У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі сектаря: ОСОБА_4
розглянув апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04.03.2021 року, якою захиснику ОСОБА_5 в інтересах:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою технічною освітою, не одруженого,

- відмовлено в умовно достроковому звільненні від подальшого відбування покарання.
учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_7
засуджений: ОСОБА_6

захисник: ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_6 умовно-достроково від подальшого відбування покарання.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04.03.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи апелянта.

Апелянт вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи.

Зазначає, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення, зміни у особистості засудженого є достатньо позитивними і він готовий до самокерованої правослухняної поведінки.

Крім того вказує, що під час відбування покарання в ДУ «Снігурівськка виправна колонія (№5)» ОСОБА_6 має одне не зняте та не погашене у встановленому порядку стягнення. Має 2 заохочення, підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, намагається дотримуватися правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом установи, спальне ліжко та прикроватну тумбочку утримує в чистоті, має завжди охайний зовнішній вигляд, намагається дбайливо ставитись до майна установи, намагається підвищувати свій загальноосвітній рівень знань та самоосвіти, на виробництві установи не працевлаштований за станом роботи.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_6 з 23 серпня 2019 року відбуває покарання у державній установі "Снігурівська виправна колонія (№5)" за вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року, яким його засуджено за ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 КК Російської Федерації до 7 років 5 місяців позбавлення волі. 08 лютого 2018 року ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва вирок Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року приведено у відповідність із законодавством України. Визначено, що ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 КК Російської Федерації, за якою ОСОБА_6 засуджено вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року, відповідають ч.1 ст.15, ч.3 ст.307 КК України.

Засудженому ОСОБА_6 на підставі вироку Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року визначено покарання за ч.1 ст.15, ч.3 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України - 7 років 5 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. Строк відбування покарання засудженому визначено рахувати з 10.03.2016 року, в який зараховано час тримання його під вартою в період з 25.09.2015 року по 09.03.2016 року.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року засудженому зараховано у строк відбування покарання, призначеного вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року, та ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08 лютого 2018 року за ч.1 ст.15, ч.3 ст.307, ст.69 КК України у виді 7 років 5 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, строк попереднього ув`язнення з 25 вересня 2015 року по 25 квітня 2016 року, включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

15 лютого 2021 року до суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , в якому він просить звільнити засудженого ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання умовно-достроково за наявності пільги.

Суд першої інстанції відмовив у клопотанні захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого про умовно дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки дійшов висновку про відсутність достатніх підстав стверджувати, що ОСОБА_6 за час відбування покарання став на шлях виправлення, зміни у особистості засудженого є достатньо позитивними і він повністю готовий до самокерованої правослухняної поведінки, а тому вважав, що клопотання адвоката в інтересах засудженого задоволенню не підлягає.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення а ухвали суду без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та особової справи засудженогг, апеляційний суд дійшов наступного.
Статтею 81 КК України передбачені підстави, за яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.
Вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року, ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 КК Російської Федерації до 7 років 5 місяців позбавлення волі. 08 лютого 2018 року ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва вирок Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року приведено у відповідність із законодавством України. Визначено, що ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 КК Російської Федерації, за якою ОСОБА_6 засуджено вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року, відповідають ч.1 ст.15, ч.3 ст.307 КК України. Засудженому ОСОБА_6 на підставі вироку Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року визначено покарання за ч.1 ст.15, ч.3 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України - 7 років 5 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. Строк відбування покарання засудженому визначено рахувати з 10.03.2016 року, в який зараховано час тримання його під вартою в період з 25.09.2015 року по 09.03.2016 року.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року засудженому зараховано у строк відбування покарання, призначеного вироком Волзького міського суду Волгоградської області Російської Федерації від 10 березня 2016 року, та ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 08 лютого 2018 року за ч.1 ст.15, ч.3 ст.307, ст.69 КК України у виді 7 років 5 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, строк попереднього ув`язнення з 25 вересня 2015 року по 25 квітня 2016 року, включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Снігурівського районного суду від 04.03.2021 року, в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення відмовлено.
Суд першої інстанції прийшовши до висновку, що підстави для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, не знайшли свого підтвердження, відмовив у задоволенні клопотання його захисника, вірно зазначивши, що з матеріалів особової справи не вбачається, що за час відбування покарання поведінка засудженого є сумлінною, він виправився та в повній мірі готовий до самокерованої стійкої правослухняної поведінки. Наявність заохочень, з урахуванням дат накладення та погашення стягнень, з огляду на особу засудженого, свідчить про те, що він бажає звільнитись з місць позбавлення волі за підходження пільги, а не про його остаточне виправлення.

Колегія суддів з даним висновком погоджується.

Так, згідно положень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р. умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність: при умовно достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У пункті 17 вказаної постанови роз`яснено, що оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання.

Вказана норма вимагає від суду ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.
Суд першої інстанції зазначив, що є підстави вважати про неготовність ОСОБА_6 до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки. При цьому, сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень у певному періоді не може бути самостійною та єдиною підставою для протилежного висновку.

За час відбування покарання в державній установі "Снігурівська виправна колонія (№5)" засуджений зарекомендував себе з негативного боку, на виробництві установи не працевлаштований за станом здоров"я. За допущені порушення режиму відбування покарання, які виражались у порушенні розпорядку дня, 2 рази притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи. Стягнення погашені. Має два заохочення правами начальника установи (дата оголошення 18.12.2020 та 11.01.2021). Намагається дотримуватись правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом установи, дбайливо ставитись до майна установи і предметів, якими користується. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. До виконання робіт із благоустрою установи не залучається за станом здоров`я та з власних переконань. Участі у програмах диференційованого виховного впливу не приймає, проявляє байдужість. Підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов. За час перебування в місцях позбавлення волі перебуває на профілактичному обліку "як схильний до вживання та розповсюдження наркотичних речовин".

Окрім того, згідно довідки по особовій справі засудженого, 29.09.2020 р. йому було відмовлено в умовно-достроковому звільненні.

Питання про можливість застосування заміни умов тримання відповідно до ст.ст. 100, 101 КВК України на засіданні комісії не розглядалося, про заміну покарань більш м`яким покаранням відповідно до ст. 82 КК України розглядалось на засіданні комісії 14.02.2020 року та було відмовлено як такому, що не пройшов повного курсу лікування від туберкульозу легенів.

В матеріалах особової справи також міститься лист - відповідь Офісу Президента України в.о. заступника Керівника Департаменту керівника управління з питань помилування ОСОБА_8 щодо клопотання ОСОБА_6 про його помилування. З даного листа вбачається, що клопотання засудженого було розглянуто та залишено без задоволення, враховуючи те, що ОСОБА_6 вчинив особливо тяжкий злочин, у місцях позбавлення волі неодноразово порушував режим, адміністрація установи виконання покарань та спостережна комісія висловилась про недоцільність його помилування.

Наведені вище факти не дають суду підстав стверджувати, що ОСОБА_6 своєю зразковою поведінкою і сумлінним ставленням до праці довів своє виправлення.

Так, прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Аналізуючи наведене судом першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даного клопотання повністю дотримався вимог кримінального закону та інших нормативних актів, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і апеляційний суд.

Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення про відмову у задоволенні клопотання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Так, згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

На думку апеляційного суду процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, а тому вважає, що підстав для скасування оскаржуваної ухвали, про що просить апелянт, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п ос т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04.03.2021 року, якою захиснику ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 відмовлено в умовно достроковому звільненні від подальшого відбування покарання залишити без зміни.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Головуючий:

Судді: