Справа № 478/273/21 Провадження № 1-в/478/99/2021
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 березня 2021 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника Казанківської ВК № 93 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Казанка в режимі відеоконференції з Казанківською виправною колонією № 93 Миколаївської області заяву засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, раніше неодноразово судимого,
про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,
В с т а н о в и в:
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаною заявою, де посилаючись на вимоги ст.81 КК України просив суд звільнити його умовно-достроково, вказуючи на те, що він позитивно ставиться до праці, за що має ряд заохочень та довів своє виправлення.
В судовому засіданні засуджений підтримав подану ним заяву, просив суд звільнити його умовно-достроково.
Представник Казанківської ВК № 93 та прокурор, просили відмовити в задоволенні заяви засудженого, оскільки він лише стає на шлях виправлення.
Заслухавши пояснення учасників судового провадження, суд дійшов наступного висновку.
Судом, за результатом дослідження матеріалів особової справи засудженого встановлено, що вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 31.01.2018 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.263, ч.2 ст.263 КК України та на підставі ч.1 ст.70 КК України йому призначено остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 31.01.2018 року, набрав законної сили 02.03.2018 року відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)».

На момент розгляду заяви невідбута частина покарання складає 8 місяців 12 днів.

Згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Таким чином, із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.
Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.
Крім цього, дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Тому, сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення. Вона має бути поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.
При цьому, питання про умовно-дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.
Зокрема, за весь період відбування покарання засуджений ОСОБА_5 має ряд заохочень за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, які застосовані до нього 20.07.2018 року, 21.01.2019 року, 30.07.2019 року, 15.04.2020 року, 16.07.2020 року, 16.10.2020 року, а останнє 08.01.2021 року.
Також, до засудженого ОСОБА_5 неодноразово було застосовано стягнення за вживання алкоголевмісних напоїв, у вигляді тримання в ДІЗО терміном по 14 діб, що підтверджується довідками про заохочення та стягнення, які містяться в особовій справі засудженого.
Наведене свідчить про те, що заохочення засудженого за сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку носять не систематичний характер, у той час, як більшість з них застосовано безпосередньо перед виникненням права на умовно-дострокове звільнення.
Як вбачається з витягів з протоколів від 18.03.2019 року № 5, від 29.11.2019 року № 26, від 15.07.2020 року № 13, засудженому ОСОБА_5 було відмовлено в застосуванні ст.101 КВК України, ст.82 КК України та умовно-достроковому звільненню як такому, що не довів своє виправлення.
Згідно характеристик які містяться в матеріалах особової справи, станом на 14.10.2018 року, 19.02.2019 року, 17.09.2019 року, 20.11.2019 року, засуджений ОСОБА_5 був працевлаштований, до роботи ставився посередньо, але з часом почав відноситися добре, не завжди приділяв увагу до дбайливого ставлення до майна установи та предметів, які використовував. Безвідповідально відносився до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, не вбачав суспільної необхідності у їх виконанні.
У скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою. Законні вимоги адміністрації виконував тільки під контролем, загальноосвітній рівень не підвищував, на заходи виховного впливу реагував посередньо, участі в програмах диференційованого виховного впливу не приймав. У колективі засуджених скритний, брехливий.
Станом на 15.07.2020 року, як слідує із характеристики, засуджений до роботи ставиться добре, почав приділяти увагу до необхідності дбайливого ставлення до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснював за ними належний догляд, використовував тільки за призначенням. Почав відповідально відноситися до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, вбачав суспільну необхідність у їх виконанні.
Між тим, у скоєному злочині розкаювався частково, визначену судом міру вважав занадто суворою. У відносинах з представниками адміністрації був ввічливим та тактовним, але виконував їх законні вимоги тільки під контролем. На заходи виховного впливу реагував посередньо. Участі у програмах диференційованого виховного впливу не приймав. У колективі не відкритий, не брехливий, не конфліктний. Вимог гігієни та санітарії дотримувався під контролем представників адміністрації установи виконання покарань, не завжди утримував в чистоті своє спальне місце.
Таким чином, з наведеного слід зробити висновок, що засуджений хоча й був працевлаштований із самого початку відбування покарання, проте, до праці ставився не сумлінно і змінив ставлення до неї фактично лише з 2020 року, тобто безпосередньо перед пільгою на умовно дострокове звільнення.
В контексті поведінки засудженого, суд відмічає те, що остання не є зразковою протягом усього строку відбування покарання, що простежується із наявних у матеріалах справи характеристик.
Стосовно ставлення засудженого до учиненого, то суд не може бути достеменно переконаний у його щирому розкаянні, оскільки як вбачається з характеристик, засуджений фактично за весь час відбування покарання у скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою, був скритним та брехливим.
Тому, на час розгляду цієї заяви, можна стверджувати, що засуджений ОСОБА_5 лише почав ставати на шлях виправлення, проте, не довів його, оскільки для цього потрібен певний час, якого у цій ситуації сплило занадто мало, щоб можливо було б констатувати, що цілі призначеного йому покарання, саме у визначеному судом розмірі, вже досягнуті.
Судом також враховується, що засуджений ОСОБА_5 був засуджений 15.05.2013 року вироком Чугуївського міського суду Харківської області за ч.1 ст.121, ч.2 ст.185, ч.1 ст.317 КК України до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, та звільнений 05.07.2016 року на підставі ст.81 КК України Казанківським районним судом Миколаївської області умовно-достроково.
Таким чином, незважаючи що до засудженого було застосовано пільгу у вигляді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, останній на шлях виправлення не став, та продовжив вчиняти злочини, передбаченні ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.263, ч.2 ст.263 КК України.

Наведені обставини в сукупності із встановленими судом даними про особу, його поведінкою за весь час відбуття покарання, тяжкістю вчиненого ним злочинів, неодноразових судимостей, та того, що до нього вже було застосованого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, дає підстави вважати про неготовність його до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки. При цьому, сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень не може бути самостійною та єдиною підставою для протилежного висновку.
Враховуючи наведене, заяву засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст.537, 539 КПК України, суд,

П о с т а н о в и в:
В задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з моменту її проголошення через Казанківський районний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Казанківського районного суду
Миколаївської області ОСОБА_1