Справа № 740/5347/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/386/21
Категорія - ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001299 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 та прокурора на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , раніше судимий 03.12.2020 року Ніжинським міськрайонним судом за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Ніжинського міськрайонного суду від 03.12.2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, ОСОБА_9 призначено остаточне покарання, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 200000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 5237,76 грн. процесуальних витрат. Питання про речові докази вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 19 вересня 2014 року, близько 20.20 год., у темний час доби, в умовах недостатньої видимості, ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки ВАЗ-21070, р.н. НОМЕР_1 , з причепом, рухаючись зі швидкістю не менше 69,5 км/год. по вулиці Прилуцькій у м. Ніжині, в напрямку центру міста, на ділянці дороги біля будинку № 116, порушив вимоги пунктів 12.2, 12.4, 18.1 ПДР України, і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2, на якому перебував пішохід ОСОБА_10 , що переходив проїзну частину зліва направо стосовно напрямку руху автомобіля, не зменшив своєчасно швидкості та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснив наїзд на останнього.

Порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_10 спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову, відмовивши потерпілому ОСОБА_10 у стягненні з обвинуваченого моральної шкоди. Зазначив, що на момент вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення його цивільно-правова відповідальність була застрахована страховою компанією. Місцевий суд під час розгляду цього кримінального провадження, при вирішенні цивільного позову, не залучив усіх учасників правовідносин, зокрема, страховика ОСОБА_9 у якості цивільного відповідача, що призвело до неправильного вирішення цивільного позову. Так, у даному випадку, страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Потерпілий ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, без застосування ст.75 КК України. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначив, що місцевим судом не було в повній мірі враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дії обвинуваченого, які призвели до завдання йому тяжких травм. Крім того, місцевим судом не була врахована принципова позиція потерпілої сторони щодо призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному санкцією ч.2 ст.286 КК України, та реального його відбуття. Вказав на відсутність у ОСОБА_9 щирого каяття з приводу вчиненого ним кримінального правопорушення, про що, зокрема, свідчить неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, у тому числі за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Не погодившись з рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Ніжинського міськрайонного суду від 03.12.2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, ОСОБА_9 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_9 звільнити від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. В обґрунтування скарги послався на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, місцевий суд при призначенні ОСОБА_9 остаточного покарання, відповідно до ч.4 ст.70 КК України, не призначив йому додаткове покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавленням права керування транспортними засобами, із зазначенням строку такого покарання. Крім того, звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання, на підставі ст.75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком, суд має право звільнити таку особу лише від відбування основного покарання. Додаткове покарання щодо ОСОБА_9 у виді позбавленням права керування транспортними засобами підлягає реальному виконанню.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, представника потерпілого, прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація його дій в апеляційній скарзі учасниками процесу не оскаржуються.

Разом з тим, доводи апеляційних скарг прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні остаточного покарання, та доводи потерпілого ОСОБА_10 щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_9 розміру покарання, місцевий суд узяв до уваги, що останній повністю визнав вину у вчиненому, щиро розкаявся, відшкодував витрати на лікування потерпілого.

Однак оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України, із звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

Так, суд не дав належної оцінки встановленій ним обставині, що ОСОБА_9 у населеному пункті керував автомобілем у темний час доби, в умовах недостатньої видимості, рухаючись зі швидкістю не менше 69,5 км/год., і цим самим порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників. Протиправні дії обвинуваченого призвели до непоправних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, тоді як відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей. На даний час здоров`я ОСОБА_10 не відновилося, він пересувається за допомогою милиць, тобто не може бути повноцінним учасником суспільства.

Не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого за наведених обставин, і посткримінальна поведінка ОСОБА_9 , спрямована на залагодження своєї провини. Хоча ним і відшкодована матеріальна шкода потерпілому, але, протягом більше шести років після вчинення ним кримінального правопорушення він жодного разу не навідався до ОСОБА_10 і не попросив у нього вибачення за скоєне. А тому колегія суддів вважає каяття ОСОБА_9 у вчиненні даного кримінального правопорушення формальним і не може взяти його до уваги як обставину, що пом`якшує покарання. Тим більше, за цей час обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та засуджений за вчинення умисного кримінального правопорушення.

Крім того, не було взято до уваги судом першої інстанції принципову позицію потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі та реального його відбуття.

Наведеного місцевий суд повною мірою не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_9 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень за умови призначення покарання без його реального відбування.

Тому покарання, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України не відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є явно несправедливим, унаслідок його м`якості.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , колегією суддів не встановлено.

А тому, призначаючи покарання ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його відношення до скоєного; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, офіційно не працює; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; враховуючи висновок органу пробації; колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.2 ст.286 КК України із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Крім того, вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.12.2020 року ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Відтак, остаточне покарання ОСОБА_9 необхідно призначити за правилами ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Ніжинського міськрайонного суду від 03.12.2020 року більш суворим покаранням за цим вироком.

Доводи сторони захисту про неправильне вирішення заявленого потерпілим цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема, до підозрюваного чи обвинуваченого, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Статтею 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Зазначених вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 місцевим судом було дотримано.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ОСОБА_10 було заподіяно, зокрема, моральну шкоду.

Колегія суддів встановила, що під час провадження в суді першої інстанції потерпілий, як цивільний позивач, та його представник не заявляли клопотання про залучення до участі співвідповідача, а саме ПрАТ СК «Провідна», відповідно до поліса якої автомобіль ВАЗ-21070, р.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_9 під час дорожньо-транспортної пригоди, був застрахований (а.к.п.55 зворот).

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення всього розміру заподіяної моральної шкоди потерпілому виключно із ОСОБА_9 .

Задовольняючи частково позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 про стягнення завданої моральної шкоди з обвинуваченого, місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з чим погоджується і колегія суддів. Крім того, на думку апеляційного суду, розмір стягнутого з ОСОБА_9 на його користь морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких він зазнав унаслідок отриманих тяжких травм.

Отже, цивільний позов у кримінальному провадженні розглянуто з дотриманням положень статей 128, 129 КПК України та статей 15, 16, 23, 1167 ЦК України, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

За таких обставин, вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_9 покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного йому покарання скасувати.

ОСОБА_9 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Ніжинського міськрайонного суду від 03 грудня 2020 року, більш суворим покаранням за цим вироком, ОСОБА_9 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту взяття його під варту на виконання вироку суду.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4