Провадження № 1-кс/750/2650/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року м. Чернігів

Слідчий суддя Деснянського районного суду міста Чернігова ОСОБА_1 , із секретарем судового засідання ОСОБА_2 , з участю слідчого ОСОБА_3 , представника власника майна, адвоката ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові клопотання слідчого СВ Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0005908 від 24.11.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, -

в с т а н о в и в :

25.11.2020 слідчий СВ Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 за погодженням з прокурором Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на автомобіль марки «Toyota» моделі «Sequoia» д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого являється ОСОБА_6 , з метою забезпечення збереження речових доказів, проведення подальших слідчих дій, спрямованих на отримання відомостей щодо обставин вчинення даного кримінального правопорушення, заборонивши розпорядження та користування вказаним майном, а відповідно у клопотанні вказано, що накладення такого арешту необхідне у зв`язку з тим, що на даний час транспортний засіб є речовим доказом, оскільки міг зберегти на собі сліди злочину або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
В судовому засіданні слідчий підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити, з наведених у ньому підстав.
Представник власника майна, адвокат ОСОБА_4 в судовому засідання заперечував проти задоволення клопотання, вказав, що жодних даних, які б свідчили про те, що під час вчинення кримінального правопорушення невідомі особи застосовували належний власнику автомобіль слідчим не надано, також не надано і жодного доказу з приводу того, що даний автомобіль відповідає хоча б одному з критеріїв, визначених ст.ст. 167-170 КПК України.
Заслухавши думку слідчого, представника власника майна, дослідивши надані матеріали кримінального провадження, якими обґрунтоване клопотання, приходжу до наступного висновку.
СВ Чернігівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Чернігівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0005908 від 24.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, за фактом порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .
Відповідно до ст. 131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
У ч. 1 ст. 170 КПК України зазначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження, користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову.
Більш того, з доданих до клопотання матеріалів, а саме, відповідно до копії посвідчення водія НОМЕР_2 , слідує, що за кермом автомобіля марки «Toyota» моделі «Sequoia» д.н.з. НОМЕР_1 перебував ОСОБА_8 якому даний автомобіль не належить. Власником же даного автомобіля є ОСОБА_6 який, не має жодного статусу в даному кримінальному провадження. А перебування за кермом ОСОБА_9 слідство не розглядає як кримінальне правопорушення, підозра цій особі не пред`являлась.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Тобто, у вказаній нормі йдеться не лише про необхідність врахування доказів вчинення кримінального правопорушення взагалі, а про достатність доказів вчинення конкретною особою кримінального правопорушення, тоді як на даний час у кримінальному провадженні такі докази відсутні та суду не надані.
Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України арешт майна не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Також клопотання про арешт майна не підлягає задоволенню , якщо особа що його подала не доведе необхідність такого арешту та наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
З клопотання та доданих до нього документів вбачається, що по відношенню до ОСОБА_6 обставини неправомірності володіння ним майном не встановлені, також не встановлені і обставини причетності його до вчинення даного кримінального правопорушення, тобто останній є добросовісним власником зазначеного транспортного засобу, до даного кримінального правопорушення жодного відношення не має.
Враховуючи наведене, слідчим не доведена жодна з правових підстав для накладення арешту на дане майно, в зв`язку з чим дане клопотання задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Керуючись ст. ст. 100, 170-173 КПК України, -

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0005908 від 24.11.2020 відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1