Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2012/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
перекладача ОСОБА_7
захисник ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 26.03.2021,

в с т а н о в и в:
Цією ухвалою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в СІЗО Житомирської УВП №8 відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.1 ст.263, ч.3 ст.262, ч.2 ст.28, ст.348 КК України, строком на 60 днів, а саме по 24 травня 2021 року (включно).
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо її підзахисного запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме: цілодобовий домашній арешт за місцем проживання дружини у м.Житомирі. При цьому, зазначає, що оскаржуваною ухвалою фактично автоматично продовжено ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без належного наведення процесуальних ризиків. Наголошує, що висновки суду в обґрунтування подальшого тримання останнього під вартою, зокрема: відсутність постійного місця роботи, на утриманні неповнолітніх дітей, стан здоров`я обвинуваченого, що не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення, з огляду на його моральні якості тощо, нічого спільного не мають із підставами, що зазначені у законі, а саме - у ст.177 КПК України. Звертає увагу на норми ч.5 ст.199 КПК України, та зазначає, що прокурором не доведено, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, а саме: наявності обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики до закінчення дії попередньої ухвали, а тому суд був зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, крім того, продовжуючи запобіжний захід, суд, порушуючи презумпцію невинуватості та будучи упередженим, наперед зазначив, що обвинуваченому передбачене покарання тільки у виді позбавлення волі, що унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, хоча, тяжкість ймовірного покарання, не може слугувати підставою обрання чи продовження запобіжного заходу. Крім того, звертає увагу, на порушення судом розумних строків при розгляді провадження, який не спромігся з березня 2020 року (за рік) допитати потерпілих, свідків чи обвинуваченого, дослідити докази в судовому засіданні у повному обсязі, тому це взагалі не може бути підставою для тримання особи під вартою чи продовження такого строку тримання. Наголошує, що припущення щодо ухилення від суду та не виконання процесуальних обов`язків щодо явки у судове засідання нічим не обґрунтовані, при цьому, у випадку гарантування обвинуваченого явки у судові засідання, суд зобов`язаний розглянути це як підставу звільнення його з під варти, мотивувати, чому він вважає недостатніми гарантіями тощо. При цьому, звертає увагу, що ОСОБА_9 має на утриманні неповноліттю дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження, має сім`ю, дружину, яка переїхала у м. Житомир, знімає квартиру в обласному центрі, де міг би перебувати під домашнім арештом, що б у повній мірі забезпечило в виконання ним процесуальних обов`язків. Зазначає, що суд незаконно позбавляє обвинуваченого права на оскарження ухвали про продовження строку запобіжного заходу, не надіславши ухвалу на рідній мові обвинуваченому.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Як убачається з виділених матеріалів судового провадження №296/2012/20, в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000318 по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.1 ст.263, ч.3 ст.262, ч.2 ст.28, ст.348 КК України. Обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як встановлено апеляційним судом та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах провадження, 26.03.2021 в судовому засіданні Корольовським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто письмове клопотання прокурора у кримінальному провадженні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.
В цьому ж судовому засіданні було розглянуто й клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , підтримане обвинуваченим про зміну запобіжного заходу останньому з тримання під вартою на домашній арешт (а.п.3-5).
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 та доводи сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і сторони захисту, (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження) суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.
При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
В даному випадку, суд апеляційної інстанції не може не врахувати і ті факти, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.1 ст.263, ч.3 ст.262, ч.2 ст.28, ст.348 КК України, тобто у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, санкція одного з яких (ст.348 КК України) передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 10 до 15 або довічне позбавлення волі. Апеляційний суд не може залишити по-за увагою і суспільну небезпеку правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_9 , зокрема те, що останній обвинувачується у вчиненні збройного нападу на інкасаторів, працівників правоохоронного органу, за попередньою змовою з невстановленими особами, спричинення вогнепальних поранень працівникам правоохоронного органу.
Крім того, апеляційний суд враховує й характеризуючі особу ОСОБА_9 дані, зокрема те, що він є раніше судимим, відсутність стійких соціальних зв`язків, не працює, не має постійного місця проживання в м.Житомирі та Житомирській області, тобто має всі обґрунтовані можливості змінити своє місце проживання шляхом виїзду за межі України.
Таким чином, існують реальні ризики того, що під час розгляду провадження обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню шляхом неявки до суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Крім того, апеляційний суд в даному випадку, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, має реальну можливість незаконно вплинути на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, які на даний час не допитані судом першої інстанції, як і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Апеляційний суд звертає увагу, що в даному випадку, апеляційні доводи адвоката на значний строк судового розгляду провадження, повинні враховуватися під час вирішення питання про запобіжний захід, однак, з врахуванням стадії судового розгляду (обвинувачений та потерпіла, свідки не допитані, письмові докази в повному обсязі не досліджені), не може бути безумовною підставою для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, як і визначення іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, та відповідного звільнення ОСОБА_9 з-під варти на даний час.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що наявність відповідних процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в даному випадку базується на вагомості наявних доказів про можливу причетність ОСОБА_9 до вчинення кримінальних правопорушень, тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим, його характеризуючих даних, міцності соціальних зв`язків, тощо, а не, виключно, на тяжкості висунутого останньому обвинувачення, на чому концентрує увагу захисник. Наявність відповідних процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим, його характеризуючих даних, міцності соціальних зв`язків, тощо, є вагомим та доведеним, в противагу апеляційним доводам захисника.
При цьому, в ході апеляційної перевірки матеріалів провадження, судом апеляційної інстанції не встановлено тих беззаперечних стримуючих факторів котрі переконливо забезпечили б належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який, на чому наголошує захисник останнього в своїй апеляційній скарзі.
Крім того, як вважає апеляційний суд, з врахуванням вище наведеного, наявність орендованого місця проживання та сталих сімейних зв`язків обвинуваченого, щодо дотримання ним, в разі застосування альтернативного запобіжного заходу, всіх відповідних процесуальних обов`язків, є сумнівними, та беззаперечно не можуть нівелювати процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в ході апеляційного розгляду останнім та його захисником не доведені.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в разі зміни виду запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, на чому наполягає адвокат в своїй скарзі, може призвести до спроб обвинуваченого переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інші кримінальні правопорушення.
Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, дані про особу останнього, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків, потерпілу) вчинити інше кримінальне правопорушення, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Одночасно, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними апеляційні посилання захисника на позбавлення обвинуваченого судом першої інстанції права на оскарження ухвали Корольовського районного суду м.Житомира від 26.03.2021. Як встановлено в суді апеляційної інстанції судовий розгляд провадження проведено з залученням відповідного перекладача, за участю обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника. Захисником обвинуваченого, за згодою останнього, вище зазначену ухвалу суду першої інстанції оскаржено у відповідні строки та спосіб, визначений КПК України. Можливий факт невчасного направлення цієї ухвали обвинуваченому, викликаний об`єктивними причинами, зокрема часом її перекладу, виготовлення, направлення, тощо.
При цьому, всі викладені апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції і ним надана належна оцінка.
Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено, як і не надано відповідних доказів існування цих обставин.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 26.03.2021, якою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 строком на 60 днів, а саме по 24 травня 2021 року (включно), - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: