Дата документу 04.02.2021 Справа № 331/4277/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/588/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/4277/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2020 року, якою продовжено у відношенні обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду строком на два місяці тобто до 15 лютого 2021 року включно,

в с т а н о в и л а:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
На розгляд учасників процесу поставлено питання щодо продовження обраного раніше запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Прокурор ОСОБА_6 вважала, що підстав для зміни запобіжного заходу не вбачається, тому просила продовжити застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_8 заявили клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, зазначивши, що він вже тривалий час перебуває під вартою (більше шести років, відповідно до положень ст. 72 КК України), при тому, що жоден із ризиків - переховування від суду або перешкоджання судовому розгляду - ніяким чином не обґрунтовані, наміру продовжувати злочинну діяльність він не має, тому єдиною підставою для продовження його перебування у СІЗО є тяжкість злочину, що не може враховуватися судом, виходячи із практики ЄСПЛ. Додатково зауважив на тому, що камера, у якій він утримується, є замалою для утримання п`ятьох осіб, становить 15 квадратних метрів, що є меншим за мінімальний стандарт особистого простору, рекомендованого Європейським комітетом з питань запобігання катуванню чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання, камера не провітрюється, вікно в камері повністю не відкривається, а штучна вентиляція не працює, в камері антисанітарні умови, цвіль, щури, клопи, воші, таргани. Камера не обладнана необхідною сантехнікою, предметами особистої гігієни вони не забезпечуються, можливість приймати душ надається раз на тиждень. Матраци від тривалого використання вже фактично не можуть використовуватись за призначенням. Крім того, скаржиться на одноманітну їжу низької якості, тому подальше перебування його у нелюдських умовах неможливо та є порушенням його прав. На його думку єдиною підставою для продовження тримання його під вартою є тяжкість кримінального правопорушення, однак усі зібрані прокурором докази не доводять його провину, є очевидно недопустимими, тому таке тривале перебування його під вартою порушує його права на свободу, у зв`язку із чим просив змінити запобіжний захід на інший.

Суд, вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_9 ймовірно вчинив два епізоди кримінальних правопорушень, які, відповідно до положень ст.12 КК України, віднесені до категорії тяжких злочинів, пов`язані з посяганням на життя та здоров`я потерпілих, а також на їх власність. Обставини вчинених злочинів - вчинення їх із застосуванням насильства - свідчить про значну суспільну небезпеку. Суд вважав підтвердженим ризик можливого продовження протиправної діяльності з метою отримання доходу. Також суд зазначив, що з урахуванням відсутності міцних соціальних зв`язків, а саме власної родини, постійного місця роботи, а також тяжкості покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, ризик можливого ухилення обвинуваченого від суду також є вірогідним. На сьогодні ці ризики не змінилися

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 зазначає, що він не погоджується з ухвалою суду, вважає її незаконною та необґрунтованою, яка винесена з грубим порушення кримінально-процесуального законодавства. Посилається на порушення порядку продовження йому строку тримання під вартою, що свідчить про порушення конституційного права людини і громадянина на свободу і недоторканість у свавільний спосіб. Вважає, що розумність строку тримання його під вартою більше 3,5 років, взагалі не була оцінена. Не було надано доказів та не підтверджено фактичними даними те, що він міг переховуватись від суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини по справі та продовжувати злочинну діяльність. Вважає, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тримання під вартою. В ухвалі відсутній аналіз актуальності ризиків, які на початку були підставами для взяття під варту.

Просить скасувати ухвалу суду від 17.12.2020 та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем його мешкання.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Отже, для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також судом враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України (основними і очевидними є ризики переховування обвинуваченого від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення)
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.
Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).
Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обвинуваченому ОСОБА_9 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії умисно тяжкого злочину, суворість покарання, в тому числі у виді позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченого дозволяють спрогнозувати з високим ступенем, що обвинувачений ОСОБА_9 , будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
У обвинуваченого ОСОБА_9 відсутні міцні соціальні зв`язки, а саме власної родини, місця роботи, що є додатковим підтвердження ризику переховуватися від суду.
Крім того, ОСОБА_9 неодноразово судимий за скоєння корисливих злочинів, має наявність двох епізодів вчинення злочинних дій, а тому, апеляційний суд вважає, що існують обґрунтовані ризики вчинення інших кримінальних правопорушень.
Доводи обвинуваченого щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими, оскільки обставини, на які посилається обвинувачений не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення дій, спрямованих на переховування від суду, скоєння інших кримінально-караних діянь.
Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведене об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 та встановлена наявність ризиків, визначених ст.177 КПК України.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали судом першої інстанції, не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2020 року, якою продовжено у відношенні обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду строком на два місяці тобто до 15 лютого 2021 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4