Номер провадження: 11-кп/813/583/20
Номер справи місцевого суду: 519/945/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 , ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 ;

захисника: ОСОБА_9 ,

представників потерпілого: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 та представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2019 рокувідносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинів Республіки Молдова, громадянина України, з середньо-технічною освітою, одруженого, утримує дві малолітні дитини, працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК Україниу кримінальному провадженні №0000266, внесеного до ЄРДР 15.08.2017 року,

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді арешту на строк 6 (шість) місяців. Запобіжний захід ОСОБА_8 залишено попередній домашній арешт, із забороною залишати місце свого фактичного проживання в період з 18 години 30 хвилин до 08 години 30 хвилин наступної доби - на строк до 04.10.2019 року. Суд вирішив після набрання вироком законної сили помістити ОСОБА_8 для відбування покарання до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня його поміщення до установи відбування покарання.
Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 13740 (тринадцять тисяч сімсот сорок) грн 68 коп., а також моральну шкоду в розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання речових доказів.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що близько 00 годин 15 хвилин 15.08.2017 року він, перебуваючи біля буд. АДРЕСА_3 , під час виниклого словесного конфлікту із раніше незнайомим ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізуючи раптово виниклий умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, наніс потерпілому не менше шести ударів ножом в різні частини тіла, чим заподіяв ОСОБА_13 :
- визнане в якості тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя: проникаюче колото-різане поранення живота, із пошкодженням печінки (рану на животі по серединній лінії);
- віднесені до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, колото-різані рани лівої щоки (з пошкодженням лицьової артерії), грудної клітини на передній поверхні справа вгорі, правого плеча на зовнішній поверхні в середній третині, правого плеча на задній внутрішній поверхні в верхній третині.
Зазначені дії ОСОБА_8 суд першої інстанції кваліфікував за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, яка їх подали.
В апеляційній скарзі прокурор місцевої прокуратури та представник потерпілого, не погоджуючись із вироком, подали аналогічні апеляційні скарги, в яких, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважають вирок таким, що підлягає скасуванню в частині призначення ОСОБА_8 покарання внаслідок його м`якості.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянти вказують, що:

- суд достатньою мірою не врахував характер і ступінь суспільної небезпечності скоєного обвинуваченим злочину, а також конкретні обставини його вчинення;

- судом не приділено належної уваги тому, що ОСОБА_8 після завдання потерпілому чисельних ударів ножом з місця вчинення втік, жодних дій з надання потерпілому допомоги не вжив, до теперішнього часу жодного дієвого заходу з добровільного відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди не здійснив;

- сприяти розкриттю злочину розпочав лише після його викриття співробітниками поліції.

Крім того, представник потерпілого в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом, під час визначення моральної шкоди, не в повному обсязі прийнято до уваги всіх обставин отримання потерпілим тяжкого тілесного ушкодження, оскільки й досі потерпілий продовжує відчувати моральні страждання в першу чергу через шрам від поранення на обличчі.

За таких обставин прокурор та представник потерпілого просять скасувати вирок в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 та в цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі, строком на 5 (п`ять) років.

В частині стягнення моральної шкоди ухвалити новий вирок, яким стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_13 моральну шкоду у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Потерпілий ОСОБА_13 у судове засідання не з`явилися,однак його представник повідомив, що останній був про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, просив розглянути апеляційні скарги без його участі.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку представника потерпілого, а також прокурора, обвинуваченого та його захисника, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності потерпілого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності потерпілого.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданих апеляційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, представника потерпілого, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

З огляду на те, що вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого та задоволення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди ніким не оскаржується, апеляційний суд не перевіряє вирок в цій частині.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого щодо м`якості призначеного покарання, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що враховує факт першого його притягнення до кримінальної відповідальності; виключно позитивні характеристики за місцем проживання та працевлаштування; перебування на його утриманні двох малолітніх дітей - в якості обставин, які пом`якшують покарання, а також дійшов висновку про відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому суд не визнав в якості обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_8 , достовірно знаючи про численне застосування до потерпілого ножа, збіг з місця події, жодних мір з надання йому допомоги не вжив, протягом наступного місяця про себе до органу поліції не заявляв, сприяти розкриттю злочину розпочав лише після його викриття правоохоронцями, а також до теперішнього часу жодного дієвого заходу з добровільного відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди не здійснив.

Суд також не визнав в якості обставин, які обтяжують покарання можливе перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки така обставина в обвинувальному акті йому не вмінена, медичний огляд у встановленому порядку він не проходив та особисто заперечує існування цієї обставини.

Суд також враховував наявність у обвинуваченого власної сім`ї, його офіційне працевлаштування на посаді електроосвітлювача, висновок досудової доповіді про середню ймовірність вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення, а також про те, що його виправлення без позбавлення або обмеження волі може становити потенційну небезпеку для суспільства, у тому числі окремих осіб.

З урахуванням викладеного, а також наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого, суд вважав можливим перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст.121 КК України, тобто застосувати ст.69 цього кодексу, та призначити обвинуваченому покарання у виді арешту.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та його особи з огляду на наступне.

Так, статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, отже вирок суду першої інстанції, в частині призначення покарання обвинуваченому з застосуванням ст.69 КК України, є незаконним, тому, у цій частині, підлягає скасуванню з таких підстав.

Положеннями ч.1 ст.69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у абз. 1, 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у кожному випадку призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання, суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційних скарг про те, що судом 1-ої інстанції необґрунтовано застосовані приписи ч. 1 ст. 69 КК України, а рішення з цього приводу мотивовані без аналізу усіх обставин вчинення кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, з таких підстав.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав в якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, перше притягнення до кримінальної відповідальності, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, а також перебування на його утриманні двох малолітніх дітей, оскільки вони знаходять підтвердження матеріалами провадження та не оспорюються в апеляційних скаргах.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що при наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, застосування ст.. 69 КК України є правом, а не обов`язком суду, так як, крім зазначених обставин, мають бути враховані також обставини події кримінального правопорушення.

Так, у вироку встановлено, що обвинувачений наніс потерпілому не менше шести ударів ножом в різні частини тіла та покинув з місця злочину жодних мір з надання допомоги потерпілому не вжив.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що обвинувачений до теперішнього часу жодного дієвого заходу з добровільного відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди потерпілому не здійснив.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що, в даному випадку, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, не є достатньою підставою для застосування ст. 69 КК України.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що призначений обвинуваченому судом 1-ої інстанції більш м`який вид покарання, не зазначений в санкції статті за цей злочин, у вигляді арешту, у даному випадку, є необґрунтованим, занадто м`яким і через це явно несправедливим, а доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого про призначення обвинуваченому надто м`якого покарання є обґрунтованими, а тому вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, обвинуваченому має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, у межах санкції ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі.

Разом з тим, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 404 КПК України, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність щирого каяття обвинуваченого у вчиненні злочину та відсутність активного сприяння в його розкритті з тих підстав, що останній покинув місце злочину, оскільки ця обставина об`єктивно підтверджує відсутність з`явлення обвинуваченого з зізнанням.

Однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений під час проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження в повному обсязі визнає вину у вчиненні інкримінованого злочину, в обґрунтування обвинувального вироку суду покладені, зокрема, покази обвинуваченого, які, відповідно до положень ст..94 КПК України, визнані судом першої інстанції достовірними, що не оспорюється в апеляційних скаргах, та, на думку апеляційної суду, підтверджує наявність щирого каяття обвинуваченого у вчиненні злочину та активне сприяння в його розкритті.

Крім того, в суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений звертався з вибаченнями до потерпілого, висловлював наміри відшкодування шкоди, заподіяної злочином, з урахуванням його майнового стану.

Апеляційний суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, за яке має бути призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має міцні соціальні зв`язки, а саме постійне місце проживання та роботи, за якими позитивно характеризується, має родину, в якій виховуються малолітні діти, які знаходяться на його утриманні, зазначені у вироку суду обставини, які пом`якшують покарання, а також встановлені у даному вироку апеляційного суду щире каяття та активне сприяння обвинуваченого розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, апеляційний суд вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливо без ізоляції його від суспільства, а тому вважає доцільним і можливим застосувати до нього дію ст.75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд приймає до уваги висновок органу пробації про можливість засудження обвинуваченого до покарання без ізоляції від суспільства лише за умови здійснення з боку органів пробації інтенсивного нагляду, застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень та покладення відповідних обов`язків (т.1, а.п.184-186).

Також апеляційний суд вважає за потрібне врахувати, що під час кримінального провадження обвинувачений не вчинив будь-яких правопорушень, а також врахувати поведінку обвинуваченого, а саме відсутність будь-яких порушень з вересня 2017 року до теперішнього часу застосованого до нього запобіжного заходу.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого стосовно невірного визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п. 4 зазначеної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно до п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 02.07.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» роз`яснено судам, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями ЦК України та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001року № 5).

В обґрунтування заявленої моральної шкоди потерпілий зазначив, що отримання тілесних ушкоджень призвело до фізичної шкоди його здоров`ю, втрати великої кількості крові, пошкодження життєво важливого органу, а також душевних переживань та моральних страждань, побоювань через ймовірне настання смерті, якби не термінові та професійні дії лікарів. З часом він продовжує відчувати такі моральні страждання, у нього порушився сон, зник апетит, він відчуває дискомфорт при користуванні дзеркалом, оскільки бачить шрам від поранення на обличчі, у зв`язку із чим, потерпілий також зазначив, що соромиться виходити на вулицю, а також побоюється місць скупчення людей.

При розгляді цивільного позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив із того, що при встановлених в суді обставинах отримання потерпілим тяжкого ушкодження здоров`я з вини обвинуваченого, наступне оперативне втручання з метою врятувати його життя, безумовно, потягли для ОСОБА_13 позбавлення певних елементів благополуччя, а також до психологічних страждань і суттєвих негативних змін в його подальшому житті. Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілого, обставини, при яких була спричинена йому моральна шкода, ступінь вини обвинуваченого, який не здійснив жодного дієвого заходу до добровільного відшкодування такого виду шкоди, а також враховуючи вимоги ст.ст.23,1167,1168 ЦК України і роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважав справедливим частково задовольнити заявлені вимоги про відшкодування спричиненої потерпілому моральної шкоди, в розмірі 150000 грн. На думку суду, саме ця сума є справедливою і співрозмірною з понесеними потерпілим моральними стражданнями.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що судом в повній мірі враховано обставини скоєного кримінального правопорушення, характер і тривалість моральних страждань потерпілого, а тому призначений розмір моральної шкоди (150000 грн.) є справедливим і співрозмірним з понесеними потерпілим моральними стражданнями.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з приписами ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

При цьому, апеляційний суд вважає, що необхідності у повному скасуванні вироку суду 1-ої інстанції немає, оскільки фактичні обставини вчинення злочину учасниками провадження не оспорюються.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку у цій частині з призначенням обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, а також із застосуванням ст. 75,76 КК України та звільненням від відбування покарання з іспитовим строком, оскільки на думку апеляційного суду, його подальше виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Керуючись ст. 405, 407, 409, 419, 422, 424 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційні скарги прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 та представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 - задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2019 рокувідносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 121 КК України скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок у цій частині, яким:
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді п`яти років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_8 наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4