Категорія: ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Олешин, Хмельницького району, Хмельницької області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянка України, без освіти, незаміжня, має на утриманні троє малолітніх дітей - донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не працює, в порядку ст. 89 КК України не судима /ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року звільнена від відбування призначеного покарання, у зв`язку із закінченням іспитового строку за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2017 року/,
визнана винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185 КК України та їй призначено покарання за:
-ч. 3 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

-ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 визначено остаточне до відбуття покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вироком вирішено питання речових доказів та арешту майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 4 червня 2018 року близько 13 год. 30 хв., поблизу домогосподарства, що по АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, повторно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, проникла без використання засобів подолання перешкод до будинку АДРЕСА_3 , де таємно викрала із жіночої сумки грошові кошти в сумі 550 гривень, проте, будучи викритою на місці вчинення злочину свідком ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що її дії стали очевидними та утримуючи викрадене майно, діючи в умовах очевидності, продовжила відкрито вчиняти дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, та відкрито викрала грошові кошти в сумі 550 гривень, після чого покинула приміщення будинку чим завдала потерпілій ОСОБА_14 майнової шкоди на вищевказану суму.
Вона ж 16 липня 2018 року, близько 10 год. 15 хв., поблизу домогосподарства, що по АДРЕСА_4 , діючи з прямим умислом, повторно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, проникла без використання засобів подолання перешкод до будинку АДРЕСА_4 , звідки таємно викрала золотий ланцюжок 585 проби, вагою 5,53 г., вартістю 3 317 грн. 34 коп., із кулоном 585 проби, вагою 0,7 г., вартістю 419 грн. 91 коп., та золотий браслет 585 проби, вагою 3,75 г., вартістю 2 249 грн. 55 коп., чим завдала потерпілій ОСОБА_15 майнової шкоди на загальну суму 5 986 грн. 80 коп.
Не погоджуючись із вироком суду прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, оскаржує вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості. Зазначає, що положення ч. 1 ст. 71 КК України підлягають застосуванню у разі якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття вчинив нове кримінальне правопорушення, і є імперативними, тобто обов`язковими до застосування. Матеріалами провадження стверднуться, що ОСОБА_7 29 вересня 2017 року засуджено вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України та призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. Проте, 4 червня 2018 року та 16 липня 2018 року, тобто в період іспитового строку, обвинувачена вчинила нові кримінальні правопорушення. передбачені ч. 3 ст. 186 та ч. 3 ст. 185 КК України, за вчинення яких її засуджено вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2021 року. І у порушення вимог вищевказаного закону про кримінальну відповідальність покарання за сукупністю вироків із застосуванням ст. 71 КК України покарання призначено не було. Окрім того, встановивши, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 314 від 2 жовтня 2020 року наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 розладів психіки у виді легкої розумової відсталості, суд вчинення злочину обмежено осудною особою, як обставину, яка пом`якшує покарання, не врахував. У зв`язку із цим, просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186 та ч. 3 ст. 185 КК України та призначити їй покарання а ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, а за ч. 3 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2017 року у виді 6 місяців позбавлення волі, остаточно призначивши до відбуття покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Визнати обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України вчинення кримінальних правопорушень особою, яка є обмеженою осудною.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу у повному обсязі, обвинуваченої та її захисника, які відносно задоволення апеляційної скарги заперечили, просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185 КК України відповідають фактичним обставинам справи та ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного, на його думку, незастосування положень ч. 1 ст. 71 КК України, апеляційний суд виходить з такого.

Ч. 3 ст. 78 КК України визначено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Установлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2017 року ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_7 звільнена від відбування призначеного покарання, у зв`язку із закінченням іспитового строку за вищезгаданим вироком суду. Зазначена ухвала суду набрала законної сили, у встановленому процесуальним законом порядку, оскаржена не була.
Ч. 1 ст. 78 КК України /правові наслідки звільнення від відбування покарання з випробуванням/ регламентує, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання, і з урахуванням положень п. 1 ст. 89 КК України така особа судимості немає.
У означеному випадку, застосування положень ст. 71 КК України стосується аспектів зміни фактичного правового становища обвинуваченої.
Так, хоча ОСОБА_16 4 червня 2018 року та 16 липня 2018 року, тобто фактично в період іспитового строку і вчинила нові кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185 КК України, проте з урахуванням наявного, на момент ухвалення оскаржуваного вироку суду, рішення про її ж звільнення від відбування призначеного покарання, у зв`язку із закінченням іспитового строку, суд правильно при призначенні остаточного до відбуття покарання не застосував положення ч. 1 ст. 71 КК України /за сукупністю вироків/, оскільки це призвело б до зміни її правового становища за попереднім рішенням суду та знівелювало б його дію.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотримався.
При обранні обвинуваченій виду та розміру покарання, суд з достатньою повнотою урахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, дані про особу винної, конкретні обставини справи. Зокрема, судом врахував, що ОСОБА_7 , будучи особою молодого віку на обліку в лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, в порядку ст. 89 КК України не судима, має постійне місце проживання за яким характеризується задовільно та на утриманні троє малолітніх дітей, тривалий час проживала у громадянському шлюбі, тобто у неї наявні міцні соціальні зв`язки. Враховано судом і кількість злочинних епізодів, а також незначну вартість викраденого майна за одним із них та думку потерпілих, які на призначенні реальної міри покарання, не наполягали, поклались на розсуд суду.
Обставини, які обтяжують покарання, відсутні. До обставин, які пом`якшують покарання суд правильно відніс: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, вчинення їх жінкою в стані вагітності та добровільне відшкодування завданого збитку.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 3 червня 2005 року № 7, визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності, суди постановляють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину.
Згідно із ст. 20 КК України обмежено осудною є така особа, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними.
Наявним у матеріалах кримінального провадження висновком судово-психіатричної експертизи № 314 від 2 жовтня 2020 року стверджується, що у ОСОБА_7 , у період, що відноситься до часу вчинення інкримінованого правопорушення, виявлялися ознаки легкої розумової відсталості з поведінковими розладами. Ступінь змін зі сторони психіки не така, що позбавляла її можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними.
Тобто, зазначений висновок не містить відомостей про те, що обвинувачена не здатна була повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому апеляційний суд погоджується із висновком суду про не віднесення, у означеному випадку, до обставини, яка пом`якшує покарання вчинення кримінальних правопорушень особою, яка є обмежена осудною.
Беручи до уваги конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, вік та особу ОСОБА_7 , наявну сукупність обставин, які пом`якшують покарання, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення їй покарання у виді позбавлення волі та про можливість її виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, із застосуванням до неї положень ст. 75 КК України та покладення на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що дасть змогу здійснювати органу пробації контроль за її поведінкою.

Призначене обвинуваченій покарання не є надто м`яким та таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі винної. І таке покарання, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстави для задоволення поданої прокурором апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може б ути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді