ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 619/760/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1559/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 03 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без їхньої участі, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 14 12 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, уточненим ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 16 12 2020 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайський Харківської області, маючого середню освіту, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 22 квітня 2009 року Первомайським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст. 186 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 07 квітня 2014 року,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185 та ч.3 ст. 185 КК України з призначенням покарання:
-за ч.2 ст. 185 КК України 2 роки 6 місяців позбавлення волі,
-за ч.3 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених судом покарань і призначено остаточно покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 15 06 2020 року.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до вступу вироку у законну силу залишено незмінною тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення судових товарознавчих експертиз № 3476 від 17 02 2020 року 785 гривень та № 5988 від 20 03 2020 року 980,64 гривень.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
Вказаним вироком встановлено, що 26 січня 2020 року, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи поряд з домоволодінням АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_9 , переконавшись, що в домоволодінні нікого немає, і що його подальші дії ніким помічені не будуть, повторно підійшов до воріт домоволодіння та переліз через них, таким чином проник до сховища, а точніше на огороджену територію домоволодіння АДРЕСА_3 .
Надалі ОСОБА_7 , перебуваючи на території домоволодіння за вказаною вище адресою, усвідомлюючи те, що викрасти усе майно ОСОБА_9 не має можливості, почергово взяв наступні металеві вироби: три батареї опалення білого кольору, металевий кутник розмірами 45х45, довжиною 2,5 м, білого кольору, ручний коток для укладення асфальту вагою близько 25 кг, коток для укладення асфальту вагою близько 35 кг та чавунний колосник розмірами 1х0,6 м, усе разом вагою 257 кг 150 грамів, та вартістю згідно висновку експертизи № 3476 від 17 лютого 2020 року 771, 45 гривень, та перекинув їх кожен окремо через паркан, що огороджує вказане домоволодіння, тим самим таємно заволодів вказаним майном, і надалі з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним на свій розсуд.
В результаті злочинних дій з боку ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 спричинений майновий збиток на загальну суму 771, 45 гривень.
Крім цього, 07 03 2020 року приблизно о 17-00 годині ОСОБА_7 знаходячись у будинку за місцем свого тимчасового мешкання, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 , де через сварку з власницею домоволодіння вирішив вчинити крадіжку майна останньої, а саме телевізора торгової марки Daewoo модель DT-2995, діагоналлю екрану 29 дюймів.
Так, ОСОБА_7 , дочекавшись моменту, коли власниці будинку не буде вдома, впевнився в тому, що його подальші дії ніким помічені не будуть, відключив від живлення телевізор, який перебував в одній з жилих кімнат вказаного будинку, потім виніс його на подвір`я вказаного домоволодіння, тим самим таємно викрав чуже майно, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Вищевказаними злочинними діями, що полягали у крадіжці телевізору, ОСОБА_7 , заподіяв потерпілій ОСОБА_10 , майнову шкоду на суму 900 гривень що підтверджена висновком судово - товарознавчої експертизи №5988 від 20 03 2020 року.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом першої інстанції за ч.2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно та за ч.3 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням до сховища.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить про пом`якшення призначеного йому покарання (а.с. 210).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив задовольнити її вимоги у повному обсязі, застосувавши при призначенні йому покарання положення ст. 75 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги обвинуваченого, просив про їх задоволення.

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання та щодо необхідності застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, особу ОСОБА_7 , який раніше судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, вину у вчинених кримінальних правопорушеннях спочатку не визнавав, проте в подальшому визнав повністю.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому саме такий реальний строк покарання в межах санкцій статей, застосувавши при цьому положення ч.1 ст. 70 КК України.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не є максимальними, що передбачені санкціями інкримінованих йому статей.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Як в апеляційній скарзі так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинуваченим не було наведено жодної обставини, яку б в силу ст. 66 КК України можна було б визнати такою, що пом`якшує покарання.

Як на підставу пом`якшення покарання обвинувачений посилається на те, що судом першої інстанції не було допитано важливих свідків, проте вказаний довід не знайшов свого підтвердження, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні відомості про допит свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

Клопотання обвинуваченого про допит будь-яких інших свідків вчинених кримінальних правопорушень в матеріалах кримінального провадження відсутнє.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

Отже, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині пом`якшення покарання, колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах кримінального провадження відсутні обставини, що пом`якшують чи істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, та, відповідно, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України не вбачається.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 14 12 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4