Справа № 442/78/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/916/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ополе, Республіка Польща, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим за пред`явленим обвинуваченням за ч. 3 ст. 357 КК України, і призначено йому покарання у виді 2 (двох) місяців арешту. На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду від 6 грудня 2019 року у виді позбавлення волі згідно з правилами ст. 72 КК України та остаточно призначено ОСОБА_6 за сукупністю вироків покарання у виді 5 (п`яти ) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком суду, 6 грудня 2019 року орієнтовно о 16 год. 00 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , незаконно заволодів шляхом відкритого викрадення в особистих інтересах паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_9 серії НОМЕР_1 , виданим Дрогобицьким МВ УМВС України у Львівській області 7 серпня 1997 року, з метою отримання в подальшому грошових коштів від ОСОБА_10 за повернення вказаного документа, який зберігав в себе.

Таким чином, ОСОБА_6 незаконно заволодів способом відкритого викрадення паспортом, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 357 КК України.

Не погоджуючись з вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 липня 2020 року, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржуваний вирок скасувати та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у вигляді штрафу, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 грудня 2019 року виконувати самостійно.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив 6 грудня 2019 року, тобто у день постановлення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області вироку, яким його засуджено за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням терміном на 3 роки.

Таким чином, на час вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 грудня 2019 року не набрав законної сили.

Вказує, що з огляду на наведене, ст. 71, 72 КК України при постановленні вироку застосована безпідставно, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 грудня 2019 року повинен виконуватися окремо.

Заслухавши виступ захисника обвинуваченого на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні, правильності кваліфікації його дій учасниками судового провадження не оскаржувалися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вирок у зазначеній вище частині не перевірявся.

Стосовно доводів апеляції захисника з приводу неправильного застосування судом першої інстанції ст. 71, 72 КК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, у цьому кримінальному провадженні злочин, передбачений ч. 3 ст. 357 КК України, був вчинений ОСОБА_6 6 грудня 2019 року, тобто у день постановлення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області вироку в іншому провадженні, яким останнього засуджено за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням терміном на 3 роки.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого посилається на те, що на час вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 грудня 2019 року не набрав законної сили.

За змістом ч. 4 ст. 70 КК, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, визначеними частинами 1-3 цієї статті (сукупність злочинів).

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

Таким чином, законодавець чітко визначив момент у часі, що розмежовує ці два правила - це постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили.

Визначення законодавцем більш суворих правил призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, ніж за сукупністю злочинів, обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (нових злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини), але вона не зробила висновків зі своєї попередньої протиправної поведінки та факту її засудження, а навпаки продовжила злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попереднім вироком.

З огляду на наведене, при призначенні остаточного покарання слід застосовувати правила, передбачені ст. 71 КК, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили, що і було зроблено суддею першої інстанції.

Аналогічну позицію висловила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові у справі № 766/39/17 від 1 червня 2020 року.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, те, що на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не буває, має позитивну характеристику за місцем проживання; повне визнання обвинуваченим вини як обставину, що пом`якшує покарання, обтяжуючою обставиною визнано рецидив злочину.

Крім того, враховано вимоги ст. 71 КК України в частині призначення покарання, а саме: до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Також застосовано п. 2 ч. 1 ст. 72 КК України в частині складення покарань.

Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні вироку дотримано вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначено покарання, що відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами; при призначенні покарання правильно застосовано вимоги статей 71, 72 КК України.

При цьому доводи апелянта в частині безпідставного застосування судом першої інстанції вимог статей 71, 72 КК України не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, що підтверджується наведеним вище.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для скасування вироку за апеляційними доводами.
Призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 липня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Дану ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4