КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Бориспільської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_5 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ «Бориспільська виправна колонія» № 119)

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року ОСОБА_6 умовно-достроково звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року, на 1 рік 9 місяців.

Рішення суду мотивовано тим, що засуджений фактично відбув дві третини строку покарання, який необхідний для умовно-дострокового звільнення, та своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці ОСОБА_6 довів своє виправлення, оскільки досяг позитивних змін у своїй свідомості та поведінці.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просить скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання засудженого про застосування умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

При цьому апелянт вказує на невідповідність фактичним обставинам справи висновку суду про те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, а також на неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність..

Так, за час відбування покарання в державній установі «Бориспільська виправна колонія № 119» з 18 лютого 2016 року засуджений ОСОБА_6 отримав 5 заохочень, більшу частину яких перед настанням пільги, передбаченої ст. 81 КК України, проте постійно не працював.
ОСОБА_6 стабільно в установі не проявляв бажання працювати, був працевлаштованим один місяць у 2018 році та з січня 2019 року почав стабільно працювати.
Посередня характеристика та відсутність стягнень не можуть самі по собі свідчити про виправлення засудженого, оскільки сумлінна поведінка передбачає не лише наявність заохочень, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для інших засуджених, а ОСОБА_6 сумлінної поведінки не проявляв.

Дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання відповідно до ст. 9 КВК України є обов`язком засудженого, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.

Окрім того, судом не враховано, що засуджений ОСОБА_6 є двічі судимим, після першої судимості належних висновків не зробив та вчинив новий умисний аналогічний злочин, що свідчить про тривале злочинне спрямування його поведінки та небажання стати на шлях виправлення
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення засудженогоОСОБА_6 , який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.
Висновок, викладений в ухвалі Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року про наявність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, вмотивовано тим, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці ОСОБА_6 довів своє виправлення, проте такий висновок не відповідає фактичним обставинам провадження та не підтверджується наявними у провадженні матеріалами.

Так, згідно з даними особової справи ОСОБА_6 , засуджений вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України на 6 років позбавлення волі, відбуває покарання у ДУ «Бориспільська виправна колонія» № 119 з 18 лютого 2016 року, початок строку: 04 лютого 2016 року, кінець строку: 04 лютого 2022 року.

Згідно з характеристиками за 2018 та 2019 роки засуджений ОСОБА_6 відмовився від працевлаштування, а з січня 2019 року почав працювати.

В період з 23 квітня 2019 року по 16 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 застосовано 5 заохочень, причому першим заохоченням було зняття раніше накладеного стягнення, а решта заохочень оголошувались за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки.

Протягом перебування у ДУ «Бориспільська виправна колонія» № 119 ОСОБА_6 характеризується посередньо, однак сумлінно дотримується правил, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи.

07 лютого 2019 року рішенням відповідної комісії ОСОБА_6 відмовлено у застосуванні заміни невідбутої частини покарання на більш м`який у зв`язку з тим, що він не став на шлях виправдання.

22 квітня 2020 року ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про застосування вимог ст. 81 КК України, яке було задоволено оскаржуваною ухвалою.

Колегія суддів, приймаючи до уваги доводи апеляції прокурора про відсутність обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, звертає увагу на те, що у справі відсутні докази на підтвердження обставин, які могли бути підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання.

Так, наявність заохочень протягом останнього року перед настанням строку, за якого було б можливим застосування ст. 81 КК України, у виді зняття раніше накладеного стягнення та за виконання покладених обов`язків і додержання правил поведінки, само по собі не свідчить про сумлінну поведінку і ставлення до праці, позаяк такі заохочення свідчать лише про те, що ОСОБА_6 дотримувався порядку та умов відбування покарання.

Окрім того, добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання відповідно до ст. 9 КВК України є обов`язком засудженого.

Інших даних, які б вказували на те, що ОСОБА_6 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, в матеріалах особової справи засудженого та в матеріалах судового провадження немає.

Отже, ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання не може вважатись законною і обґрунтованою, відтак підлягає до скасування, з постановленням нової ухвали, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_6 слід відмовити з підстав, наведених у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Бориспільської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2020 року про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 , скасувати.

Відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільненнявід відбування основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_9 Жук

Справа № 11-кп/824/2306/2020 Категорія КК: ч. 3 ст. 185

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1