Справа №766/6422/19
н/п 1-кс/766/7756/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2020 року м. Херсон

Слідчий суддя Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні клопотання старшого слідчого 2 відділу слідчого управління ГУНП в АР Крим та м. Севастополі старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000084 від 12.05.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 151, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 438 КК України, щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:
Старший слідчий 2 відділу слідчого управління ГУНП в АР Крим та м. Севастополі майор поліції ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000084 від 12.05.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 151, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 438 КК України, щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи клопотання, слідчий вказує, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі проводиться досудове розслідуванні у кримінальному провадженні № 0000084 від 12.05.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 151, ч.1 ст.353, ч. 1 ст. 438 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що стаття 438 КК України є бланкетною нормою, що відсилає до порушення законів та звичаїв війни, передбачених у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, при тлумаченні конкретних порушень законів та звичаїв війни, у даній справі необхідно керуватися Женевською конвенцію про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (далі - Конвенція). Ця Конвенція містить перелік діянь, що становлять найбільш серйозні порушення.
Відповідно до статті 2 Конвенції, вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.
Внаслідок загострення політико-соціальної напруженості в Україні впродовж лютого 2014 року проросійські політичні та інші організації і об`єднання, підтримувані Російською Федерацією (далі РФ), активізували свою антиукраїнську діяльність спрямовану на ескалацію ситуації, що склалася та подальше її розхитування, особливо у Південно-Східних областях України та Автономній Республіці Крим.
Так, 03.02.2014 в Автономній Республіці Крим пройшов ряд мітингів проросійських сил в ході яких організатори та політичні діячі публічно закликали до насильницької зміни конституційного ладу та до захоплення державної влади в Криму. Того ж дня лідер партії «Русский блок» ОСОБА_7 заявив про створення з числа добровольців загонів самооборони.
Вказані загони так званої Самооборони Криму спільно із кадровими військовослужбовцями РФ (як тими, що дислокувались на базі Чорноморського Флоту РФ згідно двосторонніх договорів між Україною та РФ так і тими, що незаконно переправились з території РФ) забезпечили захоплення адміністративних будівель України, захоплення та блокування українських військових частин та організацію і проведення незаконного «референдуму щодо самовизначення Криму» на території Криму, що, в подальшому публічно підтвердили найвищі керівники Росії, включно з президентом РФ - ОСОБА_8 .
Внаслідок вказаних насильницьких агресивних дій РФ Україна втратила ефективний контроль над територією Криму у зв`язку з її окупацією ЗС РФ.
З метою «легітимізації» окупації 16.03.2014 владою АРК за підтримки РФ (у тому числі силової) проведено незаконний «референдум» для приєднання півострова до території РФ всупереч ст.ст. 5, 72 та 73 Конституції України. Результатом проведеного «референдуму» стали тимчасова окупація території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу РФ на правах суб`єкта федерації.
В подальшому, вищим керівництвом РФ, з метою забезпечення режиму окупації та придушення спротиву проукраїнського населення Криму прийнято ряд «законів та підзаконних нормативних актів», якими створено незаконні судові, правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування Республіки Крим.
Легітимізоване таким чином Росією та повністю підконтрольне їй самопроголошене керівництво окупованого Криму, з метою забезпечення та підтримання режиму окупації за допомогою так званих Самооборони Криму, правоохоронних органів та судів почало реалізувати політику РФ щодо переслідування населення за політичні, релігійні погляди, расовими етнічними ознаками тощо.
Серед основних злочинів, вчинених для забезпечення вказаного режиму є умисні вбивства, викрадення та зникнення, жорстоке та нелюдське поводження, незаконні позбавлення волі, позбавлення права на справедливий суд, незаконні привласнення та знищення майна, незаконний призов до лав ЗС РФ, переслідування, та позбавлення інших основоположних прав та свобод людини.
Крім того, окупаційною владою для забезпечення режиму окупації проводиться політика заміщення населення Криму російським, що виражається, окрім вже названих злочинів, у заселенні території Криму росіянами, поширенні російських законів на територію окупованого Криму, надання російського громадянства населенню Криму та привласнення державної власності України в Криму.
Таким чином найвище керівництво Російської Федерації через вчинення злочинів підконтрольними йому окупаційними «органами влади, правоохоронними органами», військовими та іншими організаціями забезпечує режим окупації в Криму.
В той же час, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014, зокрема ст. ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року.
Генеральна Асамблея ООН своєю Резолюцією 71/205 від 19.12.2016 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» засудила тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Крім того, Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН 72/190 від 19.12.2017 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» та 73/194 від 17.12.2018 Генеральна Асамблея вчергове засудила нинішню тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Відповідно до статті 4 Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Крім того, статтею 13 Конвенції визначено, що положення частини II (Загальний захист населення від деяких наслідків війни) стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною.
Згідно статті 27 Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.
Виходячи з того, що злочинні діяння були пов`язані з окупацією півострова та політикою окупаційної влади, спрямованої на переслідування осіб, які висловлюють проукраїнську позицію в частині підтримки позиції про територіальну цілісність України, виконавці злочину ОСОБА_6 та інші невстановлені особи усвідомлювали фактичні обставини, що свідчили про наявність збройного конфлікту (окупації). Як було зазначено вище, сам факт окупації був засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та був широко висвітлений в офіційних виданнях та медійному просторі.
Відповідно до статті 64 Конвенції кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище, та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.
У контексті окупації Криму, РФ, як окупаційна держава, не мала права втручатися у порядок здійснення правосуддя українськими судами.
Окрім цього, відповідно до статті 47 Конвенції особи, що перебувають під захистом, які знаходяться на окупованій території не будуть у жодному разі та жодним чином позбавлені переваг цієї Конвенції у зв`язку з будь-якими змінами, запровадженими стосовно керівних установ чи управління цією територією внаслідок її окупації, або у зв`язку з будь-якою угодою, укладеною між властями окупованої території та властями окупаційної держави, або у зв`язку з анексію окупаційною державою всієї або частини окупованої території.
Відповідно до статті 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни серйозні порушення, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції, зокрема, умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), який набув чинності для України 25 липня 1990 р. особі, визнаній винною у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного зі збройним конфліктом, не може бути винесено жодного вироку, і вона не може бути піддана жодному покаранню, крім як за постановою неупередженого й відповідним чином створеного суду, що додержує загальновизнаних принципів звичайного судочинства, які включають в тому числі те, що процедура повинна передбачати надання звинуваченому до і під час суду всі необхідні права та засоби захисту, а також те, що жодна особа не може бути звинувачена у вчиненні кримінального правопорушення або засуджена за нього на підставі будь-якої дії чи недоліку, які не є кримінальним правопорушенням згідно з нормами національного законодавства або міжнародного права, дія яких поширювалася на цю особу під час вчинення такої дії чи бездіяльності.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України 11.09.1997 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Разом з тим встановлено, що Федеральним Законом РФ №154-Ф3 від 23.06.2014 «О создании судов Российской Федерации на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя и о внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации» створено систему судів на території Республіки Крим, зокрема створено так званий Сімферопольський районний суд Республіки Крим (який згідно ст. 66 Конвенції не є неполітичним військовим судом окупаційної держави, а відноситься до судів загальної юрисдикції РФ).
Достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року, ОСОБА_6 , будучи призначеним відповідно до Указу Президента Російської Федерації від 19 грудня 2014 року №786 «О назначении судей федеральных судов» на посаду «судді» вищевказаного «суду», усвідомлюючи, що так званий Сімферопольський районний суд Республіки Крим відповідно до положень ст. 64 Конвенції є незаконно створеним органом, приступив до виконання своїх безпосередніх обов`язків в складі вказаного органу.
Так, у ОСОБА_6 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не раніше 31.05.2017 виник умисел на порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, шляхом порушення права на справедливий і офіційний судовий процес в межах здійснення розгляду «судового провадження №1-171/2017» за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в умовах окупації частини території України, а саме Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.
Перебуваючи на посаді «судді» незаконно створеного Сімферопольського районного суду Республіки Крим, ОСОБА_6 31.05.2017 розпочав розгляд «судової справи №1-171/2017» щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 280.1 КК РФ, в порядку, визначеному процесуальним законодавством Російської Федерації.
В ході «судового розгляду» «обвинувального висновку» щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 встановлено, що обвинувачений є цивільною особою - громадянином України, «кримінальна справа» відносно якого порушена за фактом виступу ОСОБА_9 в прямому ефірі українського телеканалу «АТР», де останній начебто «публично обратился с призывами к неограниченому количеству лиц о необходимости нарушения териториальной целостности Росийской Федерации».
Усвідомлюючи, що ОСОБА_9 перебуває під захистом Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни, ОСОБА_6 , в порушення вимог ст. ст. 4, 13, 47 та 64 вказаної Конвенції та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, продовжив «судовий розгляд» «кримінальної справи» щодо останнього, сприяючи таким чином реалізації політики окупаційної влади, спрямованої на кримінальне переслідування осіб, які висловлюють проукраїнську позицію в порушення свободи слова та думки в частині підтримки позиції про територіальну цілісність України та демонструючи свою залежність від органів окупаційної влади.
Продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел шляхом порушення права на справедливий і офіційний судовий процес в межах здійснення розгляду «судового провадження №1-171/2017» за обвинуваченням ОСОБА_9 в умовах окупації Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, діючи в складі незаконно створеного Сімферопольського районного суду Республіки Крим ОСОБА_6 в період часу з 31.05.2017 по 27.09.2017 розглянув матеріали «кримінальної справи №», за результатами розгляду якої 27.09.2017 виніс «вирок», відповідно до якого визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 280.1 КК РФ та призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки із забороною займатися публічною діяльністю протягом 2 років з відбуванням основного покарання у виді позбавлення волі в колонії-поселенні.
Встановлено, що ОСОБА_6 , мотивуючи винесення «обвинувального вироку» щодо ОСОБА_9 , посилався на надані «стороною обвинувачення» та досліджені безпосередньо в ході «судового розгляду» докази, які на його думку беззаперечно вказували на наявність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 280.1 КК РФ.
Так, ключовими доказами, наданими «стороною обвинувачення», які були покладені в основу обвинувального вироку були «Заключение експерта №110», складене за результатами проведення «экспертом экспертного подразделения УФСБ России по Республике Крым и городу Севастополю» ОСОБА_10 «судово-лінгвістичної експертизи», відповідно до висновків якої з позиції лінгвістичної кваліфікації у висловлюваннях особи ( ОСОБА_9 ) в тексті стенограми відеозапису « ОСОБА_11 . Прямой эфир. 19.03.16» містяться заклики до здійснення екстремістської діяльності, а також містяться заклики до здійснення дій, направлених на порушення територіальної цілісності Російської Федерації; а також докази, якими «сторона обвинувачення» обґрунтовувала відповідність висловлювань ОСОБА_9 в прямому ефірі українського телеканалу «АТР» 19.03.2016 тексту «Дословный перевод видеозаписи выступления заместителя председателя центрального меджлиса крымскотатарского народа ОСОБА_12 », який був предметом дослідження «судово-лінгвістичної експертизи», за результатами якої складено «Заключение експерта №110».
Разом з тим, ОСОБА_6 проігноровано доводи учасників «судового процесу» зі сторони захисту з приводу невідповідності тексту «Дословный перевод видеозаписи выступления заместителя председателя центрального меджлиса крымскотатарского народа ОСОБА_12 » висловлюванням ОСОБА_9 , зокрема, не взято до уваги показання ОСОБА_13 , залученого в якості спеціаліста, який повідомив про наявність 17 невідповідностей в перекладі, а також проігноровані показання самого перекладача ОСОБА_14 , який під час «судового розгляду» повідомив, що він декілька разів перепідписував текст перекладу, який редагувався «следователем следственного отдела ФСБ России по Республике Крым и г. Севастополю». Натомість, ОСОБА_6 не прийняв до уваги такі показання, віднісшись до них критично.
Також, відповідно до Висновку експерта № 313/1 від 02.10.2019, складеного за результатами проведення експертом Центру судових і спеціальних експертиз Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи встановлено, що в тексті «Дословный перевод видеозаписи выступления заместителя председателя центрального меджлиса крымскотатарского народа ОСОБА_12 », що починається словами «Ведущая: Добрый вечер!...» та закінчується словами «…Проснись мой народ, проснись!» у висловлюваннях ОСОБА_9 відсутні публічні заклики до здійснення екстремістської діяльності. Крім того, з лінгвістичної точки зору у наданому на дослідження тексті «Дословный перевод видеозаписи выступления заместителя председателя центрального меджлиса крымскотатарского народа ОСОБА_12 », що починається словами «Ведущая: Добрый вечер!...» та закінчується словами «…Проснись мой народ, проснись!» відсутні публічні заклики до здійснення дій, направлених на порушення територіальної цілісності України, а міститься публічний заклик повернення Україні територій АР Крим, Донецької та Луганської областей, анексованих Російською Федерацією.
Таким чином, ОСОБА_6 , допущено підміну власної оцінки доказів, яка повинна була ґрунтуватися виключно на законі «висновком лінгвістичної експертизи», складеним так званим «экспертом экспертного подразделения УФСБ России по Республике Крым и городу Севастополю», а також в порушення положень ч. 4 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) не надано ОСОБА_9 під час суду всіх необхідні прав та засобів захисту та визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 280.1 КК РФ за висловлення публічного заклику повернення Україні територій АР Крим, Донецької та Луганської областей, окупованих Російською Федерацією, тобто за вчинення дій, які не є кримінальним правопорушенням згідно з нормами національного законодавства або міжнародного права, дія яких поширювалася на ОСОБА_9 під час його висловлювань в прямому ефірі українського телеканалу «АТР» 19.03.2016, що в свою чергу є відображенням залежності від окупаційної влади та упередженості самого судового процесу, спрямованого на кримінальне переслідування осіб, які висловлюють проукраїнську позицію в порушення свободи слова та думки в частині підтримки позиції про територіальну цілісність України.
Таким чином, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, тобто у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і виразилось у порушенні вимог ст. 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, а саме у порушенні права на справедливий і офіційний судовий процес щодо ОСОБА_9 .
Слідчий вказує, що у вчиненні кримінального правопорушення підозрюється: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сімферополь, АР Крим, громадянин України, останнє відоме місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.
Слідчий зазначає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, зокрема:
- висновком експерта від 02.10.2019 за №313/1, складеного за результатами проведення експертами КНДІСЕ лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи;
- протоколом допиту потерпілого ОСОБА_9 від 14.12.2017;
- протоколом допиту потерпілого ОСОБА_15 від 27.07.2017;
- протоколом огляду від 14.08.2019
- протоколом огляду від 28.11.2017
- іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.
В ході здійснення досудового розслідування відносно ОСОБА_6 17 жовтня 2019 року складено повідомлення про підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, тобто у вчиненні порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що виразилось у порушенні вимог ст. 147 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, яке полягає у порушенні права на справедливий і офіційний судовий процес щодо ОСОБА_9 , в умовах окупації частини території України, а саме Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.
На даний час підозрюваний ОСОБА_6 проживає та переховується на тимчасово окупованій території АР Крим, а саме за адресою: АДРЕСА_1 ,
Так, відповідно до ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складання слідчим, прокурором, а у випадку неможливості такого вручення у спосіб передбачений КПК для вручення повідомлень.
У свою чергу, відповідно до листа-роз`яснення Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку із блокуванням усіх відділень поштового зв`язку Укрпошти на території півострова, національний оператор змушений тимчасово припинити прийом пошти в напрямку Автономної Республіки Крим та м. Севастополя до врегулювання ситуації. Врегулювання проблеми доставки поштових відправлень до АР Крим може відбутися після відновлення конституційного ладу на тимчасово окупованих територіях півострова Крим та м. Севастополя.
Разом з цим, з метою виконання вимог КПК України, повідомлення про підозру ОСОБА_6 було направлено на офіційну електронну адресу так званого «Железнодорожного районного суда г. Симферополя».
Постановою слідчого СВ ГУНП в АР Крим та м. Севастополі від 17 жовтня 2019 підозрюваного оголошено у розшук, а кримінальне провадження відповідно до ст. 280 КПК України зупинено у зв`язку з розшуком підозрюваного.
Крім того, з метою виконання вимог КПК України, виклик ОСОБА_6 на проведення слідчих та процесуальних дій було розміщено на офіційному веб-сайті ГУНП в АР Крим та м. Севастополі.
На протязі тривалого часу ОСОБА_6 неодноразово викликався слідчим в порядку ст. 135 КПК України для оголошення підозри, однак станом на теперішній час остання до слідчого управління ГУНП в АР Крим та м. Севастополі не з`явилася, поважних причин не прибуття не повідомив.
Постановою слідчого підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у міжнародний розшук.
Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема Кримінально процесуальним Кодексом України, яким визначено порядок кримінального провадження на території України.
Зазначеним Кримінально процесуальним Кодексом України не визначено, якими саме доказами має бути доведено, що особа перебуває у будь якому із видів розшуку, однак регламентує, про оголошення розшуку (державного, міждержавного, міжнародного) має бути винесена органом досудового розслідування відповідна постанова (ч. 2 ст. 281 КПК України).
Фактично дата винесення органом досудового розслідування постанови про оголошення підозрюваного в міжнародний розшук і є початком перебування особи у міжнародному розшуку.
ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яким законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років.
Метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 є забезпечення виконання покладених на неї процесуальних обов`язків під час досудового розслідування та в подальшому в суді, а також запобіганням ризикам визначеним у ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання особи під вартою.
Так, характер вчиненого кримінального правопорушення, спрямованого на незаконне кримінальне переслідування осіб, які висловлюють проукраїнську позицію в порушення свободи слова та думки в частині підтримки позиції про територіальну цілісність України, яке інкримінується ОСОБА_6 та тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку визнання його винним, в сукупності свідчать про наявність реального ризику того, що підозрюваний переховуватиметься від органу досудового розслідування.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність обрання запобіжних заходів є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватись суворістю можливого покарання, сукупністю даних про матеріальний та соціальний стан особи, її зв`язки з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Крім того, підозрюваний ОСОБА_6 на даний час продовжує обіймати посаду «судді» в незаконно створеному органі окупаційної влади - «Железнодорожном районном суде г. Симферополя», та здійснювати розгляд справ в порядку, визначеному процесуальним законодавством Російської Федерації, що безпосередньо свідчить про наявність ризику того, що остання може вчинити інше кримінальне правопорушення.
Беручи до уваги, що підозрюваний ОСОБА_6 з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності переховується від органів досудового розслідування, може вчинити інше кримінальне правопорушення, а також те, що існують підстави для тримання підозрюваного під вартою, у зв`язку із чим слідчий просить клопотання задовольнити.

Вивчивши клопотання, додані до нього матеріали, вислухавши пояснення прокурора, який підтримав клопотання, просив клопотання задовольнити.

Вислухавши пояснення захисника, яка заперечувала проти задоволення клопотання, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, слідчий суддя дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 184 КПК України, до клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжних заходів додаються копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Згідно ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У відповідності до ч. 3 ст. 111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 КПК України, у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Згідно ст. 136 КПК України, належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом. Якщо особа попередньо повідомила слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд про адресу своєї електронної пошти, надіслана на таку адресу повістка про виклик вважається отриманою у випадку підтвердження її отримання особою відповідним листом електронної пошти.

Враховуючи, що прокурором в судовому засіданні не доведено, що підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вручена копії повідомлення про підозру у відповідності до вимог Глави 11 КПК України, яка передбачає порядок вручення повідомлення про підозру за правилами виклику слідчим, прокурором, а саме у відповідності до положень ст. 135 та 136 КПК України та прокурором у судовому засіданні вказані обставини не спростовані, а отже зазначене викликає сумнів, щодо наявності обґрунтованої підозри, а також наявності ризиків передбачених ст. 177 КПК України, також враховуючи, що з матеріалів клопотання та пояснень прокурора не вбачається, що у вказаному кримінальному провадженні приймалося рішення про здійснення спеціального досудового розслідування, у зв`язку з чим слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 131,132,135-136, 176-178,183,184,193-196 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання старшого слідчого 2 відділу слідчого управління ГУНП в АР Крим та м. Севастополі старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000084 від 12.05.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 151, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 438 КК України, щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом 5-ти днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали оголошений в приміщенні суду 07.09.2020 р. о 12 год. 40 хв.

Слідчий суддяОСОБА_1