ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2311/20 Справа № 181/1225/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000538 07 липня 2019 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Словянка Межівського району Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2020 року ОСОБА_7 засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні у с. Словянка Межівського району Дніпропетровської області порушення експлуатації транспорту та правил безпеки дорожнього руху особою, яке керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а також завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть ОСОБА_10 , за наступних обставин.
ОСОБА_7 07 липня 2019 року приблизно о 03 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 , з увімкненим ближнім світлом фар, зі швидкістю 50 км/год рухався по правій смузі вул. Гончарівської від вул. Центральної у напрямку вул. Тургенєва у с. Слов`янка Межівського району Дніпропетровської області.
У вказаний час попереду автомобіля «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та в попутному йому напрямку по правому краю проїзної частини рухався пішохід ОСОБА_10 .
Під час руху водій ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, маючи об`єктивну можливість виявити у межах видимості у напрямку руху пішохода ОСОБА_10 , не застосував своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, продовжив рух далі, наближаючись до пішохода.
При здійсненні у зазначених умовах подальшого руху 07 липня 2019 року приблизно о 03 год. 30 хв. водій ОСОБА_7 несвоєчасно виявив спереду на смузі його руху пішохода ОСОБА_10 навпроти електроопори № 37 лінії електропередачі, яка встановлена зліва по ходу його руху вздовж вул. Гончарівської, допустив наїзд правою передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , який був розташований задньою поверхнею тулубу до передньої поверхні транспортного засобу.
Внаслідок ДТП ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 у період часу з 04 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. у дворі домоволодіння буд. АДРЕСА_2 .
Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3б), 12.3 Правил дорожнього руху.
Порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження, які в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя (одна травматична дія, що такою є дорожньо-транспортна пригода). Смерть настала від сумісної травми у вигляді переломів 2-8 ребер правої половини грудної клітки з розривами парієтальної плеври на рівні 4-6 ребер по середньо-ключичній лінії, розривів середньої долі правої легені, правостороннього гемопневмотораксу, вивиху правого плеча з повними розривами суглобної капсули та зв`язок, масивних зливних крововиливів в м`язах правого плеча, правого надпліччя, нижніх кінцівок, яка ускладнилася травматичним шоком. Вищезгадані тілесні ушкодження, які отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, знаходяться в причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті, без їх розмежування.
Крім того, з метою укриття факту дорожньо-транспортної пригоди 07 липня 2019 року о 03 год. 30 хв. водій ОСОБА_7 , знаходячись на місці дорожньо-транспортної пригоди на проїзній частині навпроти електроопори № 37 лінії електропередачі по вул. Гончарівській у с. Слов`янка Межівського району Дніпропетровській області, являючись особою, яка поставила потерпілого ОСОБА_10 в небезпечний для життя стан, що виразилося в тому, що він керуючи автомобілем «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушивши п. 12.3. Правил дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , якому спричинив тяжкі тілесні ушкодження. ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своєї бездіяльності, що він має реальну можливість надати допомогу особі, яку поставив в небезпечний для життя стан, але він умисно залишає без надання допомоги потерпілого ОСОБА_10 , який перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження.
Таким чином, водій ОСОБА_7 , діючи умисно, всупереч вимогам п. 2.10. Правил дорожнього руху не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не звернувся за допомогою до присутніх для відправлення в лікувальний заклад та не доставив потерпілого до лікувального закладу на своєму транспортному засобі.
ОСОБА_7 умисно за допомогою сторонніх осіб здійснив вимогу, щоб на автомобілі «ВАЗ-21121», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_12 відвезли потерпілого ОСОБА_10 до його місця мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де залишив ОСОБА_10 без допомоги, який перебував в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, що в подальшому спричинило його смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 у період часу з 04 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. у дворі домоволодіння за вищевказаною адресою.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити, помякшити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, застосувати ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням; провадження за обвинуваченням його за ч. 3 ст. 135 КК України закрити за відсутністю в його діях складу злочину.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не враховано при призначенні покарання його щире каяття, повне визнання винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що він раніше не судимий, має на утриманні 3 дітей, є єдиним годувальником сім`ї, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується позитивно, працює трактористом. Зазначає, що він намагався допомогти потерпілому після ДТП, проте останній відмовився та просив відвезти його додому, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та фельдшера швидкої допомоги ОСОБА_15 . Звертає увагу, що відповідь КП Обласний центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф на запит до суду, відповідно до якої 07 липня 2019 року з телефона НОМЕР_4 був здійснений виклик щодо ДТП, спростовує довідку з Обласного центру екстреної медичної допомоги та медичних катастроф, з якої слідує, що виклику про ДТП не поступало. Зазначає, що судом не взято до уваги покази свідка ОСОБА_16 .

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений просить вирок суду скасувати, провадження закрити.

Вказує, що йому стало відомо, що в ніч ДТП ОСОБА_10 сильно побили дві невідомі особи, свідком чого була ОСОБА_17 . Звертає увагу, що має на утриманні пристарілу мати - інваліда 3 групи. Зазначає, що тілесні ушкодження у потерпілого з правої сторони, а машина вдарила в лівий бік потерпілого.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили закрити провадження за відсутністю складу злочину.

Прокурорта потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без зміни.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено,

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даними нормами кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, а саме на показаннях самого обвинуваченого, який вину визнав частково, так і показаннях свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 , даних, що містяться у протоколах оглядів, протоколі проведення слідчого експерименту, висновках експертиз, а також на підставі інших доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Зокрема, вина обвинуваченого підтверджується його показаннями, наданими у суді першої інстанції, відповідно до яких останній свою вину за ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, за ч. 3 ст. 135 КК України визнав частково та зазначив, що не бачив потерпілого, коли їхав по дорозі, оскільки була ніч, і освітлення дороги було відсутнє, після зіткнення він намагався надати допомогу, викликали швидку допомогу, проте сам потерпілий попросив відвезти його додому, що вони і зробили на автомобілі його знайомого ОСОБА_12 , який рухався за ним іншим автомобілем та зупинився на допомогу, після чого вони висадили потерпілого біля будинку, допомогли йому зайти у двір, будинок був замкнений, потерпілий сказав їм, що він почекає дружину на дворі і присів на траву, та вони поїхали, не викликали поліцію, тому що злякались, потерпілого не відвезли до лікарні, оскільки він просив поїхати додому, від виклику швидкої допомоги відмовились за проханням потерпілого.
Крім того, відповідно до пояснень допитаної у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_9 , вона дізналась про смерть сина від сусідки, яка зателефонувала та сказала, що у дворі, де він мешкає, лежить труп людини, вона відразу пішла до місця проживання її сина та побачила, що труп сина лежить у дворі на траві біля скату, який використовується в якості квітника, на голові були садна та кров на руках, на обличчі, а також на землі, також був відсутній на ногах один тапок.
Свідок ОСОБА_14 під час допиту у суді першої інстанції пояснила, що вона є дружиною обвинуваченого і в день ДТП вона була разом з ним, вона сиділа на пасажирському передньому сидінні, їх син позаду, було темно, у процесі руху вона почула удар в передню частину їх автомобіля, після чого розбилося лобове скло з її сторони і вона побачила пішохода, який з машини впав на узбіччя дороги. ОСОБА_7 одразу зупинив автомобіль, звідки взявся пішохід вона не бачила до моменту наїзду на нього. Вона викликала швидку допомогу, проте потерпілий сказав, що з ним все добре і швидка не потрібна, тому виклик скасували. ОСОБА_7 та ОСОБА_12 допомогли піднятися ОСОБА_10 та посадили його на заднє сидіння автомобіля ОСОБА_12 для того, щоб відвезти його додому, вона сіла за кермо автомобіля ОСОБА_7 , була перелякана та відвезла автомобіль до будинку матері в с. Слов`янка, після цього ОСОБА_7 , прийшовши додому, розказав їй, що вони привезли ОСОБА_10 до його будинку та залишили там.
Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції зазначала, що 07 липня 2019 року приблизно о 03.00 год. вони з чоловіком ОСОБА_12 їхали на автомобілі від стадіону с. Слов`янка додому, чоловік був за кермом, вона сиділа на передньому пасажирському сидінні, їх син сидів ззаду. Було темно, дорога не освітлювалась і вона спала, та прокинулась від зупинки автомобіля, побачивши попереду автомобіль ОСОБА_7 , де до неї підійшла знайома їй ОСОБА_18 , яка повідомила, що її чоловік ОСОБА_7 збив людину та попросила телефон для виклику швидкої допомоги. Потерпілий був у свідомості, лежав на узбіччі дороги, був п`яним. Зі слів її чоловіка вона дізналась, що це ОСОБА_19 . Після того, як ОСОБА_14 почала викликати швидку, потерпілий попросив її не викликати та відвезти його додому. ОСОБА_7 та її чоловік посадили потерпілого у салон їх автомобіля, вона із сином сіла попереду на пасажирське сидіння, за кермо автомобіля сів її чоловік, ОСОБА_7 сів ззаду поряд із потерпілим. вони відвезли потерпілого додому, де ОСОБА_7 та ОСОБА_20 відвели потерпілого у двір, після чого повернулись і повідомили, що двері будинку закриті, а ОСОБА_21 залишився у дворі чекати дружину.
Аналогічні пояснення надав суду першої інстанції і свідок ОСОБА_12 , додавши, що після того, як вони зі ОСОБА_7 завели у двір будинку ОСОБА_22 , останній приліг на траву у дворі біля вхідних дверей чекати дружину. Поліцію не викликали, адже не знали, що це є необхідним.
Крім того, свідок ОСОБА_15 , яка є працівником швидкої допомоги фельдшером та в ніч ДТП була на роботі, під час допиту у суді першої інстанції зазначила, що 07 липня 2019 року поступив виклик швидкої з с. Слов`янка на ДТП, після чого вони з водієм виїхали на автомобілі швидкої допомоги, під`їхавши до траси, вона зателефонувала на номер, з якого було проведено виклик, для з`ясування точного місця ДТП та їй повідомили, що швидка вже не потрібна, і вони повернулися назад.
Показання потерпілої та свідків по справі були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи - часу, місця, способу вчинення злочину, особи, яка його вчинила.
Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження та ролі обвинуваченого не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях потерпілої та свідків, які вони особисто давали під час судового розгляду, свідчать про індивідуальне сприйняття кожним подій, учасниками яких вони були, і не впливають на висновок суду.
Обставин, регламентованих ст.ст. 87, 96 КПК України, щодо допитаних свідків в ході судового розгляду встановлено не було.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено відомостей, які б давали підстави вважати, що потерпіла або свідки, які були допитані судом під присягою, з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.
Крім того, вина обвинуваченого підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема, протоколом огляду місця події (трупа) від 07 липня 2019 року, відповідно до якого встановлено, що місцем огляду є подвір`я буд. АДРЕСА_2 , де знайдений труп ОСОБА_10 , та фото таблицею до вказаного протоколу, труп потерпілого розташований на правому боці, голова правою бічною поверхнею на вкопаній шині, футболка на ділянці 9х9 см забруднена висохлою речовиною червоно-бурого кольору, яка нагадує кров із землею, штани забруднені пилом, на правій нозі гумовий тапок, на колесі плями буро-коричневого кольору та рихлі вологі буро-червоні згортки, які нагадують кров, також виявлені на трупі тілесні ушкодження гематома правої половини лобної ділянки, на тлі якої з внутрішньої сторони рана, навколо рани кров, гематоми правого плеча, садна на задній поверхні лівого суглобу, садна поперекової ділянки.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 07 липня 2019 року ОСОБА_10 причина смерті останнього травматичний шок, переломи ребер правої половини грудної клітки, вивих правого плеча, інші комбінації переломів, які охоплюють декілька ділянок тіла, ушкодження внаслідок контакту з тупим предметом, намір невизначений.
З свідоцтва про смерть ОСОБА_10 від 11 липня 2019 року актовий запис № 292, виданого ВРАЦС по Васильківському, Межівському, Покровському районах ГТУЮ у Дніпропетровської області слідує, що дата смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 07 липня 2019 року та долученою до нього схемою місця ДТП з фото-таблицею слідує, що на місці ДТП виявлені чоловічий гумовий тапок, пластиковий елемент декору автомобіля, недопалок сигарети, фрагмент дефлектору автомобіля.
При цьому відповідно до протоколу огляду від 07 липня 2019 року з фото-таблицею слідує, що за адресою: с. Слов`янка, вул. Єфімова, 2 біля двору оглянуто автомобіль ВАЗ-2106, держномер НОМЕР_1 , виявлено зпереду на передньому бампері та на правому крилі зверху вгнутості, пошкодження пластикового елементу на капоті відламаний кусок біля правого крила, лобове скло з правої сторони розбите, частина якого перебуває у салоні автомобіля на правому коврику та під водійськими педалями автомобіля розсипане бите скло.
З протоколу огляду від 07 липня 2019 року з фото-таблицею вбачається, що за адресою: с. Слов`янка, вул. Тургенєва, 4 біля двору оглянуто автомобіль ВАЗ-21121, держномер НОМЕР_3 , виявлено, що пошкоджень автомобіль не має, на задньому сидінні - чохол чорного кольору з червоно-бурими плямами, схожими на кров, який вилучений.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 29 липня 2019 року та схемою до нього за участю ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_23 та понятих було відтворено обставини вчинення ДТП, зокрема, ОСОБА_7 показав, що місце наїзду знаходиться на проїзній частині вул. Гончарівська та вказав, де стався наїзд, а також було встановлено, що місце наїзду знаходиться на відстані 2,1 м до електроопори № 37, яка розташована зліва по ходу руху автомобіля, ОСОБА_7 пояснив, що пішохода не бачив до моменту наїзду, під час руху пішохода на дорозі не було, згідно проведених вимірів встановлено, що пішохід статист, виявлений водієм за 21 м, виміряна силуетна видимість складає 36 м.
З висновку судово-автотехнічної експертизи № 11/10.1/806 від 09 вересня 2019 року слідує, що водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду, при заданому механізмові події дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП.
У висновку судово-медичної експертизи № 151 від 27 серпня 2019 року, додатковому висновку експерта № 151/1 від 11 вересня 2019 року та у акті судово-медичного дослідження № 151 від 07 серпня 2019 року констатовано, що смерть ОСОБА_10 настала від сумісної травми у вигляді переломів 2-8 ребер правої половини грудної клітки з розривами парієтальної плеври на рівні 4-6 ребер по середньо-ключичній лінії, розривів середньої долі правої легені, правостороннього гемопневмотораксу, вивиху правого плеча з повними розривами суглобної капсули та зв`язок, масивних зливних крововиливів в м`язах правого плеча, правого надпліччя, нижніх кінцівок, яка ускладнилася травматичним шоком, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупа, даними додаткових методів дослідження. Вищезгадані тілесні ушкодження, які отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, знаходяться в причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті, без їх розмежування. На підставі характеру, локалізації тілесних ушкоджень потерпілий в момент первинного контактування найбільш вірогідно знаходився в вертикальному положенні, задньою поверхнею тулубу до передньої поверхні транспортного засобу, міг йти чи бігти, про що свідчить різна відстань крововиливів в м`язах обох гомілок. Тілесні ушкодження могли утворитися при зіткненні одного транспортного засобу та пішохода. При судово-токсикологічному дослідженні в крові виявлений етиловий спирт у концентрації 3,77‰, у сечі 5,02‰, що стосовно живих осіб відноситься до сильного алкогольного сп`яніння; на підставі характеру та локалізації тілесних ушкоджень потерпілий у випадку надання своєчасної медичної допомоги міг би залишитися живим, характер вищезгаданих травм не є грубим порушенням анатомічної будови тіла та таким, як несумісних із життям.
Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції судовий експерт ОСОБА_16 підтвердив висновки експертного дослідження і додаткового експертного дослідження та пояснив, що отримані тілесні ушкодження потерпілому є тяжкими та небезпечними для життя, характерні для ДТП, після отриманих травм потерпілий міг самостійно пересуватися та бути у свідомості, а також міг залишитися живим у випадку надання йому належної медичної допомоги у лікарні.
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, суд апеляційної інстанції не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинних діянь, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Безпідставними апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що тілесні ушкодження у потерпілого виникли не внаслідок зіткнення з його автомобілем, оскільки це спростовується встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами провадження, поясненнями самого обвинуваченого та свідків, відповідно до яких останній не заперечував факт наїзду на потерпілого ОСОБА_10 та спричинення цим останньому тілесних ушкоджень, а також висновком судово-медичної експертизи №151 від 27 серпня 2019 року, відповідно до якої тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого, характерні для зіткнення легкового автомобіля та пішохода і могли утворитись від дії чи при ударі об тупі предмети, що мали значну масу, жорстку конструкцію, якими могли бути виступаючі частини легкового автомобіля.
Крім того, всупереч доводам обвинуваченого про те, що тілесні ушкодження у потерпілого виникли з правої сторони, а машина вдарила в лівий бік потерпілого, під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 допустив наїзд правою передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , який був розташований задньою поверхнею тулубу до передньої поверхні транспортного засобу. Крім того, зазначене також підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 151 від 27 серпня 2019 року, відповідно до якої на підставі характеру, локалізації тілесних ушкоджень потерпілий в момент первинного контактування найбільш вірогідно знаходився в вертикальному положенні, задньою поверхнею тулубу до передньої поверхні транспортного засобу.
Що стосується доводів обвинуваченого про відсутність в його діях умислу на ненадання допомоги потерпілому, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема ст. 135 КК України встановлює кримінальну відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу" або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан, або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.

За змістом ст. 135 КК України, поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК України, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за ст. 135 КК України. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.
Доводи обвинуваченого про те, що довідка про відсутність виклику швидкої допомоги є неналежним доказом, оскільки в матеріалах провадження наявна інша довідка про здійснення виклику, є необгрунтованими. Вказані доводи сторони захисту були предметом розгляду суду першої інстанції, яким останній надав відповідну оцінку.
Окрім того, суд першої інстанції слушно вказав на те, що факт виклику швидкої допомоги, а потім його скасування, не спростовують висновків суду щодо винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, оскільки як встановлено з матеріалів кримінального провадження та пояснень свідків швидка допомога до місця ДТП не доїхала саме через скасування виклику, що спростовує сам факт її виклику, оскільки метою такого виклику повинно бути подальше надання медичної допомоги потерпілому, а не лише формальний факт виклику швидкої допомоги, який не призвів до настання будь-яких позитивних наслідків такої дії.
Всупереч доводам обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку були враховані пояснення допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_16 та їм було надано належну оцінку.
При цьому експерт у своїх поясненнях не констатував відсутність у потерпілого видимих ознак тілесних ушкоджень одразу після ДТП, а лише зазначив, що потерпілий після ДТП міг пересуватись та бути у свідомості, оскільки характер тілесних ушкоджень не є грубим порушенням анатомічної будови тіла, тілесні ушкодження не є такими, що несумісні з життям, та в разі надання своєчасної медичної допомоги потерпілий міг би залишитись живим.
Крім того, про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень зазначали і свідки, зокрема, свідок ОСОБА_12 вказував, що бачив у потерпілого на лобі з лівого боку засохлу кров, потерпілий не міг самостійно пересуватись і вони зі ОСОБА_7 допомогли його піднятись, потім і сісти до машини. Аналогічні пояснення надали і інші свідки, а також сам обвинувачений, який заперечував зазначені обставини.
Таким чином, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин є повністю доведеним той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 одразу після наїзду на ОСОБА_10 , не надавши допомоги останньому, який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, відвіз потерпілого, який не міг самостійно пересуватись, до дому, де залишив останнього на подвір`ї замкненого будинку, залишивши потерпілого у небезпечному для життя стані.
В цілому, як доводи клопотань, так і апеляційної скарги, дублюють пояснення обвинуваченого та його захисника під час розгляду провадження у суді першої інстанції та зводяться до незгоди з висновками суду, викладеними у вироку, та їх переоцінки на користь обвинуваченої.
Таким чином, у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що розгляд провадження щодо ОСОБА_7 вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.

Сукупність досліджених в суді першої інстанції доказів підтверджує, що дії ОСОБА_7 кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть ОСОБА_10 .
Доводи ж обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені: зокрема, на його думку, необхідно допитати свідка ОСОБА_17 щодо побиття ОСОБА_10 невідомими особами в ніч перед ДТП, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

Крім того, повідомлення ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_17 є свідком побиття ОСОБА_10 невідомими особами в ніч перед ДТП, не мали місця під час здійснення досудового розслідування та судового розгляду у суді першої інстанції, а були заявлені виключно під час апеляційного розгляду в доповненні до апеляційної скарги.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду.

Таким чином, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність його винуватості у зазначених кримінальних правопорушеннях, а також доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Відтак, доводи апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд розцінює як такі, що спрямовані на уникнення останнім відповідальності за скоєне, так як вони повністю спростовується вищенаведеними доказами.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

Що ж стосується тверджень обвинуваченого про те, що при призначенні йому покарання суд не в повній мірі врахував його особу та обставини вчинення правопорушень, а тому призначив занадто суворе покарання, то вони є непереконливими.

Згідно зі ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Під час розгляду кримінального провадження достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК України судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених правопорушень, а також дані про його особу. Суд також зазначив про відсутність обставин, що помякшують та обтяжують покарання.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та конкретних обставин їх вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання та місцем попередньої роботи характеризується позитивно, одружений, має трьох дітей, працює, відношення до скоєного, а саме неусвідомленні непоправних наслідків ОСОБА_7 своїх дій, чкі виразились у настанні смерті потерпілого, невідшкодування потерпілій завданих злочином витрат, а також думку потерпілої, яка при призначенні міри покарання просила призначити суворе покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах передбаченого законом строку із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має на утриманні трьох дітей, за місцем мешкання характеризується позитивно, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Посилання обвинуваченого на те, що він працює, мають місце, проте не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер, грубість допущених порушень ПДР України, не здатні зменшити негативні наслідки скоєного діяння, внаслідок якого потерпілий помер, а тому не є достатніми підставами для пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання.

Неможливо погодитися і з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про наявність у його діях активного сприяння розкриттю злочину.
Так, під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, у проведенні швидкого, повного і неупередженого розслідування вчиненого злочину і судового розгляду.
Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.
Як видно з обвинувального акта, така обставина не встановлювалася органом досудового розслідування, не було встановлено активного сприяння обвинуваченого розкриттю злочину і судом.
Матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б свідчили, що обвинувачений, займаючи активну позицію, повідомив органам досудового розслідування інформацію, яка їм не була відома, чи подав нові докази, що мали значення для встановлення істини у справі. Тобто дії обвинуваченого не були вирішальним (ключовим) фактором у встановленні істотних обставин кримінального правопорушення.
Щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Поряд з цим, як слідує з матеріалів провадження у суді першої інстанції ОСОБА_7 вину за ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, за ч. 3 ст. 135 КК України частково, під час апеляційного перегляду взагалі заперечував свою винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України, шкоду потерпілій не відшкодував, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 щирого каяття, а тому відповідні посилання обвинуваченого є необгрунтованими.
Крім того, відомості, що характеризують обвинуваченого за місцем проживання та його працевлаштування вже після надходження обвинувального акту до суду, самі по собі не можуть бути визнані тим фактором, який би знижував суспільну небезпеку особи обвинуваченого, чи вказували на можливість його виправлення без відбування покарання, з огляду на проаналізовані в своїй сукупності матеріали кримінального провадження, що в цілому характеризують особу ОСОБА_7 .
З огляду на фактичні обставини провадження, положення кримінального закону, мету покарання, призначені судом ОСОБА_7 основне та додаткове покарання за своїм видом та розміром є обґрунтованими та необхідними.

Підстав для пом`якшення призначеного покарання ОСОБА_7 з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних про призначення ОСОБА_7 покарання з подальшим звільненням від нього на підставі ст. 75 КК України, про що наполягав в своїх апеляційній скарзі останній.

Матеріали кримінального провадження не містять істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Межівського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4