Справа № 755/1065/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" жовтня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене 11.11.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009310 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, офіційно не працюючого, з середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Київ, громадянина України, офіційно не працюючого, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, кожного окремо,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що 11 листопада 2019 року приблизно в 00 годин 30 хвилин, ОСОБА_5 знаходився на зупинці громадського транспорту по вул. Миколайчука, 4 в м. Києві разом з наглядно знайомими йому ОСОБА_6 та невстановленою досудовим розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_8 , де помітили раніше невідомого їм ОСОБА_9 , який знаходився в нетверезому стані та заснув на лавці вказаної зупинки.
В цей час, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та невстановлена досудовим розслідуванням особа на ім`я ОСОБА_8 вирішили вчинити напад на ОСОБА_9 з метою заволодіння особистим майном останнього, за попередньою змовою групою осіб.
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном, невстановлена досудовим розслідуванням особа на ім`я ОСОБА_8 , дістала газовий балончик та бризгнула ним в обличчя та очі потерпілого ОСОБА_9 , чим застосувала до нього насильство, яке є небезпечним для здоров`я особи в момент заподіяння.
В цей час, ОСОБА_6 , згідно заздалегідь розподілених ролей, перебував на відстані близько 3-4 метри та спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження своїх спільників про можливу небезпеку чи появу сторонніх осіб. Подолавши таким чином волю до опору з боку потерпілого, ОСОБА_5 та невстановлена досудовим розслідуванням особами на ім`я ОСОБА_8 звалили потерпілого ОСОБА_9 на землю та почали наносити йому удари руками та ногами в область голови та тулуба, в ході чого заволоділи його майном, а саме з кишені куртки павербанком «Xiaomi» білого кольору зі шнуром, вартістю 600 гривень; з іншої кишені куртки мобільним телефоном «Xiaomi», вартістю 5399 гривень з SIM-картами «Київстар» та «МТС», грошей на рахунку не було, що матеріальної цінності для потерпілого не становлять; з кишені джинсів гаманцем, вартістю 200 гривень, в якому знаходилися гроші в сумі 200 гривень, двома банківськими картками, пропуском та студентським квитком, що матеріальної цінності не становлять, на ім`я ОСОБА_9 . В свою чергу, ОСОБА_6 заволодів з місця події пляшкою напою «Пепсі», вартістю 10 гривень, що належить потерпілому ОСОБА_9 .
Після чого, ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_6 та невстановленою досудовим розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_8 зникли разом в одному напрямку, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, розподіливши між собою, чим своїми спільними злочинними діями спричинили потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 6409 гривень.
Вказаних висновків Суд дійшов з урахуванням пояснень обвинувачених, які будучи допитаними в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнали повністю, кожний окремо, надавши покази у яких підтвердили обставини їх вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаялися у вчиненому.
Так, допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що 11.11.2019 приблизно в 00 годин 30 хвилин він разом з ОСОБА_6 танаглядно знайомим ОСОБА_8 , знаходилися на зупинці громадського транспорту по вул. Миколайчука, 4 в м. Києві, де помітили потерпілого ОСОБА_9 , який знаходився в нетверезому стані та заснув на лавці.
Далі, він, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вирішили вчинити напад на ОСОБА_9 з метою заволодіння особистим майном останнього.
ОСОБА_8 , дістав газовий балончик та бризгнув ним в обличчя та очі потерпілого ОСОБА_9 , в цей час ОСОБА_6 перебував на відстані близько 3-4 метри та спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження про можливу небезпеку чи появу сторонніх осіб.
Він та ОСОБА_8 звалили потерпілого ОСОБА_9 на землю та почали наносити йому удари руками та ногами в область голови та тулуба, в ході чого заволоділи його майном, а саме, павербанком «Xiaomi», мобільним телефоном «Xiaomi», гаманцем, в якому знаходилися гроші в сумі 200 гривень, двома банківськими картками, пропуском та студентським квитком.
ОСОБА_6 забрав пляшку напою «Пепсі», що належала потерпілому ОСОБА_9 .
Після чого, він спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зникли, а викрадене майно розподілили між собою.
Допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що 11.11.2019 приблизно в 00 годин 30 хвилин він разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , знаходилися на зупинці громадського транспорту по вул. Миколайчука, 4 в м. Києві, де помітили потерпілого ОСОБА_9 , який знаходився в нетверезому стані та заснув на лавці.
Далі, ОСОБА_5 , він та ОСОБА_8 вирішили вчинити напад на ОСОБА_9 з метою заволодіння особистим майном останнього.
ОСОБА_8 , дістав газовий балончик та бризгнув ним в обличчя та очі потерпілого ОСОБА_9 .
Він в цей час, перебував на відстані близько 3-4 метри та спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження про можливу небезпеку чи появу сторонніх осіб.
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 звалили потерпілого ОСОБА_9 на землю та почали наносити йому удари руками та ногами в область голови та тулуба, в ході чого заволоділи його майном, а саме, павербанком «Xiaomi», мобільним телефоном «Xiaomi», гаманцем, в якому знаходилися гроші в сумі 200 гривень, двома банківськими картками, пропуском та студентським квитком, а він узяв з місця події пляшку напою «Пепсі», що належала потерпілому ОСОБА_9 .
Після чого, він спільно з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 пішли, а викрадене майно розподілили між собою.
Кожен з обвинувачених критично оцінив свої дії, висловили жаль щодо цих подій та указали, що готові нести відповідальність за учинене у межах своє вини.
Також обвинувачені зазначили, що за період, який пройшов з дня вчинення злочину, повністю переоцінили своє життя, життєві цінності, зрозуміли, що нічого важливішого для себе у цьому житті не мають, ніж своє самовиховання у дусі дотримання загальноприйнятних норм поведінки та моралі, створення своїх родини та виховання у них (сім`ях) своїх дітей.
Покази обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ними змісту обставин, добровільності та істинності їх позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують їх особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинувачених, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених, кожного окремо, у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за вище встановлених обставин.
При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.
За таких обставин, враховуючи вищезазначене, Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених, кожного окремо, у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за обставин, встановлених судом, як доведені.
При кваліфікації дій обвинувачених, кожного окремо, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 по справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
А тому, суд, з урахуванням наведеного здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 , за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Дії ОСОБА_6 , суд кваліфікує також за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченими суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожного окремо, відповідно до ст. 66 КК України, є такі, як-то:
? щире каяття, на яке слушно указує сторона обвинувачення в обвинувальному акті та яке полягає у визнанні кожним з обвинувачених у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце.
Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності № 12 від 23.12.2005).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що, насамперед, повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі №759/7784/15-к).
Потерпілому відшкодовано шкоду про що вони указали в суді.
Обвинувачені висловили щирий жаль з приводу учинених ними дій та осуд своєї поведінки;
? добровільне відшкодування завданого збитку, що установлено з наданої потерпілим розписки з даного питання.
Так, потерпілий ОСОБА_9 надав суду розписку у якій указав, що йому 26.02.2020 відшкодовано ОСОБА_6 завдану злочином матеріальну шкоду, в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень та 11.03.2020 ОСОБА_5 завдану злочином матеріальну шкоду, в розмірі 3000 (три тисячі) гривень;
? активне сприяння у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК, яке виразилось у тому, що обвинувачені повно та всебічно розповіли про обставини, які мали місце у той час, про подальшу долю викраденого майна, та тим самим активно та відкрито сприяли суду у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю злочину.
При цьому, дану обставину суд відносить до пом`якшуючих у світлі положень ч. 2 ст. 66 КК України, яка указує, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Обставин, які обтяжують покарання обвинувачених, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Також, суд враховує, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій поведінку кожного з них серед співучасників.
Та вважає за необхідне призначити покарання, за ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК, яка регламентує, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Адже, є наявними кілька обставин, що пом`якшують покарання, кожного з обвинувачених, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому з урахуванням їх осіб, суд приймає рішення про призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Та виходячи з того, що у цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу, суд визначає такий строк у п`ять років позбавлення волі.
У той же час, суд ураховує те, що кожен з обвинувачених на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, мають постійне місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (раніше не судимі, не працюють, мають на утриманні членів сім`ї які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин) що свідчить про те, що оточуюча їх обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки.
Так, ОСОБА_6 характеризується виключно позитивно головою правління ЖБК «Дарницький-5» ОСОБА_11 так, з характеристики слідує, що він за роки проживання в ЖБК «Дарницький-5» проявив себе виключно з позитивного боку. Конфліктних ситуацій та скарг від сусідів за весь час його проживання не надходило. Також, суд враховує, що обвинувачений одружений та має на утриманні малолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім. Позицію потерпілого ОСОБА_9 про те, що йому 26.02.2020 відшкодовано ОСОБА_6 завдану злочином матеріальну шкоду, в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень.
Також, суд враховує, що ОСОБА_5 має на утриманні хвору матір, яка у розумінні Сімейного Кодексу України, являється учасником сімейних правовідносин з останнім. Хвора не транспортабельна, не встає, не сидить. Єдиним доглядальником являється ОСОБА_5 . Діагноз гіпертензивна енцефалопатія. Позицію потерпілого ОСОБА_9 про те, що йому 11.03.2020 відшкодовано ОСОБА_5 завдану злочином матеріальну шкоду, в розмірі 3000 (три тисячі) гривень, а тому він жодних претензій до ОСОБА_5 не має.
З огляду на що, суд, у світлі цих даних у поєднанні їх з іншими факторами у справі (поведінкою потерпілого та іншими обставинами, що слугували для застосування норм ст. 69 КК) в їх сукупності, враховуючи тяжкість злочину, особи винних та інші обставини справи, доходить висновку про можливість їх виправлення без відбування покарання, а тому, у порядку ст. 75 КК, приймає рішення про їх звільнення від відбування покарання з випробуванням з максимальним строком на три роки, згідно ч. 4 ст. 75 наведеного Кодексу.
Також, суд уважає за необхідне при звільненні від відбування покарання з випробуванням покласти на обвинувачених, відповідно до ст. 76 КК, такі обв`язки, як-то: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, що сприятиме досягнення мети покарання.
Крім цього, суд в цій ситуації, уважає за необхідне, у світлі норм ст. 76 КК, покласти на засуджених такі обов`язки, як попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля, що полягають у забороні спілкування з потерпілим у будь-який спосіб та забороні відвідувати парки, бари, нічні клуби в період часу з 24:00 год. до 06:00 год. наступної доби, у період дії цих обов`язків.
Покладаючи такого виді обв`язки суд уважає саме їх необхідними і достатні для їх виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, осіб винних та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Адже, матиме місце нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням уповноваженим органом з питань пробації за місцем їх проживання.
Не убачає суд за доречне призначати додаткове покарання у виді конфіскації майна так як ст. 77 КК України регламентує, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені тільки такі додаткові покарання, як-то у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, однак не конфіскація майна.
У світлі чого Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами винними, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна на підставі ст. 77 КК України.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна на підставі ст. 77 КК України.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожного окремо, від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.
Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожного окремо, обов`язки:
? періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
? повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;
? не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
? попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
? дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля, що полягають у забороні спілкування з потерпілим у будь-який спосіб та забороні відвідувати парки, бари, нічні клуби в період часу з 24:00 год. до 06:00 год. наступної доби, у період дії цих обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягає здійсненню уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, кожного з них.

Речові докази: - оптичний носій Verbatim CD-R 700 Mb 52x80 min з відеозаписами з відеоспостереження - залишити в матеріалах цього судового провадження;
- джинси світло-синього кольору, куртку темно-зеленого кольору з лейбою на правому рукаві, толстовку темно-синього кольору із написом «45», пару чоловічих черевиків повернути ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: Оксана БІРСА