Справа № 573/1135/20
Провадження №1-кп/573/162/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопілля кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 22 червня 2020 року за №0000383 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Терещенки Білопільського району Сумської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, непрацюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1)26 квітня 2011 року Білопільським районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 129 КК України до 1 року обмеження волі, на підставці ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

2)21 вересня 2011 року Білопільським районним судом Сумської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України приєднано невідбута частина покарання за вироком суду від 26.04.2011 року і остаточно призначено 3 роки 1 місяць позбавлення волі, звільнений умовно достроково 20 грудня 2013 року з невідбутим строком 10 місяців 9 днів, судимість не знята та не погашена

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , з метою ведення особистого селянського господарства діючи умисно всупереч вимогам ст. ст. 112, 116 - 126 Земельного кодексу України, що регламентують набуття і реалізацію права на землю, не маючи рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу її у власність чи надання у користування земельної ділянки, в точно не встановлений досудовим розслідуванням день та час жовтня 2019 року самовільно зайняв земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, яка не надана у власність чи користування, що розташована за межами населених пунктів поблизу вул. Зелена в м. Ворожба на території Ворожбянської міської ради Сумської області, загальною площею 2,5176 гектара, яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :001:004:0175, яку за допомогою сільськогосподарської техніки, засіяв озимою пшениці.
Відповідно до листа Відділу Держгеокадастру у Білопільського районі Сумської області Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 18.06.2020 дана земельна ділянка відноситься до особливо цінних груп ґрунтів з шифром агровиробничої групи 53 д.
В результаті вчинення умисних дій, які виразилися у самовільному зайнятті земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України - самовільне зайняття земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, дав покази, які відповідають фактичним обставинам, викладених в обвинувальному акті та описовій частині вироку. Зокрема пояснив, що в жовтні 2019 року самовільно зайняв земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка не надана йому у власність чи користування, що розташована за межами населених пунктів поблизу вул. Зелена в м. Ворожба на території Ворожбянської міської ради Сумської області, загальною площею 2,5 гектара, яку за допомогою сільськогосподарської техніки, засіяв озимою пшениці та зібрав урожай. На сьогодні він відшкодував збитки державі та звільнив земельну ділянку.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

При цьому встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та прокурор ОСОБА_5 правильно розуміють зміст цих обставин, тому у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій. Також судом учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу останнього, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті та описовій частині вироку суду, доведена повністю.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 197-1 КК України як самовільне зайняття земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель.
Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд на підставі ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є не тяжким злочином, його особу та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї, його матеріальний стан, тощо.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно із ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих державі збитків.

Обставин, що згідно ст. 67 КК України обтяжували б покарання ОСОБА_4 у судовому засіданні не встановлено.

Суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не інвалід, не працюючий, за місцем проживання характеризується як особа, по відношенню до якої скарг до Ворожбянської міської ради не надходило, повністю відшкодував завдані збитки (а. с. 39-46 ).

При обранні виду та міри покарання для ОСОБА_4 суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів. Отже, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, з урахуванням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, спрямованих на виправлення, виховання та соціальну реабілітацію засудженого.
Враховуючи обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 у відповідності до ст. 66 КК України: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого державі збитку у їх сукупності, відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 у відповідності до ст. 67 КК України, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 можливо призначити покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу на користь держави в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 4250 грн.
На переконання суду, призначене покарання достатнє для виправлення та перевиховання ОСОБА_4 , відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання.

Процесуальні витрати та речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

Під час досудового розслідування та судового розгляду запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався. За результатами судового розгляду кримінального провадження підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу суд також не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

УХ ВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 Кримінального кодексу України і призначити йому покарання за цим законом із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу на користь держави у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень .
Штраф необхідно сплатити у місячний строк після набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя