Дата документу 18.02.2021 Справа№ 333/6785/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/407/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/6785/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Запорізької обласної прокуратури, захисника ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

25 вересня 2019 року приблизно о 06 годині 30 хвилин водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупинив вказаний транспортний засіб на проїжджій частині площі Привокзальної в районі буд.6 Г по пр.Соборному в м.Запоріжжі передньою частиною в напрямку вул.Шенвізької.

В цей час пішохід ОСОБА_9 у невстановленому для пішохідного переходу місці вийшла на проїжджу частину площі Привокзальної та почала перетинати її в районі задньої частини кузова вищевказаного транспортного засобу, зліва-направо по ходу руху автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , заднім ходом.

Водій ОСОБА_8 , перед початком руху заднім ходом, діючи в порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також в порушення вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він при необхідності повинен звернутися за допомогою до інших осіб», не звернувся за допомогою до інших осіб, розпочав рух заднім ходом, в результаті чого, задньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пп.10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України відповідно до висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод №9-752 від 21.11.2019 з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди відповідно до висновку судової медичної експертизи №984 від 07.11.2019 ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у виді: «Закритого осколкового перелому лівої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням кісткового відламку тильно; закритого перелому шилоподібного відростку лівої ліктьової кістки із незначним зміщенням відламку; закритого вколоченого перелому шийки лівого стегна, зі зміщенням відламків, з наступним тотальним ендопротезуванням лівого кульшового суглобу, який кваліфікується як ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Садна в області лівої надбрівної дуги, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_9 утворилися від дії тупих предметів. Не виключається можливість виникнення виявленого комлексу тілесних ушкоджень в умовах дорожньо-транспортної пригоди».

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік (в редакції Закону України №586-VI від 24 вересня 2008 року).

На підставі ст.75 КК звільнено від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286 КК у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд в порушення вимог кримінального закону на підставі ст.75 КК звільнив обвинуваченого від відбування додаткового покарання, що є неприпустимим.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просив вирок змінити, призначивши обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами. В обґрунтування своїх вимог захисник зазначив, що судом не було встановлено обставини, які можуть пом`якшувати покарання. Зокрема до справи не було залучено страховика Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» та до матеріалів справи не був долучений страховий поліс АО /0140415, чинний на момент ДТП. Оскільки матеріальна відповідальність водія ОСОБА_8 була застрахована, то потерпіла може отримати страхове відшкодування. Проте незалучення страхової компанії у якості третьої особи, часто є приводом до відмови у виплаті страхового відшкодування. Також суд не врахував, що обвинувачений працює водієм таксі, а тому позбавлення його права керувати транспортними засобами позбавить його можливості працювати та призведе до безробіття. При цьому суд належним чином не мотивував у вироку необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання, хоча у справі відсутні обтяжуючі покарання обставини.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти скарги прокурора; прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора, що її подав та заперечив проти скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь, вид та розмір призначеного основного покарання в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про необґрунтованість призначення обвинуваченому додаткового покарання колегія суддів вважає безпідставними.

При цьому колегія суддів виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані із застосуванням до неї покарання. При цьому держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Не зважаючи на розподіл покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям - покарання.

Санкція ч.1 ст.286 КК в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення, надавала суду можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до обвинуваченого.

Як вбачається з вироку, районний суд врахував обставини, які впливають на обрання покарання, в їх сукупності, характер допущених обвинуваченим порушень вимог Правил дорожнього руху та зробив правильний висновок про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому колегія суддів враховує, що ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Між тим, обвинувачений ОСОБА_8 у світлий час доби знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, що призвело до травмування пішохода. Після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений поліцію та швидку допомогу не викликав та залишив місце пригоди. При цьому, забравши з місця пригоди потерпілу, обвинувачений попрямував не до медичної установи, а до неї додому.

Отже з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали в результаті дій обвинуваченого, характеру та мотивів допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху та його поведінки після вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що покарання без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК.

Доводи захисника про те, що обвинувачений працює водієм таксі і це є джерелом його заробітку, нічим не підтверджені, оскільки захисником до скарги не долучено будь-яких документів (трудової угоди, трудової книжки, свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця із доказами сплати податків, тощо) які би підтверджували факт офіційного працевлаштування ОСОБА_8 . Крім того, під час судового розгляду сам обвинувачений пояснив, що він ніде не працює та інколи на автомобілі надає послуги таксі.

Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

За таких обставин посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що для обвинуваченого керування транспортним засобом є джерелом доходу, не може бути безумовною підставою для не призначення такого покарання.

Незалучення до справи страхової компанії та відсутність обтяжуючих покарання обставин, на що посилався захисник в апеляційній скарзі, з огляду на встановлені судом обставини справи не можуть істотно вплинути на вирішення даного питання.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то вони є слушними з огляду на таке.

Частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність звільнив обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування і додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що є неприпустимим.

Відтак вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік (в редакції Закону України №586-VI від 24 вересня 2008 року).

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді 2 років обмеження волі, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4