ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та захисника ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001395 22 червня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Констянтинівка Донецької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Також, ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року було виправлено описку в мотивувальній та резолютивній частинах вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, за наступних обставин.
ОСОБА_7 22 червня 2018 року приблизно о 06.45 год., керуючи технічно справним автомобілем марки "MERCEDES-BENZ VITO" білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 від 07 грудня 2010 року, рухався по вул. Дніпровській м. Павлограда зі сторони пр. Шахтобудівників у напрямку вул. Центральної на відстані 1.5 м від правого краю проїжджої частини зі швидкістю 99,9- 104,3 км/год. Під час руху водій ОСОБА_7 , керуючи вказаним автомобілем, маючи об`єктивну можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, не впевнився, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки або перешкод іншим учасникам дорожнього руху, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, перевищуючи максимально допустиму швидкість руху, під час виконання випередження велосипедиста ОСОБА_9 , який, керуючи велосипедом марки "Comanche strada" чорного кольору, рухався по правій смузі вул. Дніпровській, попереду автомобіля у попутному напрямку, не вибрав безпечного бокового інтервалу та допустив контакт (удар) правим боковим дзеркалом керованого ним автомобіля у ліве плече ОСОБА_9 , в результаті чого останній впав на проїжджу частину та отримав тілесні ушкодження.

В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля марки "MERCEDES-BENZ VITO", номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 «б» та 13.3 Правил дорожнього руху України.

Невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п. 12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції,просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України , а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з вимог до ст. 75 КК України слідує, що звільнення від відбування додаткового покарання не допускається.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратурипросить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з вимог до ст. 75 КК України слідує, що звільнення від відбування додаткового покарання не допускається. Звертає увагу, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати у зв`язку з численними порушеннями норм процесуального та матеріального права та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судовий розгляд було проведено необєктивно, невсебічно, з явним обвинувальним ухилом, зокрема, суд порушував право сторони захисту на перехресний допит, відмовлено в задоволенні клопотання про відвід судді ОСОБА_1 . Вважає, що слідчий експеримент за участю обвинуваченого було проведено з порушеннями (за відсутності понятих, що підтвердили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ), відповідно судово-автотехнічна експертиза, проведена на підставі даних, отриманих під час проведення слідчого експерименту, є неналежним доказом. Зазначає, що огляд місця ДТП також було проведено з порушеннями, а понятий ОСОБА_12 не визнав схему до нього та зазначив, що не бачив на місці ДТП сліду гальмування від автомобіля, який слідчим та експертно-трасологічним шляхом та в суді не підтверджений, а також відсутні докази, що вказаний слід залишений колесами автомобіля обвинуваченого, а тому відсутні докази щодо перевищення обвинуваченим швидкості. Вказує, що обвинувачення сформульовано некоректно та незрозуміло, де, під яким кутом стався наїзд, з якою швидкістю рухався потерпілий, не зазначено конкретне місце наїзду, тобто не встановлено місце правопорушення, та не зазначена форма вини обвинуваченого. Вважає, що слідчий ОСОБА_13 в порушення вимог ст. 39 КПК України самовільно почав здійснювати досудове розслідування. Вказує, що огляд, а фактично обшук, оскільки було вилучено дзеркало заднього огляду, транспортного засобу, що належить обвинуваченому, та в подальшому було визнано речовим доказом, було проведено за відсутності понятих, у зв`язку з чим є недопустимими доказами, у зв`язку з чим і протоколи про визнання речовими доказами від 22 червня 2018 року також є недопустимими доказами. Зазначає, що у протоколі огляду місця ДТП, який містить ніким не посвідчені виправлення, не зазначено характеристик сліду шини автомобіля, його довжини, ширини, відстані на початку та в кінці вказаного сліду, а також, що він залишений правими колесами автомобіля, крім того, не зазначено характеристики проїзної частини. Звертає увагу, що слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_14 було проведено за відсутності понятих з фіксацією на телефон та свідок розповів про обставини ДТП, не сходячи з міста при погодних та дорожніх умовах, що не відповідають тим, що були на час ДТП, не виходячи на проїзну частину, без використання транспортних засобів учасників ДТП, на значній відстані від місця ДТП, повторюючи одне і теж з навідних питань слідчого та зазначив, що не бачив, якою частиною автомобіль контактував з велосипедистом. Вказує, що компакт диск з записом слідчого експерименту є копією флеш накопичувача з телефону, про що вказував і сам слідчий. Вважає, що не доведено, що саме від контактування з автомобілем обвинуваченого потерпілим отримані тілесні ушкодження. Зазначає, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик слідчого ОСОБА_13 , що позбавило можливості перевірити обставини проведення слідчих дій. Вважає, що висновок судово-автотехнічної експертизи є неналежним доказом, оскільки складений до того часу, як ОСОБА_7 отримав статус підозрюваного, без врахування його версії та позиції. Вважає, що показання свідка ОСОБА_14 є суперечливими та підлягають ретельній перевірці з огляду на характеризуючи дані щодо особи останнього. Зазначає, що у вироку суд не вказав чому взяв до уваги показання потерпілого та свідка ОСОБА_14 та відкинув показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та обвинуваченого. Вважає, що суд не аргументував допустимості автотехнічної експертизи як доказу, що свідчить про його упередженість. Звертає увагу, що на момент фіксування сліду шин, автомобіля обвинуваченого на місці огляду не було, при цьому слідчий необгрунтовано зазначив, що це сліди шин автомобіля обвинуваченого, та в разі якщо виходити з встановленої швидкості руху по вказаному сліду гальмування 33-104 км/год, то контактування дзеркала заднього огляду з плечем потерпілого малоймовірно призвело б до встановлених травм, крім того дзеркало конструктивно складається та могло бути відірване з кріпленням при контакті з попутними об`єктами, також слід знаходиться не на місці контакту. Звертає увагу, що судом було відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про повторний допит свідка ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , про призначення позачеркознавчої експертизи підписів понятих у протоколі огляду та схеми до нього, у призначенні судової автотехнічної експертизи, у проведенні слідчих дій а саме слідчого експерименту, у проведенні судово-психологічної експертизи правдивості показань свідка ОСОБА_14 , а також не надано оцінки фотознімкам, наданих обвинуваченим, відповідно до яких слідчий експеримент проводився об 11.10 год., а не 18.25 год. як про це зазначав слідчий. Звертає увагу, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційні скарги сторони обвинувачення та просив їх задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу захисника, заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення.
Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 підтримали апеляційні скарги сторони обвинувачення та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення щодо ОСОБА_7 суд постановив з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення, що не дає можливості дійти однозначного висновку про правильність застосування кримінального закону.
З системного аналізу вимог ст.ст. 370, 373, 374 КПК України слідує, що вирок суду це акт правосуддя, спрямований на захист порушених прав і свобод людини й інтересів держави, в якому суд на основі всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього дослідження доказів робить висновок про винуватість або невинуватість підсудного і приймає рішення про притягнення або не притягнення його до кримінальної відповідальності, вирішуючи інші, пов`язані з висновками суду, юридичні питання.
Вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо додержуючись вимог статей 370-374 КПК України.
У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 вирок суду першої інстанції містить істотні недоліки, у зв`язку з чим його не можна визнати законним і обґрунтованим.
Статтею 374 КПК України встановлено, що вирок суду складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин. У резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, обов`язково зазначається, у тому числі, покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.
Враховуючи вимоги п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України та роз`яснення, які містяться в абз. 1 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від 3 000 до 5 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до 2 років, або арешт на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 3 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.
З резолютивної частини оскаржуваного вироку слідує, що ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, яке не передбачено санкцією цієї статті, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З матеріалів провадження слідує, що судом першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України з власної ініціативи винесено на розгляд питання про виправлення описки у оскаржуваному вироку зокрема в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України.
Частиною 2 ст. 379 КПК України встановлено, що питання про внесення виправлень суд вирішує в судовому засіданні. Учасники судового провадження повідомляються про дату, час і місце засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.
Тобто, ця норма процесуального закону передбачає, що неприбуття учасників судового провадження не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень, якщо вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання.
Разом із цим, суд першої інстанції розглянув питання про виправлення описки без участі обвинуваченого та його захисника, тоді як жодних даних про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання матеріали провадження не містять.
При цьому постановлена судом першої інстанції ухвала від 21 вересня 2020 року, якою внесено зміни у резолютивну частину вироку, не ґрунтується на законі, оскільки виправлення допущених у вироку описок допускається, якщо це не стосується зміни суті судових рішень. Натомість вирішення питання щодо допущених судом першої інстанції порушень при призначенні покарання віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції і не є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції самостійно.
Отже, суд першої інстанції вийшов за межі вимог ст. 379 КПК України, змінив своїм рішенням постановлений ним раніше вирок та фактично призначив ОСОБА_7 інше покарання, ніж те, яке призначено вироком суду, не маючи на це процесуальних повноважень.

Враховуючи викладене, вимоги ст. 404 КПК України, а також те, що ухвала суду про виправлення описки є невід`ємною частиною вироку, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що вищевикладене є підставою для скасування оскаржуваного вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року та ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року про виправлення описки.

Крім того, суд першої інстанції у мотивувальній частині вказаного вироку не надав оцінки з точки зору належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона обвинувачення, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.
Так, суд на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, посилався на досліджені в ході судового провадження докази, зокрема, на висновок судової автотехнічної експертизи №5/10.1/509 від 13 серпня 2018 року, згідно якого: для заданих дорожніх умов та відповідної дорожньої обстановки швидкість руху автомобіля марки "MERCEDES-BENZ VITO" білого кольору номерний знак НОМЕР_1 до початку гальмування визначається близько 99,9…104,3 км/год. В даній дорожньо-транспортній ситуації, що розглядається, технічна можливість запобігання ДТП не визначалася діями велосипедиста ОСОБА_9 . В даній дорожньо-транспортній ситуації, що розглядається, дії водія автомобіля марки "Мерседес Бенс Vito" д.з. НОМЕР_1 ОСОБА_17 не відповідали п.п. 12.3, 12.4, 12.9б, 13.3 ПДР України. Невідповідність дій водія ОСОБА_17 вимогам п.п. 12.3, 13.3б ПДР України з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП. При вказаному механізмі наїзду в діях велосипедиста ОСОБА_9 не вбачається яких-небудь невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору могли перебувати в причинному зв`язку з подією ДТП, що розглядається. З причин вказаних в дослідницький частині встановити послідовність порушень ПДР кожним учасником ДТП (хто порушив ПДР першим?) органи розслідування (суд) можуть самостійно.
При цьому, згідно висновку №5/10.1/509 від 13 серпня 2018 року експертом за вихідні дані було взято швидкість руху велосипедиста 26-28 км/год та відстань велосипедиста до моменту контакту правим боковим дзеркалом автомобіля з його лівим плечем 1,1 м. від правого краю проїжджої частини свого напрямку руху. Вказані дані для проведення експертного дослідження було задано клопотанням слідчого СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області про призначення судово-автотехнічної експертизи від 05 липня 2018 року. Крім того, як слідує з зазначеного висновку експертом було самостійно встановлено швидкість руху автомобіля марки "MERCEDES-BENZ VITO" до наїзду на велосипедиста 99,9-104,3 км/год.
Водночас, слід звернути увагу, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, а саме, показів обвинуваченого та свідка ОСОБА_14 , які були надані ними в ході судового провадження, а також на стадії досудового розслідування та зафіксовані у відповідних протоколах допиту та протоколах проведення слідчих експериментів, вбачається, що в момент наїзду на потерпілого ОСОБА_9 автомобіль рухався, за показаннями свідка ОСОБА_14 зі швидкістю приблизно 70 км/год, а за показаннями обвинуваченого зі швидкістю приблизно 40-45 км/год, при цьому швидкість велосипедиста була приблизно 40 км/год, а відстань велосипедиста до моменту його контакту лівим плечем з правим боковим дзеркалом автомобіля складала 2 м від правого краю проїжджої частини свого напрямку руху.
Так, обвинувачений в ході судового провадження показав суду, що 22 червня 2018 року приблизно о 06.45 год. він керував технічно справним автомобілем марки "MERCEDES-BENZ VITO" та рухався по вул. Дніпровській м. Павлограда зі сторони пр. Шахтобудівників у напрямку вул. Центральної на відстані 2 м від правого краю проїжджої частини зі швидкістю 40-45 км/год. Приблизно за 100 м він побачив велосипедиста, який виляв по дорозі від бордюру до бордюра та рухався зі швидкістю приблизно 40 км/год. в одній з ним полосі. Коли він почав наздоганяти потерпілого, то останній звернув ліворуч, та при цьому жестів не показував. Він не встиг його об`їхати, так як була невелика відстань та велосипедист виляв перед ним приблизно за 15 метрів до зіткнення. Автомобіль під його керуванням був лівіше від велосипедиста. Перед зіткненням він не звертав праворуч. Коли він подивився у дзеркало, то бачив як потерпілий вдарився об автомобіль та впав. Він плавно зупинив автомобіль, при цьому рухались зі швидкістю 5 км/год.
Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_14 , наданих у суді першої інстанції, дати він не пам`ятає, коли їхав на маршрутці в сторону ПШС по вул. Дніпровська м. Павлограда в сторону м. Дніпра метрів за 100-150 перед районом ПШС бачив автомобіль - мікроавтобус, який рухався у зустрічному напрямку зі швидкістю приблизно 70 км/ год, та велосипедиста, який нешвидко рухався в попутному напрямку. Перешкод на дорозі не було та рухались вони поруч, прямолінійно, між собою не перемикались. В цей час автомобіль зачепив правим боком велосипедиста, який їхав біля обочини. Слід гальм був приблизно 60 м. Гальмував автомобіль після зіткнення з велосипедистом.
На вищевказані розбіжності, які мали принципово важливе значення при встановленні всіх обставин кримінального провадження, суд першої інстанції уваги не звернув, не усунув їх при розгляді кримінального провадження та не врахував, що слідчим СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області в клопотанні про призначення судово-автотехнічної експертизи від 05 липня 2018 року в якості вихідних даних було взято лише пояснення потерпілого ОСОБА_9 , незважаючи на те, що на час призначення експертизи вже було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 .
Вказані обставини могли бути перевірені та усунуті судом першої інстанції під час судового розгляду та дослідження доказів, зокрема, шляхом призначення додаткової судової автотехнічної експертизи.
Відповідно до п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкоджали чи могли перешкоджати суду ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були допущені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали чи могли перешкоджати суду ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Призначаючи новий судовий розгляд суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Під час нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі зібрані докази по провадженню, перевірити всі доводи поданої апеляційних скарг, надати їм належну правову оцінку та із врахуванням всіх обставин, ухвалити мотивоване, законне та обгрунтоване рішення.
Якщо винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення буде доведено, йому слід призначити покарання у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.
При цьому суду першої інстанції необхідно врахувати вимоги ст.ст. 75, 77 КК України та роз`яснення, що містяться у абз. 5 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких на підставі ст. 75 КК України особа може бути звільнена з випробуванням від відбування лише основного покарання, а додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.
За таких обставин апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та захисника ОСОБА_8 необхідно задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4