21.08.2020 Кримінальне провадження
№ 1-кп/337/114/2020
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2020 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі:головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Запоріжжі кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Запоріжжі, громадянина України, освіта середня, не одруженого, працюючого охоронцем у ФОП « ОСОБА_9 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України,

в с т а н о в и в :

30.08.2019 року, приблизно о 07 годині 15 хвилин, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним транспортним засобом- автомобілем «ЗАЗ 110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух заднім ходом по проїзду вздовж продуктового магазину, що розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Лахтінська, 12-а, рухаючись від будинку 10-б по вул. Лахтінській в напрямку будинку № 31 по вул. Запорізького Козацтва в м. Запоріжжі.

В цей же час, ОСОБА_10 , діючи в якості пішохода, перебувала в проїзді продуктового магазину, що розташований за адресою м. Запоріжжя вул. Лахтінська, буд. 12-б в м. Запоріжжя на смузі руху водія ОСОБА_8 .

При цьому водій ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість перед початком руху заднім ходом для забезпечення безпеки руху звернутися за допомогою до інших осіб, та безпосередньо під час руху заднім ходом, маючи таку ж можливість виявити пішохода ОСОБА_10 та зупинити керований ним автомобіль до місця її перебування, діючи зі злочинною недбалістю, вказаних заходів не прийняв, продовжив подальший прямолінійний рух заднім ходом.
В результаті вказаних порушень вимог правил безпеки дорожнього руху водій ОСОБА_8 допустив наїзд задньою правою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 та послідуючий її переїзд заднім правим колесом автомобіля «ЗАЗ 110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, своїми діями водій ОСОБА_8 , відповідно до висновку судової інженерно-траспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин та механізму ДТП від 27.09. 2019 року №9-606, порушив вимоги п. 10.9 чинних на момент ДТП Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до якого:

п. 10.9. «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб».
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , згідно висновку судової медичної експертизи №3149 від 19.09.2019 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «поєднаної тупої травми голови, тулубу та кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів і розривом спинного мозку з його оболонками у грудному відділі хребта», які у сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, та є такими, що знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої на місці ДТП.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю. Суду пояснив, що 30.08.2019 року, він на фермі у с.Новосергіївка Запорізького району Запорізької області, загрузив в автомобіль «ЗАЗ» молоко та, приблизно о 07-00 годині ранку, привіз у магазин, розташований по вул. Лахтінській, 10-б у м.Запоріжжі. Автомобіль зупинив перед магазином та чекав поки магазин відчинять, випив кави, потім сів в автомобіль, подивився у дзеркала, нікого не було і розпочав рух автомобіля заднім ходом, рухався приблизно 5 км на годину. Коли проїхав автомобілем десь 5-6 метрів, праве заднє колесо автомобіля підкинуло. Він подумав, що наїхав колесом на якусь перешкоду, можливо каміння, при цьому в автомобілі вибило коробку передач. Він повернув голову і побачив, що йому махають люди, вийшов з автомобіля та побачив, що у нього під автомобілем лежала жінка, яку він переїхав заднім колесом авто. Він зайшов до магазину, попросив викликати швидку, сам викликав поліцію. Коли приїхала карета швидкої допомоги, медики встановили смерть жінки. Автомобіль, яким він керував, обладнаний боковими дзеркалами і він вважає, що жінка попала у «сліпу» зону, коли він перед початком руху дивився в дзеркала, тому він її не побачив. Допомогою інших осіб, перед початком руху автомобілем, він не скористався. У скоєному розкаюється. Він відшкодував потерпілому 22 000 грн. Заявлений потерпілим ОСОБА_11 цивільний позов на суму 17 372 грн. 20 коп. матеріальної шкоди визнає у повному обсязі, цивільний позов щодо відшкодування 100 000 грн. моральної шкоди, визнає у сумі 15 000 грн. та просить врахувати сплачені ним потерпілому грошові кошти у сумі 22 000 грн. Позовні вимоги про відшкодування 5000 грн. витрат на правничу допомогу не визнає, оскільки такі витрати ніякими доказами не доведені.

Крім повного визнання вини обвинуваченим, його винуватість підтверджується доказами, зібраними в ході судового розгляду справи:

-поясненнями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_11 про те, що загибла ОСОБА_10 була йому сестрою по батьку. 30.08.2019 року з телефонного дзвінка дочки він дізнався, що сестра потрапила під автомобіль. У нього з сестрою були добрі відносини, він певний час проживав у неї, коли вона жила у двокімнатній квартирі, потім вона її поміняла на однокімнатну. Про оформлення квартири в іпокету, йому нічого не було відомо. Сестрі потрібні були гроші, бо вона мала борги. Обвинувачений відшкодував йому 22 000 грн. Просив призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду;

-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.08.2019 року; схемою до протоколу огляду; фототаблицею до протоколу; CD-R диском з відеозаписом до протоколу огляду місця події від 30.08.2019 року ( т.1, а.с. 162-177);

-протоколом додаткового огляду місця події від 11.09.2019 року; схемою до протоколу огляду; фототаблицею до протоколу ( т.1, а.с. 178-188);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 05.09.2019 року; схемою до протоколу; фототаблицею до протоколу слідчого експерименту ( т.1, а.с. 189-195);

-висновком експерта № 3149 від 30.08.2019 року, згідно якого, смерть ОСОБА_10 настала від поєднаної тупої травми голови, тулубу та кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів і розривом спинного мозку з його оболонками у грудному відділі хребта, які у сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та мають прямий причинний зв`язок зі смертю ОСОБА_10 ( т.1, а.с.199- 203);

-висновком експерта № 9-569 від 24.09.2019 року, згідно якого на момент проведення огляду та дослідження, рульове керування, робоча гальмівна система, ходова частина автомобіля «ЗАЗ 110557» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходились у працездатному стані ( т.1, а.с. 208-215);

-висновком експерта № 9-606 від 27.09.2019 року, згідно якого, в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_8 є невідповідності вимогам п. 10.9 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість водія ОСОБА_8 уникнути ДТП залежала від виконання ним вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України ( т.1, а.с. 222-225).

Оцінивши докази по справі у сукупності при встановлених обставинах, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у скоєнні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним, встановлені судом обставини підтверджені матеріалами кримінальної справи та не спростовуються чи оспорюються обвинуваченим, захисником, потерпілим.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікує за ст. 286 ч.2 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст.368 КПК України суд при ухваленні вироку повинен вирішити питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи містить це діяння склад кримінального правопорушення, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Тому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст.12 КК України відносяться до тяжкого злочину.

Разом з тим, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, з врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню, згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до п. 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 23.12. 2005 року « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідальність за статтями 286288, 415 КК настає лише за умови, що винна особа внаслідок порушення певних правил спричинила з необережності потерпілому середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження або його смерть.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" від 23.12.2005 року N 14 передбачено, що при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючі та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

В якості обставин, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування потерпілому ОСОБА_11 завданої шкоди у розмірі 22 000 грн.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

При цьому, суд враховує, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч. 2, загибель кількох осіб - ч. 3); причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Як вбачається з висновку експерта № 9-606 від 27.09.2019 року, в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, в діях водія ОСОБА_8 є невідповідності вимогам п. 10.9 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість водія ОСОБА_8 уникнути ДТП залежала від виконання ним вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України ( т.1, а.с. 222-225).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини, кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність.

Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом.

Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання, особу винного, який раніше засуджений не був, працює, позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував потерпілому завдану шкоду, а також враховує думку потерпілого ОСОБА_11 , який наполягає на призначенні обвинуваченому покарання лише пов`язаного з позбавленням волі, що зазначив у клопотанні від 11.08.2020 року, тому суд вважає за необхідне, з урахуванням усіх вищевказаних обставин, які встановлені судом, призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ст. 286 ч.2 КК України.

Крім того, відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" від 23.12.2005 року N 14, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено факультативне додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк до трьох років.

Відповідно до п. 15 вказаної вище постанови, при постановленні вироку суди мають обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового, оскільки додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами.

Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням обставин конкретної справи і з обов`язковим мотивуванням у вироку прийнятого рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 286 КК України, за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, призначається покарання з позбавленням керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Приймаючи рішення з цього питання, суд враховує обставини справи та вважає, що покарання без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, а тому суд вважає, що є всі підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Процесуальні витрати по справі не підлягають стягненню з обвинуваченого на підставі ч.2 ст.122 КПК України, оскільки експертизи були проведені державною установою. Долю речових доказів необхідно вирішити, відповідно до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст. 128 ч. 5 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовується норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, яка є спеціальною по відношенню до ст.. 1166, 1167 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, тощо.

Потерпілим ОСОБА_11 по справі заявлено цивільний позов до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 25 000 грн., який уточнено 16.12.2019 року та суму позову знижено до 17 372 грн. 20 коп.

У судовому засіданні обвинувачений пояснив, що він відшкодував потерпілому у рахунок завданої шкоди 22 000 грн.

У письмовому відзиві на позовну заяву від 09.12.2019 року, обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що потерпілим не вказано, у чому полягають такі витрати та, у заяві про часткове визнання заявлених позовних вимог від 08.01.2020 року вказав, що при вирішенні питання про відшкодування шкоди потерпілому, він просить врахувати, що ним у рахунок відшкодування шкоди сплачено ОСОБА_11 22 000 грн.

Уточнюючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, які пов`язані з витратами на поховання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 просив стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду у розмірі 17 372 грн. 20 коп.

Враховуючи, що обвинуваченим ОСОБА_12 сплачено потерпілому ОСОБА_11 у рахунок відшкодування шкоди 22000 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_11 ( а.с. 130, т.1), то позовні вимоги щодо відшкодування витрат на поховання померлої - матеріальної шкоди, задоволенню не підлягають, оскільки такі витрати повністю відшкодовані обвинуваченим.

Крім того, потерпілим ОСОБА_11 заявлено позивні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті ДТП на суму 100 000 грн.

Відповідно до ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові ( дружині), батькам ( усиновлювачам), дітям ( усиновленим) а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що загибла ОСОБА_10 була йому сестрою по батьку. 30.08.2019 року з телефонного дзвінка дочки він дізнався, що сестра потрапила під автомобіль. У нього з сестрою були добрі відносини, він певний час проживав у неї, коли вона жила у двокімнатній квартирі, потім вона її поміняла на однокімнатну. Про оформлення квартири в іпокету, йому нічого не було відомо, але було відомо, що сестра мала борги.

Також потерпілий пояснив, він є братом загиблої, разом з нею проживав тимчасово, у період з листопада 2017 року по квітень 2018 року, доказів такого проживання суду не надав.З квітня 2018 року він проживав за адресою: АДРЕСА_2 у кімнаті, яка йому належить. При цьому у судовому засіданні потерпілий не зміг назвати адресу, за якою останній час проживала ОСОБА_10 , що доводить факт його не проживання з померлою, як протягом тривалого часу, так і на день її смерті.

Крім того, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_3 , яка належала загиблій ОСОБА_10 на праві власності, була передана в іпотеку у травні 2019 року у зв`язку з укладенням 05.04.2019 року договору позики між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 на суму 381 000 грн., а також ОСОБА_10 за життя укладала договір довічного утримання, але такою особою не був брат ОСОБА_11 .

Вказане вище підтверджує факт не проживання ОСОБА_11 з сестрою на час її смерті.

Враховуючи приписи ст. 1168 ЦК України, потерпілий ОСОБА_11 не має права на відшкодування йому моральної шкоди, а тому позовні вимоги у цій частині необхідно залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_11 щодо відшкодування йому витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Визнати винуватим ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та призначити йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк відбуття покарання рахувати з часу фактичного затримання обвинуваченого.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 5000 грн.

В іншій частині цивільний позовні вимоги залишити без задоволення.

Речовий доказ- автомобіль « ЗАЗ-110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_14 - повернути ОСОБА_14 .

Скасувати арешт з автомобіля « ЗАЗ-110557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_14 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя 04.09.2019 року.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому, прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Хортицький районний суд м. Запоріжжя.

Суддя: ОСОБА_1