Категорія:арешт майна. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за апеляційною скаргою представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року про накладення арешту на майно (ЄРДР № 0000608),

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року задоволенно клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, яке належить ТОВ Гіппо» і яке було виявлено та вилучене 24 вересня 2020 року в ході проведення обшуку в приміщенні складу «літер І-1) за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Клима Савури, 21а, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000608, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою. Вказує, що відсутні правові підстави для застосування накладення арешту на майно ТОВ «ГІППО», як належного суб`єкта кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Посилається на те, що слідчим суддею не здобуто даних щодо вчинення злочину конкретними службовими особами ТОВ «ГІППО», від імені та в інтересах юридичної особи, повідомлення про підозру будь кому з службових осіб підприємства не вручено. Важає, що підстав для арешту майна, на які посилається прокурор в клопотанні та слідчий суддя в своїй ухвалі немає, оскільки ТОВ «ГІППО» на даний час не підпадає під вимоги ст. 96-3 КК України. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно відмовити.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив скасувати арешт майна, прокурора та представника потерпілого, які заперечив проти апеляційної скарги і просили рішення слідчого судді залишити без змін, пояснення слідчого, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст.ст.2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
У відповідності до положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 цього Кодексу.
Відповідно до приписів ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено правові підстави, тобто законні підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Таким чином, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посилання на норму закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.20 Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно у рамках зазначеного кримінального провадження.
Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею при винесенні рішення вказаних вимог закону не дотримано.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 15 вересня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000608 внесено відомості щодо вчинення невстановленими особами ТОВ «ГІППО» кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за фактом «25.07.2019 між ТОВ "Мегафрукт" та ТОВ "ГІППО" було укладено договір поставки, відповідно до якого ТОВ "Мегафрукт" зобов`язувався поставити ТОВ "ГІППО" товар (фрукти та овочі), однак, невстановлені особи ТОВ "ГІППО", діючи умисно з корисливих мотивів, увійшовши в довіру ТОВ "Мегафрукт", шахрайським шляхом заволоділи товаром, чим спричинили ТОВ "Мегафрукт" майнової шкоди в особливо великих розмірах».
В межах вказаного кримінального провадження прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області про накладення арешту на майно, яке належить ТОВ Гіппо» і яке було виявлено та вилучене 24 вересня 2020 року в ході проведення обшуку в приміщенні складу «літер І-1) за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Клима Савури, 21а.
Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до положень п.п.2, 3 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.94 КПК України, ст.132 КПК України, ст.173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Однак, зазначених вимог закону прокурор, який вніс клопотання та слідчий суддя, який розглядав зазначене клопотання, не дотрималися, що істотно вплинуло на правильність прийнятого судового рішення.
Як вбачається зі змісту клопотання прокурора, будь-яких даних на обґрунтування законності підстав накладення арешту на майно, які би відповідали меті та завданням арешту, воно не містить.
Зі змісту мотивувальної частини ухвали слідчого судді вбачається, що при накладенні арешту на майно своє рішення слідчий суддя обґрунтував лише тим, що стороною кримінального провадження доведено наявність підстав для накладення арешту на товарно-матеріальні цінності, що належать ТОВ «Гіппо», які вилучені 24 вересня 2020 року під час проведення обшуку.

При цьому не вказав, які саме дані на це вказують та як вилучене майно стосується даного кримінального провадження і може бути використане як доказ.
Аналіз клопотання прокурора про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону, з підстави чого апеляційний суд вважає слушними доводи апелянта про те, що слідчим не було надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно.
Відповідно до пояснень прокурора у суді апеляційної інстанції, арешт накладався найбільш вірогідно із метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення (цивільного позову).
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Разом з тим у кримінальному провадженні №0000608 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, жодній особі підозри не пред`явлено. Відповідно, цивільний позов не міг братися до уваги слідчим суддею.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що між ТОВ «Мегафрукт» та ТОВ «ГІППО» існують цивільно-правові відносини, що підтверджується навністю справи за даним фактом в суді господарської юрисдикції.
В Господарському суді м.Києва перебуває у провадженні справа №910/14315/20 за позовом ТОВ «Мегафрукт» до ТОВ «ГІППО» про стягнення 7610638,02 грн.
Не містить належного обґрунтування і ухвала слідчого судді, мотивувальна частина якої відтворює лише зміст клопотання слідчого.
Також в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що відносно ТОВ «ГІППО» є підстави для застосування заходів криміно-правового характеру, оскільки злочин, передбачений ч.4 ст.190 КК України (за яким проводиться досудове розслідування в даному кримінальному провадженні), не відноситься до кримінальних правопорушень, визначених у ст.96-3 КК України.
Таким чином, заперечення представника потерпілого, що заходи кримінально-правового характеру це покарання юридичної особи за вчинення кримінальних правопоршень її службовими чи посадовими особами, не можуть в даному випадку братись до уваги, оскільки вчинення невстановленими особами ТОВ «ГІППО» кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, не дає підстав для застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру.
Крім того, в матеріалах провадження відсутні і дані про те, що товариство «ГІППО» несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану вказаним злочином.
Таким чином, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про арешт майна, не надав належної оцінки його невідповідності вимогам кримінального процесуального закону та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам провадження та не підтверджені належними доказами, і безпідставно наклав арешт на вилучене вході проведення обшуку майно, не мотивувавши прийняття такого рішення належним чином.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, за необгрунтованості необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року про накладення арешту на майно скасувати та постановити нову ухвалу.
В задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, яке належить ТОВ «Гіппо» і яке було виявлено та вилучене 24 вересня 2020 року в ході проведення обшуку в приміщенні складу (літер І-1) за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Клима Савури, 21а відмовити.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: