КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
20 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону №1183-VII від 08.04.2014) у виді 13 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 258-3 КК України у виді 9 років позбавлення волі, без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_9 до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років, без конфіскації майна.
На підставі ст. 54 КК України ОСОБА_9 позбавлено військового звання - полковник.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з 12 грудня 2016 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року), зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_9 строк попереднього ув`язнення з 12 грудня 2016 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 у виді тримання під вартою - залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 , в яких -захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_9 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим через неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а захисник ОСОБА_7 - просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_9 та закрити кримінальне провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 заявив клопотання про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який більш м`який запобіжний захід, в т.ч. на домашній арешт, який ОСОБА_9 буде виконувати за адресою: АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що з моменту винесення вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 07.04.2020 року сплинуло вже більше року та колегія суддів, з метою дотримання завдань кримінального провадження, визначених у ст. 2 КПК України, при вирішенні клопотання про зміну обраного запобіжного заходу, згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинна врахувати, окрім тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на відсутність та/або на користь зменшення ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки, адже зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для застосування запобіжного заходу, і судові органи мають навести інші підстави для продовження строку дії запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_8 , підтримуючи клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 , в свою чергу заявила клопотання про негайне звільнення обвинуваченого з під варти в залі суду, посилаючись на те, що, згідно з абз. 10 п. 2 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винною, у резолютивній частині вироку також зазначається рішення щодо заходів забезпечення, але без будь-яких посилань на набрання ним законної сили, і тому в цьому випадку повинні діяти загальні норми, що містяться у ст.ст. 197, 203, 331 КПК України. А відтак, оскільки запобіжний захід у відповідності до чинного законодавства може застосовуватись до осіб лише у відповідності до строків, передбачених процесуальним законодавством, а саме ст. 197 КПК України, то тримання особи під вартою поза межами визначеного цією нормою строку застосування запобіжного заходу не більше 60 днів з моменту винесення рішення про його застосування, на підставі лише вироку суду, який не набрав законної сили, є незаконним та є грубим порушенням основних прав і свобод людини, адже поняття "винесення рішення" й "виконання рішення" не є тотожними, а питання порядку вступу вироку в силу регулюється положеннями ст. 532 КПК України, яка визначає, що, у разі оскарження вироку, якщо він не скасований, то він набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. З огляду на це, фактично з червня 2020 року ОСОБА_9 перебуває під вартою без належного судового рішення, яке набуло законної сили і потребує виконання.

Захисник ОСОБА_6 підтримав заявлені клопотання, вказуючи на відсутність підстав для продовження тримання ОСОБА_9 під вартою та можливість застосування до нього більш м`якого, альтернативного запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_7 , підтримуючи заявлені клопотання, просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, вказуючи на наявність у ОСОБА_9 родини, дітей та хворої матері, яких він тривалий час не бачив, та при цьому вже відбув 8 років з призначеного покарання, а ризики, які б вказували на необхідність застосування щодо нього такого найбільш суворого запобіжного заходу, відсутні.

Прокурор заперечувала проти задоволення заявлених стороною захисту клопотань, вказуючи, що такі аналогічні клопотання вже були вирішені колегією суддів, і суд вмотивовано послався на практику Європейського суду з прав людини у цьому питанні. І на даний час, підстави для зміни ОСОБА_9 запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, також відсутні, зважаючи на виключний суспільний резонанс, тяжкість висунутого обвинувачення та те, що апеляційний розгляд не завершено.

Заслухавши позицію сторін провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи клопотань, колегія суддів вважає, що заявлені клопотання задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У відповідності з ч. 1 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України.

За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Разом із цим, відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Враховуючи тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , наявні у справі докази вчинення ним кримінально-караних діянь, перевірка яких, на предмет належності, допустимості та достовірності, апеляційним судом ще не розпочата, з огляду на те, що судом першої інстанції ухвалений обвинувальний вирок і ОСОБА_9 , розуміючи невідворотність, у разі відхилення апеляційних скарг сторони захисту, призначеного покарання, яке пов`язане виключно з реальним і тривалим його відбуванням, може переховуватися від суду, колегія суддів приходить висновку, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_9 процесуальних обов`язків, бо ризик втечі на даний час не зменшився. А тому і не знаходить підстав для задоволення відповідного клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 .

При цьому посилання захисника ОСОБА_8 щодо незаконного утримання ОСОБА_9 під вартою, внаслідок такого його тримання поза межами, визначеного ст. 197 КПК України, строку застосування запобіжного заходу не більше 60 днів з моменту винесення рішення про його застосування, на підставі лише вироку суду, який не набрав законної сили, тобто про фактичне перебування ОСОБА_9 під вартою з червня 2020 року без належного судового рішення, яке набуло законної сили і потребує виконання, колегія суддів визнає безпідставним, оскільки суд першої інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 КПК України, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід саме до набрання вироком законної сили, а в даному випадку вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року ОСОБА_9 засуджений за ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3 КК України на 13 років позбавлення волі без конфіскації майна та при цьому ухвалено запобіжний захід ОСОБА_9 у виді тримання під вартою - залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. У справі «Руслан Яковенко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити.
А відтак, подальше тримання ОСОБА_9 під вартою не суперечить ст. 5 Конвенції, і посилання захисника ОСОБА_8 на тримання ОСОБА_9 під вартою без будь-якої правової підстави не відповідає дійсності.

Тому з метою забезпечення апеляційного перегляду справи, як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування від суду, під тиском тягаря можливого відбування покарання, призначеного за вчинення особливо тяжких злочинів, обвинуваченому ОСОБА_9 слід залишити запобіжний захід у виді тримання під вартою.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 331, 405 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

У задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та захисника ОСОБА_8 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 з під варти в залі суду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3