Провадження № 1-в/127/584/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі та звільнення його або іншим шляхом захистити його права,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі та звільнення його або іншим шляхом захистити його права.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання засудженого ОСОБА_4 з підстав викладених в клопотанні та просив суд його задовольнити.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав клопотання та просив суд його задовольнити з підстав наведених в ньому.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного клопотання, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а відтак у задоволенні клопотання засудженого просив суд відмовити.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особову справу на засудженого, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час, заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 статті 87 КК України встановлено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно з ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Ураховуючи норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, оскільки підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засудженого вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 06.10.2000 року за ст. 93 п.п. «е,з,і» КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 11.01.2000 року вирок Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 06.10.2000 року щодо ОСОБА_4 змінено. Виключено з вироку кваліфікацію дій Литвина за п. «і» ст. 93 КК України (в ред. 1960 року). Вважати ОСОБА_4 засудженим за ст. 93 п.п. «е,з» КК України (в ред. 1960 року) до міри покарання призначеної судом. В решті вирок залишено без змін.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2018 року засудженому ОСОБА_4 в строк покарання призначеного вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 06.10.200 року строк попереднього ув`язнення з 10.05.2000 року до 11.01.2001 року . з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Слід зазначити, що суд при постановленні вироку відносно ОСОБА_4 призначив покарання відповідно до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_4 , будь-яким законом не усунута.

Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

При цьому, слід зазначити, що у рішенні в справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Суд також зазначає, що при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Право на помилування в Україні визначене ст. 87 КК України, де в ч. 1 зазначеної статті передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Суд також зазначає, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, відсутні підстави для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

З урахуванням наведеного, суд вказує, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Відповідно до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Таким чином, суд вважає, що поставлені в клопотанні вимоги засудженого про звільнення від призначеного покарання не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області, а для засудженого, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Суддя: