Номер провадження: 11-сс/813/1820/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника користувача майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002650, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.10.2010 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, -

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002650, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.10.2010 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України та накладено арешт на автомобіль марки «KIA CLARUS», реєстраційний номер НОМЕР_1 шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що наявні правові підстави для накладення арешту на вилучене майно, які свідчать про необхідність забезпечення його збереження з метою повного, всебічного розслідування кримінального провадження, зокрема проведення ряду слідчих дій та експертних досліджень. Слідчим суддею враховано, що існує ризик зміни або знищення майна.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник користувача майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що автомобіль марки «KIA CLARUS», реєстраційний номер НОМЕР_1 на який накладено арешт, належить на праві власності ОСОБА_10 , однак знаходився у фактичному користуванні ОСОБА_5 , який не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні. Вказує, що вказане майно не може бути речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, оскільки не може вважатися знаряддям вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

В судове засіданні апеляційного суду прокурор процесуальний керівник у кримінальному провадженні не прибув, про поважні причини апеляційний суд не повідомив.
Представник користувача майна надав апеляційному суду заяву в якій просив розглянути апеляційну скаргу за його відсутності, наполягав на задоволенні апеляційної скарги.
Зважаючи на наведені вище обставини, апеляційний суд на підставі вимог ч.1 ст.172 та ч. 4 ст. 405 КПК України, вважає за можливим провести апеляційний розгляд без участі сторін та у відповідності до вимог ч.4 ст.107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснювати.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши: суддю-доповідача, прийнявши до уваги викладену у поданій до апеляційного суду заяві представника користувача майна, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст. ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно з ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено правові підстави, тобто законні підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Таким чином, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посилання на норму закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя розглянувши подане слідчим клопотання не звернув увагу на його необґрунтованість та невідповідність вимогам ст. 171 КПК України, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку, що транспортний засіб відповідає критеріям визначеним ст. 170 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що 25.10.2020 року по вул. Інглезі, 14 в м. Одесі під час огляду місця події виявлено та вилучено автомобіля марки «KIA CLARUS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , предмет, ззовні схожий на кастет та предмет, ззовні схожий на металеву біту.

За даним фактом Київським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

26.10.2020 року винесено постанову про визнання вилученого транспортного засобу речовим доказом у кримінальному проваджені, оскільки вилучені речові докази є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

При цьому жодних даних про те, яке саме відношення має вилучений автомобіль до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КПК України постанова слідчого не містить. Більш того сама по собі постанова слідчого є формальною, оскільки слідчим відповідно до ст. 110 КПК України не зазначено обставини, які є підставами для прийняття постанови та формально зазначено статтю 98 КПК України.

В клопотанні про накладення арешту на майно слідчий послався на те, що вилучений транспортний засіб є доказом у вказаному кримінальному проваджені та має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, його арешт потрібен для позбавлення власника можливості відчужувати вказане майно, або псування, втрати, знищення, перетворення, передачі, що в свою чергу в подальшому унеможливить прийняття законного та об`єктивного рішення.
З огляду на зазначене, клопотання слідчого не можна вважати вмотивованим, оскільки незрозуміло, яким чином вилучений транспортний засіб, яким користується ОСОБА_5 стосується кримінального правопорушення, а саме обставин розслідування злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України та матеріали кримінального провадження не містять даних, що ОСОБА_5 , повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні.

Однак вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя не з`ясував які є підстави і обґрунтування для накладення арешту на транспортний засіб та яке дійсно суттєве відношення має до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.
Посилання слідчого судді, що транспортний засіб може бути знаряддям вчинення злочину апеляційний суд визнає безпідставним, оскільки до клопотання не долучено жодного доказу, який би свідчив про такий факт.
Більш того, апеляційний суд наголошує, що з урахуванням правової кваліфікації кримінального провадження та обставин, які є предметом розслідування в ньому, вилучений автомобіль в будь-якому випадку не може бути знаряддям вчинення злочину та зберегти на собі сліди злочину.
За таких обставин ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є незаконною та необґрунтованою, оскільки забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на зазначене в клопотанні майно могло мати місце лише в тому випадку, коли б воно відповідало вимогам ст.ст. 98, 168, 170 КПК.
Апеляційний суд з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів вважає, що такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не є предметом кримінального правопорушення, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини.

Висновки апеляційного суду.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна, зазначеного в резолютивній частині оскаржуваної ухвали та при винесенні ухвали про задоволення зазначеного клопотання, слідчим суддею були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які потягли за собою передчасне та необґрунтоване рішення слідчого судді.
З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника користувача майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002650, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.10.2010 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно - автомобіль марки «KIA CLARUS», реєстраційний номер НОМЕР_1 у кримінальному провадженні №0002650, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.10.2010 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263 КК України.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4