Дата документу 17.08.2020 Справа № 331/1180/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/1180/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1408/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16 липня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, не працює, одружений, на утриманні малолітніх дітей не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

10 червня 2010 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.185 КК України до 200 годин громадських робіт;

08 лютого 2011 року Жовтневим районниим судом м .Запоріжжя за ч.2 ст.389 КК України до 1 місяця арешту. На підставі ст.71 КК України приєднано покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10 червня 2010 року, та остаточно призначено покарання - 1 місяць 25 днів арешту;

11 липня 2011 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя за ч.3 ст.187 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

22 травня 2012 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, частково приєднано покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2011 року та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць;

22 серпня 2012 року Жовтневого районного суду м.Запоріжжя за ч.2 ст.345 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22 травня 2012 року та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.4 ст.296 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16 липня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 16 вересня 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися та існують на даний час.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ризики, передбачені т.177 КПК України, відсутні.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки: має постійне місце проживання, проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та трьома її малолітніми дітьми.
Крім того, апелянт зазначає про те, що підозра, яка повідомлена ОСОБА_6 , є необґрунтованою та безпідставною, оскільки в діях останнього відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, а його дії, на думку апелянта, у разі постановлення обвинувального вироку щодо нього слід кваліфікувати за ч.1 ст.296 КК України, що на теперішній час є кримінальним проступком, у зв`язку із чим, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 не може бути застосований.
Суд у своїй ухвалі не врахував вказані доводи та зазначив, що доводи захисника про відсутність доказів на наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, є такими, що не можуть бути враховані бути судом під час вирішення питання доцільності продовження запобіжного заходу, а є предметом дослідження у нарадчій кімнаті під час винесення остаточного рішення по справі.

Судом в своїй ухвалі заздалегідь упереджено висловлено позицію щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме зазначено, що ОСОБА_6 ймовірно вчинив кримінальні правопорушення, які, відповідно до положення ст.12 КК України, віднесені до категорії тяжких злочинів та кримінального проступку, пов`язані із посяганням на життя та здоров`я потерпілого.

Також судом першої інстанції зазначено, що обставини вчинення злочину - вчинення його із застосуванням вибухової зброї. Яким чином суд прийшов цього висновку, не зрозуміло, так як згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 використовував корпус гранати Ф-1, який згідно з висновком хіміко-вибухово-технічної експертизи НДЕКЦ МВС України в області, являється корпусом ручної оборонної осколочної гранати Ф-1 промислового виготовлення, який до бойових припасів не відноситься.

11 червня 2020 року під час судового засідання було досліджено як письмовий доказ - вищевказану судову експертизу. Однак, безпосередньо сприйнятий судом доказ упереджено та безпідставно, оцінений як застосування обвинуваченим вибухової зброї.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Жовтневого районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.129 КК України.
На розгляд учасників процесу поставлено питання щодо продовження обраного раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурор ОСОБА_10 вважала, що підстав для зміни запобіжного заходу не вбачається, тому просила продовжити застосовуваний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтримали думку прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_8 просили змінити запобіжний захід на більш м`який у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, його захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Як свідчать матеріали провадження, прокурор ОСОБА_10 у судовому засіданні просила продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, які були підставою обрання запобіжного заходу, існують до теперішнього часу.

Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, прокурора, потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином (ч.4 ст.296 КК України).
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, до обвинуваченого раніше застосовувалось покарання у виді громадських робіт, яке обвинуваченим не відбуте, проте він продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, на цей час він знову обвинувачується у кримінальних правопорушеннях, вчинених у стані алкогольного сп`яніння, пов`язаних із посяганням на здоров`я та життя щодо близьких родичів. Обвинувачений ніде не працює.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого, в т.ч. наявність в нього не знятої та непогашеної судимості за умисний злочин.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З врахуванням викладеного, фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_8 про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, в т.ч. з огляду на позицію потерпілих, які є батьками обвинуваченого, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не зменшують встановлених ризиків.
Твердження апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
З приводу доводів апелянта про те, що вказівка судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про вчинення ним епізодів правопорушення, є порушенням принципу презумпції невинуватості, колегія суддів звертає увагу на таке.
В оскаржуваній ухвалі суд не робив висновку щодо доведеності вини ОСОБА_6 у інкримінованих йому правопорушеннях, а вказав на ймовірне вчинення останнім вказаних правопорушень.
Таке формулювання, на думку колегії суддів, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та зміни застосованого запобіжного заходу.
Доводи апелянта щодо недоліків висунутого обвинувачення, невірності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 є передчасними і мають перевірятися в установленому законом порядку. Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16 липня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 16 вересня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4