Справа № 199/7457/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючій суддя ОСОБА_1

Секретар ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 0001860 відносно ОСОБА_5 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 0001860 відносно ОСОБА_5 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, який 09.11.2020 надійшов до суду, складений старшим слідчим відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровської області ОСОБА_7 та затверджений 30.10.2020 прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області ОСОБА_3

12.11.2020, до початку підготовчого судового засідання, від свідка за кримінальним провадженням відносно ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , надійшла заява «про залучення її в якості потерпілої, визначити для неї додатковий строк для подачі цивільного позову у кримінальному провадженні; надіслати повістку для листування».
Крім того, 16.11.2020, до початку підготовчого судового засідання, від свідка за кримінальним провадженням відносно ОСОБА_5 ОСОБА_9 , надійшла заява «про залучення його в якості потерпілого та надати час до подачі цивільного позову».

Вимоги заяви й узагальнені доводи особи, яка її подала.

У своєї заяві ОСОБА_8 , посилюючись на ч.1 ст.55 КПК України зазначає, що внаслідок вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вона «зазнала значних тілесних ушкоджень, тобто, їй особисто завдано моральну, фізичну та майнову шкоду».
У зв`язку з зазначеним, 05.11.2020 вона звернулася до старшого слідчого ОСОБА_7 з заявою про залучення її до провадження як потерпілої, але станом на 12.11.2020 результат розгляду заяви їй не відомий та стало відомо, що матеріали справи передано доАмур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.
У своєї заяві ОСОБА_9 , зазначає, що внаслідок вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, він отримав тілесні ушкодження та на теперішній час проходить лікування.
У підготовчому судовому засіданні свідок ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_10 , свідок ОСОБА_9 підтримали свої заяви до суду, просили суд її задовольнити.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення заяви. потерпілий ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_5 , залишили вирішення клопотання на розсуд суду.

Мотиви суду.

Суд, вислухавши думки учасників підготовчого судового засідання, враховує наступне.
Частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, яка закріплює та гарантує право на справедливий суд, що кожна людина має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У ч. 1 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Але при цьому Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою правосуддя є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за їх відновленням.

Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

КПК України встановлено правовий регулятор який свідчить, що під час підготовчого судового засідання суд не має право досліджувати будь-які докази щодо підтвердження події, обставин або їх спростування, викладених в обвинувальному акті, оскільки докази, які будуть надані суду сторонами кримінального провадження та пов`язані з ними заяви, клопотання, повинні бути досліджені і вирішені тільки під час судового розгляду і перевірені на допустимість та належність.

Відповідно до вимог ч.1 ст.314 КПК України, після отримання обвинувального акта, затвердженого прокурором, суд призначив підготовче судове засідання, в яке викликав, зазначених в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 .

У реєстрі матеріалів досудового розслідування (п. 12) заявник ОСОБА_8 та заявник ОСОБА_9 (п. 11), зазначені свідками за кримінальним провадженням відносно ОСОБА_5 .
Суд керується вимогами ч.1 ст.337 КПК України, якою передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, тобто, ОСОБА_5 , і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

У диспозиції ч. 1 і 2 ст. 286 КК України вжито термін «потерпілий».
Для кваліфікації злочину за ст. 286 КК України обов`язковою є наявність потерпілого. Це випливає не лише з логічного тлумачення складу порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, що спричиняє наслідки у вигляді завдання середньої тяжкості й тяжких тілесних ушкоджень, настання смерті тощо.

Якщо у злочині, передбаченому ст.286 КК України особі завдано шкоду у вигляді тілесного ушкодження середньої тяжкості, тяжкого тілесного ушкодження або заподіяно смерть, то вона є потерпілою в кримінально-правовому та кримінальному процесуальному значенні.

Слідчі визнають осіб, яким завдано такої шкоди, потерпілими лише після проведення судово-медичної експертизи на встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, однак, якщо особі завдано легких тілесних ушкоджень унаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу, то не буде складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а тому її не можна вважати потерпілою в кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, без обтяжуючих обставин), що передбачає наслідки лише у формі тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Тобто, частиною 1 статті 286 КК України передбачено кримінальне правопорушення, склад якого виникає лише за наявності певних умов. У диспозиції цієї статті міститься дві умови:

1. Наявність потерпілого,

2. і цьому потерпілому завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Тобто, якщо потерпілому не завдано тілесних ушкоджень, або вони мають ступіть нижче ніж середньої тяжкості то склад злочину відсутній.

Відповідальність за ст. 286 КК диференційована залежно від тяжкості наслідків, які настали.

Кримінальна відповідальність за ст. 286 КК настає за умови заподіяння наслідків у виді фізичної шкоди, яка є не менш небезпечною, ніж середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, яка керує транспортним засобом, що спричинило легке тілесне ушкодження особі або майнову шкоду, є адміністративним правопорушенням.

Тому, суд вважає про неможливість визнання потерпілими конкретну особу, в даному випадку свідка ОСОБА_8 , та свідка ОСОБА_9 , виходячи з кримінально правової характеристики кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується особа.

Прокурором ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_11 повідомлено суд, що за під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримала легкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_9 взагалі відмовився від проходження судовомедичної експертизи під час досудового розслідування.

Таким чином суд, дослідивши зміст обвинувального акта відносно ОСОБА_5 вважає, що оскільки на теперішній час ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є стороною кримінального провадження (виходячи з п. 19 ч.1 ст. 3 КПК України), а є свідками, підстав для визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 потерпілими у кримінальному провадженні не має, а тому на підставі ч.5 ст.55 КПК України необхідно відмовити у задоволенні заяви, виходячи з вище вказаного, а, також, враховуючи, що ОСОБА_5 не повідомлено про підозру та в обвинувальному акті не вказано, що внаслідок порушення правил дорожнього руху обвинуваченим свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч.1 або ч.2 ст.286 КК України, завдано фізичної шкоди, тобто тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості або тяжких, з настанням яких диспозиція ст.286 КК України пов`язує можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності та яка безпосередньо і визначає коло осіб, які можуть бути потерпілими від даного злочину та є спеціальною нормою по відношенню до ст.55 КПК України.
Керуючись ч.5 ст.55, ст.110, 315, 369-372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по кримінальному провадженню №0001860 відносно ОСОБА_5 , за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у задоволенні заяви про залучення в якості потерпілих.
Ухвала набирає чинності негайно і окремому оскарженню не підлягає.

Суддя : ОСОБА_1