Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2977/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Житомирі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2020 року, якою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 2(двох) місяців щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичіва Житомирської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.357, ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.357 КК України,

у кримінальному провадженні № 0000069 від 26.01.20,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2020 року, постановити нову ухвалу, якою обрати стосовно нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Зазначив, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Однак, жодних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, прокурором не доведено і вони взагалі відсутні.

Вказав, що посилання прокурора на такий ризик як ухилення від явки до органів досудового розслідування та суду, в зв`язку з чим було оголошено його у розшук, є безпідставними, оскільки виклик до органів слідства вручений його матері, а він сам перебував поза межами міста Бердичіва, та у зв`язку з введенням карантину і відсутністю транспортного сполучення, не зміг з`явитися за викликом.

Послався на те, що його мати тяжко хворіє та потребує постійного догляду.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2020 року продовжено ОСОБА_6 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 2(двох) місяців з дня постановлення ухвали.
Своє рішення суд обґрунтував тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні значної кількості умисних корисливих злочинів, за один з який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років. Судом враховано особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, злочини, у яких він обвинувачується, були скоєні протягом незначного проміжку часу після звільнення з місць позбавлення волі за попереднім вироком. Обвинувачений не має постійного місця роботи, ухилявся від органу досудового розслідування. За таких підстав, суд дійшов до висновку, що наявні підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування менш суворих запобіжних заходів не забезпечить його належну процесуальну поведінку та не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Крім того, на даний час ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не відпали та не зменшились.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

В провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.357, ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.357 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 03.06.2020 року в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , а також клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

З журналу судового засідання вбачається, що наведені у заявлених клопотаннях доводи перевірялись судом при їх розгляді. При цьому вислухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з приводу заявлених клопотань, думка потерпілих з цього приводу, з`ясовані обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження та зміни запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення, оскільки «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Фактичні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, один з яких є тяжким, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років, те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, оголошувався у розшук, свідчить про обґрунтованість продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, судом враховано особу обвинуваченого, який не має постійного місця роботи, має негативну репутацію.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно дослідив обставини кримінального провадження, дав належну оцінку наданим доказам та обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначивши, що ризики, які були підставою щодо обрання міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою та продовження даного заходу не змінились та не відпали.

Посилання апелянта на наявність постійного місця проживання та можливість застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який забезпечить його процесуальну поведінку, висновків суду не спростовують.
На думку колегії суддів, наявність постійного місця проживання неможливо віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_6 про те, що його мати є тяжко хворою та потребує стороннього догяду, не переважають над наявністю існуючих ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 червня 2020 року, якою продовжено ОСОБА_6 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 2(двох) місяців, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :