Справа №355/1683/19
Провадження №1-кп/359/267/2020
У Х В А Л А

3 серпня 2020 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , їх представника адвоката ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також їх захисника адвоката ОСОБА_9 ,
під час судового розгляду з технічною фіксацією у відкритому судовому засіданні в кримінальному провадженні №0000474, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.11.2018 року, що надійшло до суду за підсудністю з Київського апеляційного суду з обвинувальним актом, відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Маслівка Миронівського району Київської області, громадянки України, українки, зареєстрованої АДРЕСА_1 , та проживаючої АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Юрківка Звенигородського району Черкаської області, українця, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , -

у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України, -
розглянувши клопотання захисника адвоката ОСОБА_9 про визнання очевидно недопустимими доказів обвинувачення,
в с т а н о в и в :
На розгляді в Бориспільському міськрайонному суді Київської області перебуває кримінальне провадження відносно указаних громадян.

В ході розгляду кримінального провадження, в судовому засіданні 03.08.2020 року, судом на обговорення було поставлено питання щодо поданих 23.06.2020 року клопотань захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_9 про визнання доказу недопустимим (т. 6 а.с. 111-116, а.с. 117-122), а саме: клопотання про доручення доказів до матеріалів кримінального провадження з поясненнями до них, підписане ОСОБА_4 22.07.2019 року (т. 3 а. с. 137-138); фотографії трьох цуценят у клітці разом, кожного окремо зі слів ОСОБА_4 з АДРЕСА_4 (т. 3 а. с. 139-142); повідомлення в порядку ст. 340 ЦК України у Сезенківську сільську раду, підписане ОСОБА_10 17.11.2018 року (т. 3 а. с. 143) та докази додані ОСОБА_11 до клопотання про залучення в якості потерпілої, підписане 03.07.2019 року (т. 3 а. с. 145-186).

Клопотання мотивовані тим, що відповідно до ст. 87 КПК України матеріали, що додала ОСОБА_4 до клопотання про доручення доказів до матеріалів кримінального провадження з пояснення щодо них підписане 22.07.2019 року згідно з переліком зазначеним в ньому та докази додані до клопотання ОСОБА_11 , отримані слідчим Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_12 є недопустимим доказом отримані ОСОБА_4 внаслідок істотного порушення прав та свобод людини гарантованих ст. 30 Конституцією України, ст.ст. 233, 236, 237, 242 КПК України.

03.08.2020 року під час судового засідання захисник обвинувачених раніше подані клопотання підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Обвинувачені підтримали подані клопотання захисника та просили задовольнити.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотань захисника обвинувачених не вбачаючи очевидної недопустимості зазначених захистом доказів та просив їх дослідити.

Потерпілі та їх представник підтримали думку прокурора.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши подані клопотання, вважає, що останні не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В ч. 1 ст. 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Відповідно до діючого кримінально-процесуального законодавства України докази в кримінальному провадженні повинні бути належними та допустимими.

Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Також, відповідно до положень ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому, стаття 87 КПК України передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит .

Недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження.

Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст.89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду, суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Так, даючи оцінку мотивуванню клопотання сторони захисту суд не вбачає очевидної недопустимості указаних доказів, а саме: клопотання про доручення доказів до матеріалів кримінального провадження з поясненнями до них, підписане ОСОБА_4 22.07.2019 року (т. 3 а. с. 137-138); фотографії трьох цуценят у клітці разом, кожного окремо зі слів ОСОБА_4 з АДРЕСА_4 (т. 3 а. с. 139-142); повідомлення в порядку ст. 340 ЦК України у Сезенківську сільську раду, підписане ОСОБА_10 17.11.2018 року (т. 3 а. с. 143) та докази додані ОСОБА_11 до клопотання про залучення в якості потерпілої, підписане 03.07.2019 року (т. 3 а. с. 145-186).

У відповідності до ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

У відповідності до ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; висновки ревізій та акти перевірок.

Отже, для того, щоб вирішити у даному випадку питання про те, чи є недопустимими зазначені у клопотаннях захисника обвинувачених докази слід з`ясувати, чи мало місце порушення прав та свобод людини під час отримання останніх, в даному випадку суд не вбачає таких.

З цього слідує, що клопотання про доручення доказів до матеріалів кримінального провадження з поясненнями до них, підписане ОСОБА_4 22.07.2019 року (т. 3 а. с. 137-138); фотографії трьох цуценят у клітці разом, кожного окремо зі слів ОСОБА_4 з АДРЕСА_4 (т. 3 а. с. 139-142); повідомлення в порядку ст. 340 ЦК України у Сезенківську сільську раду, підписане ОСОБА_10 17.11.2018 року (т. 3 а. с. 143) та докази додані ОСОБА_11 до клопотання про залучення в якості потерпілої, підписане 03.07.2019 року (т. 3 а. с. 145-186) складені згідно вимог чинного КПК та не порушують його норми.

Дотримання процесуального порядку та форми отримання доказів передбачає отримання їх у порядку, передбаченому КПК України для слідчих та процесуальних дій. Загальні вимоги та процесуальний порядок проведення передбачено нормами КПК України.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні "Перес проти Франції" від 12.02.2004 року вказав, що "дія статті 6 Конвенції полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи".

З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що без перевірки всіх інших доказів сторони обвинувачення та в разі наявності і доказів захисту, суд буде позбавлений можливості встановити всі обставини та підстави отримання таких документів. Тому, на думку суду, визнання вищезазначених доказів, на цій стадії судового провадження, недопустимими, у конкретно даному випадку, потягне за собою як наслідок недослідженість обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Тому доводи сторони захисту щодо висновку про очевидну недопустимість отриманих доказів внаслідок таких заходів забезпечення кримінального провадження, на думку суду, - є непереконливими.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що очевидної недопустимості доказів, про які зазначає у своїх клопотаннях сторона захисту, на цій стадії судового провадження, суд не вбачає, і вважає за необхідне дослідити їх в ході судового розгляду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Разом з тим, згідно ст. 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, заявлені в клопотанні докази, що просить визнати недопустимими сторона захисту, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх із взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Оскільки судом не встановлено очевидності недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключити з переліку доказів у кримінальному провадженні вищеперераховані докази, на які вказує сторона захисту у своїх клопотаннях.

За таких обставин суд дійшов висновку, що клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів в ході судового розгляду задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 36, 37, 89, 303, 350 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_9 від 23.06.2020 року №052-053.2.718 та №052-053.2.717 про визнання очевидно недопустимими доказами, подані потерпілими ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , - відмовити.
Дослідити доказ сторони обвинувачення клопотання потерпілих з додатками (а.с. 136-186, том 3), в ході судового розгляду.
Вирішити питання недопустимості вказаних доказів в порядку, визначеному ч.1 ст. 89 КПК України, з урахуванням всіх досліджених судом доказів.
Ухвала суду остаточна та оскарженню не підлягає.
Оголошення повного тексту ухвали здійснено 07.08.2020 року.
Суддя: ОСОБА_1