Постанова
Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 739/1883/19
провадження № 51-4576км20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
потерпілих ОСОБА_8 ,
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,
представника потерпілих ОСОБА_11 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_7 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 липня 2020 року щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення воліна строк 8 років.

Зараховано у строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 30 липня по 01 серпня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_10 і ОСОБА_8 по 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_9 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на поховання в сумі 4495 грн; на користь держави витрати, пов`язані із залученням експертів, у розмірі 6594,42 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком кримінальне правопорушення скоєно за таких обставин.
30 липня 2019 рок в період часу з 14:40 до 15:55 ОСОБА_6 перебував на земельній ділянці, яка розташована на відкритій місцевості на відстані приблизно 220 м від будинку АДРЕСА_2 . Там між ним і потерпілим ОСОБА_12 на ґрунті тривалих особистих неприязних стосунків виникла сварка, під час якої ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_12 , умисно наніс йому один удар лезом коси в ділянку грудної клітки, заподіявши проникаюче колото-різане поранення грудної клітки з ураженням лівої легені та серця. Від отриманого тілесного ушкодження потерпілий помер на місці.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 30 липня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, і короткий зміст заперечень на касаційні скарги

У касаційних скаргах засуджений і його захисник просять скасувати вирок Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження закрити через відсутність у діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Вважають, що фактичні обставини справи не доводять умисного характеру його дій, а свідчать про самооборону від нападу потерпілого.

За твердженням засудженого суди залишили поза увагою його доводи щодо наявності у нього давнього конфлікту між потерпілим.

Захисник та засуджений у своїх касаційних скаргах також зазначають, що судові рішення у справі прийняті без дотримання приписів статей 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Крім цього, суд апеляційної інстанції не дотримався положень ст. 404 цього Кодексу і повторно не дослідив обставин, встановлених під час кримінального провадження.

У своїх запереченнях на касаційні скарги потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 категорично не погоджуються з доводами касаторів, просять скарги відхилити, а судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

При цьому вказують, що доводи засудженого та його захисника є надуманими, позиція ОСОБА_6 щодо встановлених судами фактичних обставин справи є способом уникнути відповідальності за вчинене протиправне діяння. Місцевий суд у повному обсязі дослідив докази, надані стороною обвинувачення, оцінив їх з точки зору належності та допустимості. Посилання засудженого на те, що він захищався від неправомірних дій потерпілого, тобто оборонявся, не є слушними, оскільки встановлений експертом механізм заподіяння потерпілому косою тілесного ушкодження, вказує на те, що це був один точний удар уперед-назад, що видно зі структури ранового каналу. Таким чином, докази, досліджені в ході судового розгляду кримінального провадження вказують на умисний характер дій ОСОБА_6 .

Покарання, призначене ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 8 років є обґрунтованим.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали свої касаційні скарги і просили їх задовольнити, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Захисник у судовому засіданні звернув увагу на те, що ОСОБА_6 захищався від нападу потерпілого ОСОБА_12 , однак, суди не приділили належної уваги даному факту.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні підтримали доводи заперечень на касаційні скарги засудженого та його захисника, вважають рішення судів законними та обґрунтованими і просять суд залишити їх без зміни, а касаційні скарги без задоволення.

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_11 у судовому засіданні підтримала в повному обсязі позицію потерпілих, просить суд, рішення судів у справі залишити без зміни, а касаційні скарги без задоволення.

Прокурор ОСОБА_5 не підтримав доводів, викладених у касаційних скаргах, і просив залишити скарги без задоволення, а судові рішення без зміни. Звернув увагу суду на те, що касаційні скарги не містять даних, які свідчать про істотні порушення КПК та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та захисника, позицію потерпілих, їх представника, прокурора, перевіривши доводи, наведені в касаційних скаргах і матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню на таких підставах.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На інших підставах касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів.

Доводи засудженого та захисника щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Під час розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та оціненими за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.

Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вказаного злочину, суд у вироку взяв до уваги та оцінив його показання про те, що 30 липня 2019 року він перебував на огороді, в цей час між ним та ОСОБА_12 виник конфлікт, спровокований останнім, у ході якого ОСОБА_12 напав на нього з палицями. Від ударів палицями він захищався косою, якою косив у цей час траву. В один момент, ОСОБА_12 взяв палицю і замахнувся, наче списом, а він у цей час відмахнувся косою, яку тримав двома руками за держак. Після цього, ОСОБА_12 пішов, а він продовжив косити траву на якій помітив кров. Подивився у бік потерпілого і побачив, що той відійшов на 68 метрів, присів, а потім упав. Винуватим себе у вчиненні інкримінованого злочину не визнає, а вважає, що захищався від неправомірних дій потерпілого. Суд врахував показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які вказали, що обставин вчинення злочину їм невідомі, однак сказали про те, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 тривалий час були неприязні відносини. З боку засудженого були постійні образи та погрози в бік потерпілого;показання свідка ОСОБА_13 стосовно того, що 30 липня 2019 року приблизно о 14:00 він чув словесний конфлікт між обвинуваченим та потерпілим, які перебували від нього на відстані 1012 м. Свідок бачив, що ОСОБА_6 тримав косу в положенні лезом донизу, а у потерпілого в лівій руці була поліетиленова пляшка, якою той замахнувся. Відійшовши, свідок почув крик: «Я ударив, я убив, викликайте поліцію, швидку». Повернувшись, він побачив, що потерпілий лежав обличчям униз, а з правого боку від нього лежала палиця, а ОСОБА_6 пішов згрібати траву. Після цього він викликав поліцію і швидку допомогу (вказані показання збігаються з показаннями, даними під час слідчого експерименту за участю цього свідка); показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які 30 липня 2019 року, проїжджаючи в районі залізничного переїзду, побачили на городі чоловіка, який щось кричав, зупинились, підійшовши побачили на траві потерпілого, що лежав обличчям униз, без ознак життя, ОСОБА_6 у цей час був на городі, сказав, що потерпілий наскочив на нього зненацька з палицею, а він захищався косою.

Також висновки суду ґрунтуються на даних, що містяться у матеріалах кримінального провадження, зокрема у:

- протоколі огляду місця події від 30 липня 2019 року, в ході якого у трав`янистому схилі на відстані 3,7 м від асфальтної дороги виявлено тіло чоловічої статі в положенні лежачи на животі, в руці дерев`яна палиця довжиною 2,4 м, на лівій боковій поверхні сорочки сліди крові;
- протоколі огляду трупа від 31 липня 2019 року, згідно якого з яким на передній поверхні грудної клітки, ліворуч по середньо-ключичній лінії тіла ОСОБА_12 виявлено рану веретеноподібної форми розміром 3,9х1,5 см;
- висновку судово медичної експертизи від 22 жовтня 2019 року№ 84, відповідно до якого смерть ОСОБА_12 могла настати 30 липня 2019 року в протягом 15 - 16 години, внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням лівої легені та серця, що призвело до масивної крововтрати;
- протоколі слідчого експерименту від 31 липня 2019 року, проведеного за участю ОСОБА_6 ,
- висновку судово-медичної експертизи від 02 серпня 2019 року № 50, згідно з яким у ОСОБА_6 не виявлено тілесних ушкоджень, які вказували на боротьбу та самооборону;
- висновку комісійної судово-медичної експертизи від 24 жовтня 2019 року № 44, за яким захворювання колінних суглобів ОСОБА_6 не призвели до обмеження руху, тобто хода та біг не були обмежені, з наявними у нього захворювання опорно-рухового апарату він міг утекти за обставин відсутності твердого покриття і підйому в гору, в тому числі і при умові намагання заподіяти йому ударів палицею;

- висновку судово-трасологічної експертизи від 18 жовтня 2019 року № 861, згідно з яким на дерев`яних палицях довжиною 745 та 1140 мм наявні механічні пошкодження, утворені не частинами наданої на дослідження коси, а іншим предметом;
- висновків судово-психіатричних експертиз від 05 вересня 2019 року № 438, 439 відповідно до яких у ОСОБА_6 на час проведення експертизи клінічні ознаки психічного захворювання не виявлені, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними і правильно сприймати обставини, а також не встановлено психічних та поведінкових розладів із синдромом залежності внаслідок вживання алкоголю й інших психоактивних речовин.

Крім цього, допитані місцевим судом експерти ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 роз`яснили складений ними висновок від 24 жовтня 2019 року №44 та підтвердили правильність підсумків експертизи щодо стану здоров`я ОСОБА_6 .

Допитана експерт ОСОБА_20 підтвердила правильність підсумків експертизи щодо характеру тілесних ушкоджень та причини смерті ОСОБА_12 , при цьому зазначила, що встановлене тілесне ушкодження у потерпілого, могло утворитися саме від удару косою, для його нанесення необхідно було прикласти силу і так само прикласти силу, щоб вийняти косу з рани. Також вказала, що згідно з відеозаписом слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 останній тримає косу значно нижче рівня наявних тілесних ушкоджень у потерпілого. Зауважила, що якби поранення потерпілому було заподіяне так, як показує обвинувачений: помахом леза коси знизу вверх та справа наліво, то тілесні ушкодження були б іншого характеру.

Судом першої інстанції спростовано позицію ОСОБА_6 про те, що він, тримаючи косу двома руками відмахнувся знизу вверх від палиці, якою ОСОБА_12 наносив удари, а також версія про те, що удар по потерпілому був від вібрації коси або коса якимось чином викрутилась. На обґрунтування своєї позиції суд послався на висновки експертів щодо характеру тілесного ушкодження у потерпілого, його локалізації, а також причину смерті потерпілого. Висновком експерта також встановлено, що на сорочці ОСОБА_6 виявлено сліди крові, походження якої не виключається від ОСОБА_12 . Поведінка ОСОБА_6 після вчинення злочину, а саме те, що він, побачивши, що потерпілий упав та не подає ознак життя, продовжив займатися звичною справою збирати траву, свідчить про байдужість обвинуваченого до наслідків своїх дій.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності та допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд сформулював обвинувачення засудженому на підставі фактичних обставин кримінального правопорушення, установлених судом згідно з вимогами ст. 91 КПК, та правильно встановив, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Виходячи із сукупності всіх встановлених судом обставин вчиненого протиправного злочинного діяння, зокрема, способу, знаряддя злочину, характеру та локалізації тілесного ушкодження, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків, суд дійшов обґрунтованого висновку про направленість умислу ОСОБА_6 саме на вбивство ОСОБА_12 за відсутності ознак необхідної оборони.

Суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень і з дотриманням вимог ст. 404 КПК розглянув апеляційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_7 на вирок місцевого суду, дав в ухвалі на виконання положень ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на доводи, наведені в скаргах, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям ОСОБА_6 , та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін,зазначивши підстави ухвалення такого рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що посилання захисника на нерівність між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 за їх станом здоров`я, оскільки перший має ряд тяжких захворювань опорно-рухового апарату, а другий був здоровим, жодним чином не свідчить, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони.

Суд касаційної інстанції вважає правильним висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у діях ОСОБА_21 ознак необхідної оборони.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Отже, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При цьому якщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Суд першої інстанції, а надалі й апеляційний суд ретельно перевірили доводи сторони захисту та засудженого про заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 у стані необхідної оборони, оскільки перший оборонявся від потерпілого, який замахувався на нього пляшкою та палицею. Проте ці доводи правильно визнані безпідставними й такими, що суперечать встановленим фактичним обставинам і наявним у справі доказам, які були досліджені в суді першої інстанції та які узгоджуються між собою.

Окрім цього, судами враховано, що відповідно до даних, які містяться у висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_6 , у нього не виявлено тілесних ушкоджень, що свідчить про відсутність реального суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_12 , а також він мав можливість уникнути конфлікту з потерпілим, оскільки в місці конфлікту не був обмежений вільний простір, а стан його здоров`я дозволяв покинути місце конфлікту.

Таким чином, під час перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 .

Виходячи із сукупності всіх обставин кримінального провадження, показань засудженого, свідків, висновків експертиз, способу та знаряддя вчинення злочину, локалізації отриманого потерпілим тілесних ушкодження суди дійшли обґрунтованого і єдиного правильного висновку про вчинення ОСОБА_6 умисного вбивства, тобто протиправного заподіяння смерті іншій людині, і його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК.

Підстав, передбачених ст. 284 КПК, для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не встановлено.

Безпідставними є твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог КПК повторно не дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Так, згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

За результатами прослуховування аудіозапису перебігу судового засідання суду апеляційної інстанції від 30 липня 2020 року встановлено, що захисник та засуджений не заявляли клопотань про повторне дослідження доказів.

З матеріалів провадження вбачається, що передбачених наведеною нормою процесуального закону підстав для повторного дослідження доказів захисником наведено не було й апеляційним судом не встановлено.

Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, а отже застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК засаді безпосередності судового розгляду.

Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено відповідно до статей 50, 65 КК з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який належить до категорії особливо тяжких злочинів, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого (який раніше несудимий, на обліку у психіатра не перебуває, має хронічні захворювання, пенсіонер, за місцем проживання характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності не притягувався), принципу індивідуалізації покарання і того, що відсутні обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення винуватого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно неспівмірним вчиненому протиправному діянню внаслідок суворості.

Таким чином, суд дотримався загальних принципів призначення покарання і взяв до уваги обставини, які мають юридичне значення.

Виходячи з викладеного, істотних порушень кримінального процесуального закону, вичерпний перелік яких міститься в ч. 2 ст. 412 КПК та які могли бути безумовною підставою для скасування судових рішень, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженогосуди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не допустили, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК, для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень немає.

Інші доводи засудженого та захисника, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, дослідження доказів, їх достовірності та порушень під час досудового слідства, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.
Врахувавши наведене, суд касаційної інстанції робить висновок, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 липня 2020 рокущодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3