Ухвала
іменем України

23 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 274/993/16
провадження № 51 5520 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від

24 вересня 2020 року,

встановив:
За вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від

8 травня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у смт. Червоне Андрушівського району Житомирської області, зареєстрований та проживає на

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 22 грудня 2018 року Богунським районним судом міста Житомира за ч. 2

ст. 186, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі

на строк 2 роки 3 місяці; за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Богунського районного суду міста Житомира від 22 грудня 2018 року, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 22 жовтня 2015 року близько 01:00, діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, зайшов на територію домогосподарства

АДРЕСА_2 та проник до сараю, звідки викрав належне потерпілому ОСОБА_6 майно на загальну суму 2150 гривень.
13 листопада 2015 року близько 01:00, ОСОБА_5 з метою таємного викрадення чужого майна, зайшов на територію домогосподарства

АДРЕСА_3 та проник до сараю, звідки викрав належне потерпілому ОСОБА_7 майно на загальну суму 4738 гривень.

21 листопада 2015 року близько 01:00, ОСОБА_5 з метою таємного викрадення чужого майна, зайшов на територію домогосподарства

АДРЕСА_4 та проник до сараю, звідки викрав належне потерпілому ОСОБА_8 майно на загальну суму 6500 гривень.

19 грудня 2015 року близько 18:00, ОСОБА_5 діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, проник на територію домогосподарства АДРЕСА_2 , звідки викрав належне потерпілому ОСОБА_9 майно на загальну суму 500 гривень.
27 грудня 2015 року близько 00:00, ОСОБА_5 знаходячись біля будинку № 4 на вул. Є. Старікова в м. Бердичеві Житомирської області, діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, за допомогою ножиць відкрив водійські дверцята автомобіля марки «ВАЗ-2103», державний номерний знак НОМЕР_1 , звідки викрав належне ОСОБА_10 майно на загальну суму 2830 гривень.
27 грудня 2015 року близько 03:30, ОСОБА_5 знаходячись біля будинку № 47 на вул. Раскової в м. Бердичеві Житомирської області, діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, за допомогою ножиць відкрив водійські дверцята автомобіля марки «ВАЗ-21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , звідки викрав належне ОСОБА_11 майно на загальну суму 1060 гривень.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року вирок місцевого суду змінено. На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції ЗУ № 838-VIII від

26 листопада 2015 року зараховано ОСОБА_5 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 5 грудня 2019 року по 24 вересня 2020 року

з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 5 ст. 72 КК просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 змінити, та зарахувати засудженому в строк покарання строк попереднього ув`язнення

з 9 вересня 2017 року по 25 квітня 2019 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши оскаржуване судове рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_5 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Разом із тим, доводи захисника про неправильне застосування положень ч. 5 ст. 72 КК є безпідставними.
Так, згідно з ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада

2015 року зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводилось з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

21 червня 2017 року набрав чинності Закон № 2046-III від 18 травня 2017 року, яким ч. 5 ст. 72 КК викладено в новій редакції та встановлено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року і щодо неї продовжували застосовуватись заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-III від 18 травня 2017 року, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК

у редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-III є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-III як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК не допускається.

З копій оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону дотримався.
Враховуючи, що в межах даного кримінального провадження попереднє ув`язнення до ОСОБА_5 застосовувалося з 5 грудня 2019 року по 24 вересня 2020 року, тому на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року апеляційний суд вірно зарахував саме цей період у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

При цьому, доводи захисника про необхідність застосування положень ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року до строку попереднього ув`язнення ОСОБА_5 з 9 вересня 2017 року по 25 квітня 2019 року є безпідставними. Попереднє ув`язнення у вказаний період до ОСОБА_5 було застосовано в межах іншого кримінального провадження, за результатами якого постановлено обвинувальний вирок, що набрав законної сили, який в даному випадку захисником не оскаржується.

Таким чином, за результатами апеляційного розгляду апеляційний суд правильно застосував положення ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року лише щодо строку попереднього ув`язнення ОСОБА_5 в межах даного кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_12 ОСОБА_3