УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 201/8104/20 (пр. № 1-кп/201/1429/2020), відомості про яке внесено 05 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополя, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, розгляд якого було призначено до підготовчого судового засідання.

Прокурор у судовому засіданні висловив свою позиції щодо можливості призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акту.

У підготовчому судовому засіданні сторона захисту просила суд повернути прокурору цей обвинувальний акт, оскільки вважала, що він не відповідає вимогам КПК України, зокрема з підстав зазначених у письмовому клопотанні захисника ОСОБА_4 , котре підтримали інші захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 .

Вирішуючи питання щодо призначення судового розгляду на підставі наданого суду обвинувального акту, дослідивши зміст останнього на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, суд доходить до наступних висновків.

Згідно положень ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення:

1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу;

2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу;

3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу;

4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження;

5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру;

6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 315 КПК України, суд проводить підготовку до судового розгляду лише у випадку, якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу.

Вимогами ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити такі відомості:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;

5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;

7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;

8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);

8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу;

9) дату та місце його складення та затвердження.

Частиною 4 ст. 291 КПК України встановлено, що надання суду інших документів, аніж тих, що вимагаються зазначеною частиною, до початку судового розгляду забороняється.

У висновках щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, які повинні враховуватись іншими судами при застосуванні таких норм права на підставі ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», визначено, що в обвинувальному акті обов`язково вимагається відображення трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.
При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Суд звертає увагу, що дотримання зазначеної вимоги до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.
У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».
Як встановлено судом зі змісту наданого обвинувального акта, стороною обвинувачення не в повному обсязі було викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та повинні бути встановлені під час досудового розслідування, зокрема, у фабулі обвинувачення не вказано місцезнаходження Комунального підприємства «Гідроспоруди» Дніпропетровської міської ради, на котрому в інкримінований час обіймав посаду директора обвинувачений ОСОБА_7 . Тобто, вказівка в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_8 перебуваючи у невстановленому місці, зловживаючи своїм службовим становищем, підписав акти виконаних робіт на загальну суму 186664,28 грн., які у подальшому були оплачені підприємству ТОВ «Автосервісгрупп», чим останній завдав істотну шкоду інтересам юридичної особи КП «Гідроспоруди» ДМР, службовою особою якої він був, без зазначення відомостей щодо місця її знаходження не відповідає вимогам ст.ст. 91, 92 КПК України, оскільки у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення, зокрема час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

В той же час, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті повинні бути зазначені відомості виключно щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, без посилання на будь-які інші фактичні данні, зазначення яких може наперед сформувати позицію суду щодо винуватості або невинуватості особи у пред`явленому обвинуваченні, але в порушення вимог зазначеної статті кримінального процесуального закону, сторона обвинувачення при викладі фактичних обставин, послалась на результати авто-товарознавчих експертиз, однак зміст зазначених висновків, як доказів по даному кримінальному провадженню, підлягає дослідженню виключно в рамках судового розгляду, а отже їх зазначення у обвинувальному акті свідчить про порушення вимог, передбачених кримінальним процесуальним законом.
Крім того слід зазначити, що фабула інкримінованого ОСОБА_7 обвинувачення частково дублює текст диспозиції кримінально-правової норми, передбаченої ч. 1 ст. 364 КК України та не конкретизує в чиїх саме інтересах діяла така службова особа. В даному випадку зазначення мети є обов`язковою ознакою зловживання службовим становищем і підкреслює той факт, що цей злочин вчинюється під впливом саме таких спонукань задля досягнення особою корисливих наслідків. Коли мета вказана в диспозиції статті як ознака певного злочину, то її встановлення є обов`язковим, і порушення даної вимоги може потягти помилки при кваліфікації. Однак, як слідує із обвинувального акту органом досудового розслідування взагалі не встановлено та відповідно не відображено в чиїх конкретно інтересах мав мету одержати неправомірну вигоду обвинувачений.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України термін обвинувачення має таке значення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Саме виклад обвинувачення, а не підозри повинен міститись в обвинувальному акті відповідно до вимог ст. 291 КПК України, але всупереч таким вимогам цього Кодексу в обвинувальному акті відносно ОСОБА_7 вказано, що у цьому кримінальному провадженні встановлено достатньо доказів для його підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
Відповідно до вимог ст. 109, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України обвинувальний акт надсилається до суду разом з додатком у вигляді реєстру матеріалів досудового розслідування, який повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Однак в реєстрі матеріалів досудового розслідування, що доданий до цього обвинувального акта, не було зазначено реквізити відомостей внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом скоєння цього кримінального правопорушення, зокрема найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер. Це позабавляє суд можливості пересвідчитися у правильності реєстраційного номера зазначеного кримінального провадження, який неможливо порівняти з тим, що вказаний в обвинувальному акті, що відповідно указує на порушення вимог ст. 109 КПК України, оскільки реєстр матеріалів досудового розслідування не містить всіх необхідних реквізитів цієї процесуальної дії.

З огляду на вказане, слід зробити висновок, що наведені фактичні дані в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 в своїй сукупності не дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. Така невідповідність обвинувачення в свою чергу створює передумови до порушення права на захист особи, яка мусить захищатись від неконкретного та незрозумілого звинувачення.

В той же час слід визнати слушними доводи сторони захисту щодо порушення під час досудового розслідування вимог ст. 290 КПК України, оскільки стороною обвинувачення дійсно не було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , що свідчить про те, що порядок ознайомлення сторони захисту за правилами, викладеними у цій статті був порушений, оскільки всім захисникам ОСОБА_7 не було відкрито матеріалів досудового розслідування. В обстоювання протилежної позиції прокурором не було надано вагомих доводів та доказів, що підтверджує достовірність доводів сторони захисту з цього факту. Разом з тим суд звертає увагу, що відповідно до ч. 12 ст. 290 КУПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, то суд не буде мати права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Також слід звернути увагу сторони захисту, що скарги, передбачені ч. 1 ст. 303 КПК України на дії сторони обвинувачення, які не були розглянуті по суті слідчими суддями під час досудового розслідування цього кримінального провадження не можуть бути розглянуті у цьому підготовчому судовому засіданні, оскільки судом не проводиться підготовка до судового розгляду, а також відповідно до положень ч. 2 ст. 303 КПК України, предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу можуть бути лише скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, а не на ті ж самі, що передбачені переліком ч. 1 ст. 303 КПК України.

За таких обставин, суд позбавлений можливості проведення підготовки до судового розгляду та вважає за необхідне повернути обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 201/8104/20 (пр. № 1-кп/201/1429/2020), відомості про яке внесено 05 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, а сторонами кримінального провадження, які не були присутні у судовому засіданні у той же строк з дня отримання копії ухвали суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1