Постанова
іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 197/560/17
провадження № 51-1560км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000650 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шестірня Широківського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 1 ст. 135 КК на строк 1 рік; ч. 2 ст. 286 КК на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 ККза сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 12 квітня 2017 року приблизно о 17:15, керуючи автомобілем «Geely Emgrand 7» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись зі швидкістю не менше 90 км/год по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини с. Шестірня з боку смт Широке в напрямку с. Заградівка в Широківському районі Дніпропетровської області, порушив вимоги пп. «а» п. 2.1, пунктів 12.4, 1.5, пп «б» п. 2.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), а саме: не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху керованого ним автомобіля, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним, не врахував дорожньої обстановки та не обрав безпечної швидкості, яка б надавала йому можливість безпечно керувати автомобілем, унаслідок чого не впорався з керуванням, допустив занос автомобіля, що виїхав за межі лівого краю проїзної частини і там здійснив наїзд на нерухому перешкоду (дерево).

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці події.
Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.1 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_8 .
Крім того, ОСОБА_6 12 квітня 2017 року приблизно о 17:15 одразу після вчинення ДТП, унаслідок якої було травмовано ОСОБА_8 , діючи умисно, розуміючи, що своїми діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, усвідомлюючи, що ОСОБА_8 перебуває в безпорадному стані і є непритомним, з явними ознаками значних тілесних ушкоджень, маючи можливість надати допомогу, залишив потерпілого (який був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження) у небезпеці, покинув місце вчинення ДТП.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.
Вимоги і узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого злочину і його особі через суворість, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує, на відсутність у діях його підзахисного складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, оскільки ця норма встановлює відповідальність за завідоме залишення в небезпеці лише живої особи, тоді як потерпілий одразу після ДТП помер і не потребував допомоги, що підтверджується висновком судово-медичного експерта № 84, а також показаннями свідків. Зазначає захисник і про неврахування судами під час призначення ОСОБА_6 покарання обставин, які його пом`якшують (висновок служби пробації, відповідно до якого виправлення засудженого без позбавлення волі є можливим; те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, офіційно працює, сплачує податки, має родину, постійне місце проживання, має позитивну посткримінальну поведінку, пробував загладити провину перед потерпілою ОСОБА_9 , просив пробачення, частково відшкодував завдану шкоду) та істотно знижують ступінь вини засудженого, і безпідставно, на переконання захисника, не застосовано до його підзахисного положень статей 75, 76 КК.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновків судів про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 ККзахисник у касаційній скарзі не оскаржує. Тому на підставі ст. 433 КПК Верховний Суд оскаржувані судові рішення в цій частині не перевіряє.

Що стосується доводів захисника про відсутність у діях його підзахисного складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, то Верховний Суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Під час перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими місцевим судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Так, місцевий суд обґрунтовано послався на показання свідка ОСОБА_10 , який був очевидцем дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу «Geely Emgrand 7» та пояснив, що коли він підійшов до вказаного автомобіля ОСОБА_6 , останній сидів за кермом, а ОСОБА_8 перебував на передньому пасажирському сидінні. Також зазначив, що водій попросив у нього викликати швидку допомогу, розвернувся і пішов у напрямку с. Шестірня, а він залишився на місці ДТП до приїзду швидкої допомоги; висновок експерта від 21 квітня 2017 року № 84, яким встановлено характер і локалізацію заподіяних ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього. Також у зазначеному висновку експертом було вказано, що смерть ОСОБА_8 наступила в дуже короткий проміжок часу.

Місцевий суд, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК, а саме у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, ним як таким, що мав змогу надати їй допомогу і сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Відповідно до положень ст. 3 Конституції Українилюдина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема ч. 1 ст. 135 цього Кодексу встановлює кримінальну відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.
За змістом ст. 135 ККпоставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за ст. 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

Отже, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, є повністю доведеним той факт, що ОСОБА_6 після вчинення ДТП, не надавши будь-якої допомоги ОСОБА_8 , який унаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, не викликавши швидку, не впевнившись у тому, чи прибула швидка, чи було надано потерпілому медичну допомогу, самовільно покинув місце пригоди, залишивши потерпілого у небезпечному для життя стані.
Таким чином, доводи захисника про те, що в діях його підзахисного відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, є неспроможними.
Безпідставними теж є і доводи в касаційній скарзі захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 ККособі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 6575 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах санкції відповідної норми) видом і розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Призначаючи покарання засудженому ОСОБА_6 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше не судимий, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, одружений, не має на утриманні дітей, офіційно працевлаштований, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання. Також суд урахував досудову доповідь органу пробації і те, що ОСОБА_6 керував автомобілем, не маючи права керувати транспортним засобом та не обрав безпечної швидкості руху і тим самим порушив правила дорожнього руху, які призвели до тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого. Зважив суд і на те, що засуджений для уникнення несприятливих для нього наслідків продемонстрував байдужість до життя травмованої ним людини.

З урахуванням викладеного і принципів індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій Верховний Суд вважає, що визначене місцевим судом засудженому ОСОБА_6 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання у вказаному остаточному виді та розмірі на підставі ст. 70 ККє справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також є домірним вчиненому.

Крім того, місцевий суд із наведенням відповідних мотивів не знайшов підстав для застосування до засудженого положень статей 75, 76 КК.
Таким чином, ні позитивна характеристика ОСОБА_6 , ні його посткримінальна поведінка, яка полягає у загладжуванні своєї провини та частковому відшкодуванні завданої шкоди, не знижує тяжкості та небезпечності вчинених останнім кримінальних правопорушень.
При цьому Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, наведені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 , є аналогічні доводам у його апеляційній скарзі, яка була предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, що визнав її необґрунтованою, навівши відповідні мотиви, та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга захисника не містить.
Отже, Верховний Суд робить висновок, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено достатні мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3