ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/618/20 Справа № 183/2604/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перещепине, Новомосковського району, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, не одруженого, працюючого апаратником по обробці зерна ТОВ «Орільський об`єднаний елеватор», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у кримінальному провадженні № 000581,

за участю:
прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_11
встановила:
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 19 березня 2017 року приблизно о 02 годині 25 хвилин (точний час не встановлено), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним, належним йому відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , автомобілем, марки «ГАЗ 2217», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по вул. Кайдацькій, з боку вул. Шевченко в напрямку с. Багате, в м. Перещепине, Новомосковського району, Дніпропетровської області.
Під час руху, по вул. Кайдацькій, м. Перещепине, Новомосковського району, Дніпропетровської області, навпроти будинку № 21 водій автомобіля «ГАЗ 2217» ОСОБА_6 , приблизно о 02 годині 30 хвилин (точний час не встановлено), не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху України, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, втратив контроль над керуванням автомобілем «ГАЗ 2217», в результаті чого виїхав на ліве, відносно напрямку свого руху узбіччя, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка рухалась в попутному з ним напрямку і була звернута задньою поверхнею тіла до його автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження, які у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних пошкоджень та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої ОСОБА_12 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 за 6-8 годин до моменту огляду трупа на місці дорожньо-транспортної пригоди (09:20 годин).

Своїми діями водій ОСОБА_6 , грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.9. а), 12.1. Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.9. а) «Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п. 12.1. «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події.

Вказані злочинні дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень, а також 2000 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Захисник ОСОБА_7 не погодився з даним вироком. В апеляційній скарзі просить його скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подано доповнення до апеляційної скарги, в яких він просить вирок змінити, пом`якшити призначене покарання, звільнивши від його відбування з підстав, передбачених ст. 75 КК України з випробуванням.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_6 відшкодував потерпілій ОСОБА_11 у повному обсязі завдану моральну шкоду та понесені нею судові витрати. Обвинувачений ОСОБА_6 має сім`ю, його дружина вагітна, працевлаштований на роботу.

Вказує, що потерпіла склала письмову, нотаріально посвідчену заяву, в якій вказала, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має і просить призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, відповідно до ст. 75 КК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали вимоги доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , просили вирок суду змінити, пом`якшити призначене покарання, призначивши ОСОБА_6 покарання у відповідності до ст. 75 КК України, з випробуванням. На апеляційних вимогах захисника ОСОБА_7 не наполягали.

Потерпіла ОСОБА_11 просила не призначати ОСОБА_6 суворе покарання.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не може підлягати задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій, доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, апеляційним судом не перевіряються, оскільки не були оскаржені учасниками судового розгляду.

Аналізуючи доводи доповнення до апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про можливість звільнення останнього від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи із вимог ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та процесуального законів щодо призначення покарання.

Як убачається з вироку, при обранні ОСОБА_6 виду та міри покарання, суд враховував ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю, має постійне місце мешкання, де характеризується позитивно, на момент його роботи в ТОВ Орільський об`єднаний елеватор характеризувався задовільно, на обліках у лікарів нарколога, фтизіатра, психіатра не перебуває, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, а також наявність обставини, що його обтяжує, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, судом першої інстанції на виконання вимог, передбачених п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23 грудня 2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», враховано факт грубого порушення ОСОБА_6 правил дорожнього руху, наслідком яких є загибель людини, відсутність будь-яких мотивів для допущення таких неправомірних дій, що призвели до тяжких наслідків, наявність об`єктивної спроможності обвинуваченого виявити небезпеку руху та вжити заходів для її усунення.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції частини та статті, за якою кваліфіковано його дії, у виді позбавлення волі, з реальним його відбуттям.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України в разі якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин та посткримінальну поведінку, на відомостях про особу, її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності реального відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та про відсутність підстав для ухвалення рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_6 розміру покарання, суд першої інстанції узяв до уваги відомості про особу винного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, а також думку потерпілої, яка просила призначити суворе покарання.

Оскаржуваний вирок містить переконливе обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання нижчого від максимальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, проте не є достатніми підставами для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання. Дійшовши висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без реального відбування покарання, суд першої інстанції належним чином його обґрунтував, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, заподіяних наслідків, та вимог статей 65, 75, 76 КК України. При цьому, колегія суддів відзначає, що позицію потерпілої стосовно призначення покарання обвинуваченому, судом першої інстанції враховано в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і вона не мала над ними пріоритету.

Що стосується посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_6 уклав шлюб в якому у нього народилась дитина та наразі він утримує дружину та дитину, до кримінальної чи адміністративної відповідальності на момент розгляду справи не притягувався, то колегія суддів не вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та не є підставою для звільнення останнього від відбування призначеного покарання з іспитовим строком.

При цьому колегія суддів враховує, що приписами ч. 2 ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 суд касаційної інстанції прийшов до висновку про те, що наведені в ухвалі апеляційного суду мотиви не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання із застосуванням до нього положень, передбачених ст. 75 КК України.

Враховуючи викладене, підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, колегія суддів не вбачає, так як призначене судом першої інстанції покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Порушень процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, по справі не встановлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4