОСОБА_13 матеріальної шкоди на загальну суму 10000 гривень.
Також, 16.10.2017 приблизно о 13 год. 15 хв. ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, наблизившись до раніше незнайомої йому ОСОБА_14 , зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок плетіння «якірне» вагою 7,45 грамів вартістю 6793 гривень з золотим кулоном у вигляді «лева» вагою 3,7 грами вартістю 2207 гривень, після чого з місця скоєння злочину втік, тим самим своїми діями спричинивши ОСОБА_14 матеріальної шкоди на загальну суму 9000 гривень.
17.10.2017 приблизно об 11 год. 15 хв. ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, підійшовши до раніше незнайомої йому ОСОБА_15 , зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок плетіння «Бісмарк» вагою 12 грамів вартістю 12000 гривень з золотим кулоном у вигляді «лева» вагою 3,2 грами вартістю 3000 гривень, після чого з місця скоєння злочину втік, тим самим своїми діями спричинивши ОСОБА_15 матеріальної шкоди на загальну суму 15000 гривень.
Окрім того, 18.10.2017 приблизно о 13 год. 40 хв. ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку №157, розташованому по вул. Добровольського в м. Одесі, маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, підійшовши до раніше незнайомої йому ОСОБА_16 , зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок плетіння «Бісмарк» вагою 6,37 грамів вартістю 7765 гривень з золотим хрестиком вагою 4,47 грами вартістю 2235 гривень, після чого з місця скоєння злочину втік, тим самим своїми діями спричинивши потерпілій ОСОБА_16 матеріальної шкоди на загальну суму 10000 гривень.
Того ж дня, 18.10.2017 приблизно о 15 год. ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_5 , маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, переслідуючи раніше незнайому йому ОСОБА_10 , зайшов за нею до парадної вищевказаного будинку, де між поверховими сходами другого та третього поверхів шляхом ривку зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок вартістю 3500 гривень з золотим хрестиком вартістю 500 гривень, після чого з місця скоєння злочину втік, тим самим своїми діями спричинивши потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 4000 гривень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації дій, вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з наступних підстав:

- суд недостатньо врахував особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст.ст. 66, 67 КК України, тобто не дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання;

- ОСОБА_8 був попередньо ув`язнений та перебував під вартою один рік, перебуваючи на волі протягом року не порушував покладенні на нього обов`язки, став на шлях виправлення.

Посилаючись на такі доводи, обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначення покарання, а саме призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України мінімально можливе покарання, із застосуванням ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 зазначив, що вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим з наступних підстав:

- висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та на визначення міри покарання;

- судом призначено покарання, яке виходить за межі, встановлені ч. 2 ст. 186 КК України та є явно несправедливим через м`якість, так як при встановлених обставинах, що пом`якшують та обтяжують покарання, через тяжкість злочину та особу обвинуваченого, призначення покарання з застосуванням ст. 69 КК України є необґрунтованим;

- у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_8 поряд із відсутністю цивільних позовів, намагався будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсував їм перенесені страждання, чи полегшав душевний біль, хоч і перебував на волі протягом року.

Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_11 просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі та за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, а остаточне покарання призначити з урахуванням ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого, просили її задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, прокурора ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора ОСОБА_11 , просив її задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як видно зі змісту вироку суду першої інстанції, він частково відповідає приписам ст. 370 КПК України.

Доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів, фактичні обставини справи та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого не оспорюються, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані судом 1-ої інстанції за ч. 1 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) та за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб та його вина доведена в повному обсязі.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції зазначив у вироку, що приймає до уваги характер та ступінь тяжкості, мотивацію вчинених ним злочинів, які відносяться до категорії тяжких злочинів, та були скоєні у короткий проміжок часу відносно жінок у світлий період доби, що в свою чергу говорить про самовпевнену поведінку обвинуваченого, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння злочину аналогічної спрямованості, але в силу ст. 89 КК України визнаний таким, що не має судимості, працює, хоча неофіційно, має місце проживання, де мешкає разом з матір`ю, що свідчить про міцність соціальних зв`язків, позитивно характеризується, в судовому засіданні свою вину визнав повністю, особисте ставлення обвинуваченого до скоєного, відсутність тяжких наслідків та матеріальних претензій до обвинуваченого, незважаючи на це, в останньому слові виявив готовність відшкодувати потерпілим завданий збиток.

Окрім того, суд першої інстанції врахував висновки досудової доповіді, думки потерпілих, які залишили розгляд питання щодо призначення міри покарання на розсуд суду, його молодий вік, а також ту обставину, що перебуваючи на волі, протягом року не порушував покладені на нього обов`язки, що говорить про те, що він став на шлях виправлення, поведінку під час судового провадження, з якої вбачається, що він оступився, в повній морі усвідомив свою вину, наявність мотивації до позитивних змін у житті, бажання вести законослухняний спосіб життя.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття, повне визнання своєї вини.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом не встановлені.

Виходячи з наведених обставин, суд 1-ої інстанції дійшов висновку, що призначаючи покарання ОСОБА_8 до нього можливо застосувати приписи ст. 69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та його особи.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у абз. 1, 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у кожному випадку призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання, суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

Виходячи з цього, доводи прокурора про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України, апеляційний суд вважає обґрунтованим з наступних підстав.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 за короткий проміжок часу вчинив шість епізодів умисних корисливих злочинів, що вказує на системність таких його дій та зухвалість і самовпевненість, з огляду на денний час їх вчинення, на що суд першої інстанції звернув свою увагу, але на думку апеляційного суду не врахував в достатній мірі зазначені обставини при призначенні покарання.

Окрім того, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції безпідставно врахована обставина, що пом`якшує покарання обвинуваченого як щире каяття.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 18.09.2019 у справі №166/1065/18 зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що протягом всього судового розгляду обвинувального акту, ОСОБА_8 заперечував свою причетність до інкримінованих йому злочинів, за винятком одного епізоду злочину після якого його було затримано, навіть не зважаючи на допити потерпілих у судовому засіданні, які беззаперечно вказували на нього як на особу, що вчинила відносно них злочин. Лише після зміни обвинуваченому запобіжного заходу, а також під тиском доказів, наданих прокурором у судовому засіданні, обвинувачений, майже при завершенні судового розгляду визнав свою вину.

З огляду на зазначені обставини, апеляційний суд вважає, що така поведінка не може вказувати на наявність щирого жалю з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки.

Окрім того, суд першої інстанції зазначив, про обвинувачений в останньому слові виявив готовність відшкодувати потерпілим шкоду, однак після постановлення вироку та до моменту постановлення рішення апеляційним судом будь-яких даних щодо такого відшкодування ним до суду не надано, що також може вказувати на формальне заявлення обвинуваченим про такі дії, з метою введення суду в оману щодо свого відношення до вчиненого, а також з метою призначення найм`якішого покарання.

Суд апеляційної інстанції погоджується із доводами прокурора про те, судом 1-ої інстанції необґрунтовано застосовані приписи ч. 1 ст. 69 КК України, а рішення з цього приводу мотивовані без аналізу усіх обставин справи та особистості обвинуваченого, оскільки обвинувачений фактично не сприяв розкриттю злочину, його розкаяння не є щирим, а будь-яких даних, які б вказували на існування інших пом`якшуючих обставин, що можуть бути враховані при призначенні обвинуваченому покарання, апеляційний суд не знаходить.

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене обвинуваченим судом 1-ої інстанції покарання нижче від найнижчої межі, у даному випадку, є необґрунтованим, занадто м`яким і через це явно несправедливим.

При цьому, колегія суддів зазначає, що обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України є визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини.

Обставин, що обтяжують покарання останнього апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду 1-ої інстанції ухвалений з порушенням норм кримінального законодавства, а обвинуваченому має бути призначене покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, сукупності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, обвинуваченому має бути призначене пропорційне реальне покарання за кожним епізодом злочину, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів у межах санкції ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 186 КК України, а доводи апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому надто м`якого покарання, є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає неслушними аргументи обвинуваченого про наявність достатніх підстав для застосування відносно нього ст. 75 КК України, оскільки апеляційна скарга не містить підстав, які можуть вказувати на це, а всі обставини зазначені в ній не містять нових даних, крім тих, що були досліджені судом першої та апеляційної інстанції.
Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України, призначаючи покарання, суд у резолютивній частині вироку зазначає, в тому числі, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.
Як вбачається із вироку суду першої інстанції в резолютивній частині зазначено про зарахування ОСОБА_8 на підставі ст. 72 КК України в строк відбування основного покарання час його попереднього ув`язнення та перебування під вартою у період часу з 9.11.2017 по 18.11.2018 з розрахунку одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.
Натомість, таке обчислення строку суду першої інстанції є помилковим, оскільки ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.11.2017 (т. 2 а.п. 18 відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування) відносно підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою під час досудового розслідування, який після надходження обвинувального акту №0004860 до суду першої інстанції залишено без змін та неодноразово був продовжений.
Водночас, ухвалою суду від 19.11.2018 відносно обвинуваченого ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту (т. 2 а.п. 190-192), тобто ОСОБА_8 перебував у режимі попереднього ув`язнення у період з 09.11.2017 по 19.11.2018.
При цьому, 19.11.2018 останній звільнений з-під варти та не зважаючи на вказані обставини, не зарахування ОСОБА_8 у строк покарання день, в який останній до моменту звільнення перебував під вартою. є таким, що погіршує становище обвинуваченого, з огляду на що, колегія суддів вважає, що останньому слід зарахувати у строк відбування покарання, строк його попереднього ув`язнення відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з 09.11.2017 по 19.11.2018 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Згідно з приписами п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
При цьому п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Стаття 414 КПК України передбачає, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

При цьому, апеляційний суд вважає, що необхідності у повному скасуванні вироку суду 1-ої інстанції не має, оскільки фактичні обставини вчинення злочинів учасниками провадження не оспорюються, окрім того, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 186 КК України, що виключає у собі необхідність повторного визнання його винуватим, як про це зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, в частині призначення покарання, з ухваленням нового вироку у цій частині із правильним зарахуванням строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.

У зв`язку з тим, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання, яке потрібно відбувати реально, апеляційний суд вважає за необхідне затримати його в залі суду та доставити під вартою до ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2019, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким:

призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення злочинів, передбачених:

- ч. 1 ст. 186 КК України у виді трьох років позбавлення волі;
- ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України призначити ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупності злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 обчислювати з 10 червня 2021 року.

На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення воліза період з 09.11.2017 по 19.11.2018 включно.
В іншій частині вирок суду першої інстанції - залишити без змін.

Засудженого ОСОБА_8 затримати в залі суду та доставити під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для виконання вироку.

Вирок набирає законної сили з моменту його оголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим у той же строк з дня отримання копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4