ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 592/9793/19 Номер провадження 11-кп/814/442/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції виділені матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , поданою в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.12.2020, -

ВСТАНОВИЛА:
16.12.2020 Ковпаківським районним судом м. Суми клопотання прокурора задоволено.
Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на 60 днів до 13.02.2021 включно.
Відмовлено в задоволенні клопотань захисника ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу.
Приймаючи таке судове рішення, місцевий суд зазначив, що прокурором у судовому засіданні було доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, які на даний час не зменшились, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання встановлених вище ризиків.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.12.2020 і постановити нову ухвалу.
Свої вимоги обвинувачений ОСОБА_7 мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що: досліджена частина доказів не підтверджує висунуте обвинувачення; прокурором в судовому засіданні не доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України та не надано доказів, які б доводили причетність обвинуваченого до вчинених злочинів.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.12.2020 скасувати.
Свої вимоги обвинувачений ОСОБА_8 мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що: він, ОСОБА_8 , не вчиняв кримінального правопорушення; стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не надано документального підтвердження, яке б підтверджувало існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України; він, ОСОБА_8 , має дружину, трьох малолітніх дітей, батьків похилого віку, особисте майно та постійне місце проживання, є раніше несудимою особою.
Крім того, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у поданих апеляційних скаргах зазначають про порушення судом першої інстанції вимог п.2 ч.1 ст.372 КПК України, так як суд не навів доказів, які підтверджують висновки суду.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , просить ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.12.2020 скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт; у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою - відмовити.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що місцевим судом не враховано те, що: до клопотання прокурора не додано матеріали, які б підтверджували наявність ризиків, а саме те, що обвинувачені будуть переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, тим самим перешкоджати кримінальному провадженню; санкція ч.2 ст.115 КК України не передбачає покарання виключно у виді довічного позбавлення волі; можливість переховування ОСОБА_7 в РФ є припущенням і є неможливою, оскільки останній народився та постійно проживав в смт Краснопілля Краснопільського р-ну Сумської обл., ОСОБА_7 не має нерухомості в РФ та ніколи не оформлював закордонний паспорт громадянина України; не підтверджено факт прямого чи опосередкованого тиску на свідків чи потерпілих з метою ненадання ними показань в суді.
Водночас захисник зазначає, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисника, які просили задовольнити подані ними апеляційні скарги з підстав в ній наведених, думку прокурора, який, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення місцевого суду, просив залишити апеляційні скарги обвинувачених та захисника без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відповідності до ч.2 ст.392 КПК України ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч.5 ст.394 КПК України зазначені вище ухвали суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 422-1 КПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, розглядаються не пізніш як через три дні після їх надходження до суду апеляційної інстанції.
Розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_8 просив розглядати подану ним апеляційну скаргу за його особистої участі, розгляд апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.12.2020 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, на підставі ч.4 ст. 422-1 КПК України проводиться за участі сторін кримінального провадження.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити ухвалу без змін;
2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
За положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.4 ст.187 КК України, а саме у розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; п.п. 1,6,12 ч.2 ст.115 КК України, а саме в умисному вбивстві двох та більше осіб, вчиненому з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб; ч.2 ст.185 КК України, а саме в умисному таємному викраденні чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб; ч.3 ст.289 КК України, а саме в умисному незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Водночас ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.4 ст.187 КК України, а саме в розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; п.п. 1,6,12 ч.2 ст.115 КК України, а саме в умисному вбивстві двох та більше осіб, вчиненому з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб; ч.2 ст.185 КК України, а саме в умисному таємному викраденні чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб; ч.3 ст.289 КК України, а саме в умисному незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 16.12.2020, місцевий суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченим, всупереч доводам апеляційної скарги, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, як того вимагають приписи ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України.
Під час вирішення клопотання прокурора суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі обвинувачені можуть переховуватись від суду, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються, у вчиненні особливо тяжких злочинів, за один із яких передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, нетяжкого злочину; впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, так як суд продовжує дослідження доказів.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обставини, які стали підставою для обрання обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінилися, заявлені ризики станом на день розгляду клопотання не зменшились.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
При цьому, судом першої інстанції, на виконання вимог кримінального процесуального закону перевірено можливість застосування обвинуваченим запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою та враховано те, що: обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, раніше проходив службу в органах внутрішніх справ, є пенсіонером МВС України, має сім`ю дружину та повнолітнього сина, постійне місце проживання, батьків похилого віку, тобто встановлено міцність соціальних зв`язків; обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, має постійне місце проживання, сім`ю, дітей, був відмінником в навчанні, має батьків, що вказує на міцність соціальних зв`язків.
Разом з тим, місцевим судом правильно зазначено, що наявність в обвинувачених міцних соціальних зв`язків не зменшує наявні ризики, передбачені п.п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, зважаючи також на той факт, що міцність соціальних зв`язків є однією з обставин, що враховується судом при обранні запобіжного заходу саме в сукупності з іншими обставинами, визначеними ст.178 КПК України й з урахуванням ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та відповідно за нормою кримінального процесуального закону не є безумовною підставою для скасування ухвали місцевого суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим.
Колегія суддів зауважує, що доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність судимості, наявність сім`ї, особистого майна та постійного місця проживання, враховані місцевим судом при постановлені ухвали, а тому колегія суддів не вбачає підстав для їх повторного врахування.
Таким чином, колегія суддів вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, ним доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебувати на волі.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Крім того, варто зауважити, що необхідність застосування запобіжного заходу учасниками провадження не оспорюється.

Доводи захисника обвинуваченого про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених є непереконливими з огляду на доведеність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися.
Твердження захисника обвинуваченого про те, що можливість переховування ОСОБА_7 в РФ є припущенням, є неможливою, оскільки останній народився та постійно проживав в смт Краснопілля Краснопільського р-ну Сумської обл., ОСОБА_7 не має нерухомості в РФ та ніколи не оформлював закордонний паспорт громадянина України; не підтверджено факт прямого чи опосередкованого тиску на свідків чи потерпілих з метою ненадання ними показань в суді, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дані доводи не спростовують наявності певного ступеня ймовірності того, що обвинувачені вдадуться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Крім того, як слушно зауважено судом першої інстанції місцевий суд продовжує дослідження доказів у даному кримінальному провадженні, що підтверджує реальний, а не формальний характер ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.
Колегія суддів констатує, що продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченим, місцевий суд врахував тяжкість обвинувачення не як самостійну підставу для подальшого тримання під вартою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а в сукупності з іншими обставинами, які враховуються при продовженні строку тримання під вартою, що знаходить безпосереднє відображення в оскаржуваній ухвалі, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 в цій частині є необґрунтованими.
Колегія суддів вважає також неспроможними доводи апелянтів про відсутність доказів на обгрунтування доводів, викладених в клопотанні, оскільки матеріали провадження та клопотання прокурора доводять необхідність продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Щодо доводів апелянтів про те, що досліджена частина доказів не підтверджує висунуте обвинувачення та про невчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, то дані доводи не можуть спростовувати мотиви місцевого суду, викладені в ухвалі про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, зважаючи на те, що термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачені можуть бути причетні до вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення для визнання особи винуватою чи невинуватою має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті, через це доводи апелянтів про порушення місцевим судом вимог КПК України, а саме незазначення доказів на підтвердження мотивів, викладених в оскаржуваному судовому рішення, є безпідставними.
Апеляційний суд, вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, зважаючи на встановлені судом обставини не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який.
Зважаючи на викладені вище обставини та відповідні їм правовідносини, апеляційні скарги обвинувачених та їх захисника - є необґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 376,404, 407 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , подану в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.12.2021 щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4