ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №646/6770/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3456/20
Категорія: ч.3 ст.307, ч.3 ст.313 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду м.Харкова судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , 1986 року народження, на 60 діб, до 14 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що суд першої інстанції задовольнив клопотання прокурора маючи лише реєстр матеріалів та обвинувальний акт. Будь-яких інших доказів, що підтверджують чи спростовують участь ОСОБА_8 у інкримінованих злочинах або наявності ризиків, судом не досліджувалось. Вважає, що пояснення свідків та протоколи проведення слідчих дій не є доказами на підтвердження ризиків, зазначених у ст.177 КПК України. Також вважає, що у клопотанні прокурора та в ухвалі суду не розкриті та не аргументовані ризики, що мають місце та продовжують існувати. Звертає увагу, що ризик переховуватися від суду не може бути пов`язаний з тяжкістю кримінального правопорушення, яке інкримінується. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Указав, що:

-матеріали провадження не містять даних, що ОСОБА_8 раніше вчиняв будь-які дії, направлені на переховування від слідства, а тому, на думку захисника, ризик переховування відсутній;

-наразі справа перебуває у суді, усі докази, на які посилається сторона обвинувачення, зібрані, а тому обвинувачений фізично не має можливості знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

- матеріали провадження містять дані про те, що особистості ключових свідків у цьому провадженні засекречені, а тому вплив на них з боку обвинуваченого взагалі не можливий. Крім того, від інших свідків не надходили заяви про будь-який вплив на них з боку обвинуваченого;

-ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення обвинуваченим, відсутній. Такі доводи сторони обвинувачення гуртуються лише на припущеннях. Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий.

Відзначив, що сторона обвинувачення з листопада 2019 року по теперішній час не забезпечила в судове засідання явку всіх свідків, що не виправдовує застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а навпаки, порушує його права затягуванням судового розгляду з боку прокурора. Також відзначив, що з рішень ЄСПЛ вбачається, що розгляд справи в суді більше одного року відносно обвинуваченого, який тримається під вартою, вже становить порушення Конвенції. Разом з тим, ОСОБА_8 перебуває під вартою майже півтори роки. Вважає, що тривалість здійснення даного кримінального провадження не залежить від процесуальної поведінки обвинуваченого, а відтак не може розцінюватись як підстава для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Наголосив, що обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, також може запобігти можливому тиску на свідків, оскільки такий захід унеможливлює його пересування по місту та пошук свідків. Крім того, стороною обвинувачення не спростовано, що домашній арешт може запобігти вчиненню нового кримінального правопорушення чи продовження злочинної діяльності. Звернув увагу, що інший обвинувачений у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_9 перебуває під домашнім арештом та маючи таку саму правову кваліфікацію своїми діями вправно та беззаперечно дотримується покладених на нього обов`язків.

Зазначив, що ЄСПЛ прирівнює запобіжний захід у виді домашнього арешту до тримання під вартою, а тому суд помилково вважає, що домашній арешт не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні двох особливо тяжких злочинів, передбачених ч.3 ст.307. ч.3 ст.313 КК України, за які може бути призначено покарання до 12 років позбавлення волі із конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, або прекурсорів в особливо великих розмірах, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_8 офіційно ніде не працює, не одружений, що на думку колегії суддів додатково підтверджує наявність ризику переховування від суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що особистості більшості свідків у цьому провадженні засекречені, а тому вплив на них з боку обвинуваченого не можливий, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за наявності вищевказаних обставин та само по собі не може свідчити про належне виконання останнім процесуальних обов`язків в разі зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: