ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1789/20 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/1434/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року м. Харків
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
- головуючого судді ОСОБА_2 ,

- суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
- секретаря ОСОБА_5 ,
- прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 10.07.2020,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Зміївського ВП ГУНП в Харківській області про арешт майна за матеріалами кримінального провадження № 0000605 від 02.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.
Як зазначено в ухвалі слідчого судді, в провадженні СВ Зміївського ВП ГУНП в Харківській області перебуває вищевказане кримінальне провадження.
Слідчий СВ Зміївського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 за погодженням з прокурором Зміївського відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просить накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0135 площею 170,1606 га. Заборонити ФГ «Белогоровське», а також іншим юридичним та фізичних особам розпоряджатись земельною ділянкою будь-яким чином, заборонити будь-яким державним реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації права власності, користування на зазначене нерухоме майно.
За результатами розгляду вищевказаного клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що в порушення вимог ч.1 ст.170 КПК України матеріали клопотання не містять доказів того, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що вказана земельна ділянка є доказом злочину.
Слідчий суддя зазначив, що накладення арешту може призвести до суттєвих збитків, як державі так і суб`єктам господарювання, порушення принципу пропорційності, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання слідчого.
Не погодившись з ухвалою слідчого судді, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді як незаконну та необґрунтовану, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого, накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0135 площею 170, 1606 га.; заборонити ФГ «Белогоровське», а також іншим юридичним та фізичних особам розпоряджатись земельною ділянкою будь-яким чином, заборонити будь-яким державним реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації права власності, користування на зазначене нерухоме майно.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам КПК України.
ОСОБА_9 належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, однак з невідомих причин на апеляційний розгляд не з`явилася.
За таких обставин, в силу вимог ст.405 КПК України неявка ОСОБА_9 не є перешкодою для апеляційного розгляду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів судового провадження вбачається, що в провадженні СВ Зміївського ВП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000605 від 02.07.2020 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.
Також з клопотання слідчого про арешт майна не вбачається, що арештоване майно відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.98 КПК України.
З матеріалів судового провадження (копія договору оренди від 26.03.2010 та додатки до нього) вбачається, що вказана земельна ділянка є державною власністю та перебуває в оренді ОСОБА_9 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається реєстраційний запис від 24.10.2019 щодо договору суборенди землі від 20.12.2018 вчинений приватним нотаріусом ОСОБА_10 . Строк дії речового права - 20.04.2020. Орендар ФГ «Белогоровське». Орендодавець ОСОБА_9 .
Слідчий суддя обґрунтовано вказала, що орган досудового розслідування у своєму клопотанні посилається лише на показання потерпілої ОСОБА_9 . При цьому будь-яких інших слідчий дій проведено не було, не зважаючи те, що за матеріалами провадження відомий державний реєстратор, який здійснював реєстрацію договору суборенди та інша сторона договору суборенди. Тобто слідчий не перевірив достовірність показань потерпілої, не здійснив встановленим порядком першочергові слідчі дії, які б вказували на існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та не здобув достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, отже не довів необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Земельна ділянка, на яку слідчий просить накласти арешт, перебуває у власності держави. Отже, відчуження державного майна може здійснити лише держава в особі уповноважених нею органів за спеціальною процедурою, що виключає можливість її відчуження іншими особами, окрім уповноважених органів, і навіть реєстрація договорів суборенди земельної ділянки не припиняє права власності на цю земельну ділянку.
Накладення арешту може призвести до суттєвих збитків, як державі так і суб`єктам господарювання, та порушить принцип пропорційності.
Накладання арешту на майно власника, який не є стороною кримінального провадження буде надмірним обтяженням. У даному конкретному випадку арешт не відповідає критеріям розумності та співмірності, суперечить практиці застосування пункту 1 протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів також зазначає наступне.
Відповідно до ст.98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.
Згідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Так, ч.2 ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно зі ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України.
Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчий суддя прийшов до висновку, що слідчий не довів достатність підстав вважати, що майно є речовим доказом і має доказове значення для забезпечення кримінального провадження та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до вимог ст.ст.214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.
З судових матеріалів та клопотання не вбачається, що є достатні підстави вважати, що майно вказане в клопотанні відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Згідно зі ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

Відповідно до ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.
В ч.5 ст.132 КПК України зазначено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Між тим, клопотання належним чином не обґрунтоване і не в повному обсязі відповідає вимогам ст.171 КПК України.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України та ст.172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді відповідає вимогам ч.5 ст.173 КПК України.
Мотиви прийнятого рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.
Крім цього, апеляційний суд зазначає, що накладення арешту на земельну ділянку, яка перебуває у власності держави та може бути відчужена лише за спеціально встановленою процедурою, є неефективним заходом забезпечення кримінального провадження.
Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності в скоєнні кримінальних правопорушень, вірності кваліфікації, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.
Частина 1 статті 173 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Прокурором під час апеляційного розгляду не доведено необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи вищевказані обставини, вимоги кримінального процесуального закону, що регулюють означені правовідносини, а також приймаючи до уваги наведену практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги прокурора, не вбачає.
Керуючись ст.ст.392, 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 10.07.2020 щодо відмови в накладенні арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000605 від 02.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді