Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9849/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
засудженого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за апеляційною скаргою прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2020 року, якою задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 ,

встановила:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2020 року було задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 05.06.2015 за ч. 1 ст. 14, п. 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України умовно-достроково на строк 10 місяців 05 днів.

Суд дійшов висновку, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а тому відносно нього можуть бути застосовані вимоги ст. 81 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Зазначає, що суд першої інстанції не повно та не об`єктивно врахував дані щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до праці та заходів, які проводяться адміністрацією з метою виховного впливу на засуджених та дійшов неправильного висновку про наявність переконливих доказів, які у своїй сукупності свідчать про доведеність виправлення засудженого та наявність передбачених законом підстав для його умовно - дострокового звільнення від відбування покарання.

Вважає, що поведінка засудженого ОСОБА_7 може свідчити лише про належне дотримання ним умов відбуття покарання, а не про сумлінність його поведінки, так як, сумлінне виконання засудженим правил внутрішнього розпорядку є його прямим обов`язком. Наявність у засудженого трьох заохочень є недостатнім фактором для оцінки ставлення до праці засудженого, а відсутність стягнень, ще не підтверджує того, що він повністю довів своє виправлення, що відповідає матеріалам справи.

Зазначає, що процес виправлення ОСОБА_7 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у вигляді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах - без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора щодо доводів апеляційної скарги, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно до ст. 372 КПК України в ухвалі суду повинно бути зазначено встановлені судом обставин із посиланням на докази, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали і положення закону, яким він керувався.

Частиною 2 статті 81 КК України передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Сумління поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, порушення правил внутрішнього розпорядку, неухильне додержання загальноприйнятих норм і правил поведінки, а й активна участь у суспільному житті і сумлінне виконання громадських доручень у процесі відбування покарання, підвищення загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин та інше.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти постійну свідому участь у суспільно корисній праці, тощо.

Сумлінна поведінка і ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого. Крім цього, висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватись в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого у цілому.

Відповідно до вимог пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», при вирішенні питання про можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання суд має ретельно з`ясовувати, зокрема, ставлення засудженого до вчиненого злочину та додержання засудженим вимог режиму за час відбування ним покарання.

Однак, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу щодо задоволення клопотання про умовно дострокове звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 вказаних вимог Закону не дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений 05.06.2015 вироком Полтавського районного суду Полтавської області за ст.ст. 14 ч. 1, 115 ч. 2 п. 11, 12 КК України на 10 років позбавлення волі. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 02.04.2019 вказаний вирок приведений у відповідність з законодавством України, ОСОБА_7 вважається засудженим з врахуванням вимог ст. 68 ч. 4 КК України до покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання рахується з 26.11.2014 р., кінець строку відбуття покарання - 30.09.2021 р. з урахуванням ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 25.03.2016 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання у відповідності до вимог ст. 72 КК України.

Захисник ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотання про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, оскільки засуджений відбув 2/3 призначеного йому покарання, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Представник ДУ «Житомирсьтка УВП № 8№» в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, оскільки рішенням комісії ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)» з розгляду матеріалів по умовно-достроковому звільненню, заміні покарання більш м`яким та переведенню засуджених до позбавлення волі до установ іншого рівня безпеки від 15.11.2019 року, відмовлено у клопотанні перед судом про у мовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 , оскільки не має впевненості, що останній довів своє виправлення, крім того звертав увагу на характеризуючи дані щодо засудженого ОСОБА_7 .

Так, в своїй ухвали суд не навів жодних мотивів чому він прийшов до переконання про виправлення ОСОБА_7 та чому він заслуговує на умовно-дострокове звільнення, а лише обмежився зазначенням змісту ст. 81 КК України та перерахуванням позитивних аспектів в характеристиках засудженого, при цьому не вказав чому він не погоджується з доводами представника установи виконання покарань про відсутність переконливих даних про його виправлення адже саме персонал установи виконання покарання проводить соціально виховну роботу, здійснює повсякденний контроль за дотриманням режиму засудженими, участі у суспільному житті і сумлінному виконанні обов`язків.

На думку колегії суддів, поза увагою суду залишились і ті обставини, що згідно характеристик ОСОБА_7 не можна визнати такими, що виключно позитивно його характеризують: «дотримується встановлених вимог режиму тримання та правил поведінки переважно під контролем адміністрації установи. В спілкуванні з представниками адміністрації установи намагається бути тактовним, але з метою поблажливого ставлення до себе, в особистих бесідах не завжди щирий; на заходи виховного впливу реагує, але належні висновки робить не завжди своєчасно та правильно; до виконання програми диференційованого виховного впливу відноситься формально».

Крім того, суд не врахував, що за весь час відбування покарання заохочення застосовувалися лише у 2017 році (1 заохочення за результатами 4 кварталу 2016 року) та у 2020 роках (2 заохочення). Однак, у період з 2017 по 2019 роки, засуджений не мав заохочень

Також, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 почав отримувати заохочення, не допускаючи при цьому порушень, лише нещодавно в період, що безпосередньо передував розгляду питання про можливість застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення.

За таких обставин, висновки суду без надання оцінки усім даним про особу засудженого та спростування позиції установи виконання покарання, прокурора на переконання колегії суддів є передчасними, а тому ухвала суду не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі прокурор не порушував питання про необхідність передослідження доказів, які були підставою для прийняття оскаржуваного рішення, враховуючи вимоги ч.3 ст. 404 КПК України, колегія суддів призначає новий розгляд в суді першої інстанції.

Суду першої інстанції слід ретельно перевірити обґрунтованість клопотання захисника та з`ясувати чи дійсно ОСОБА_7 довів своє виправлення чи лише намагався створити таку видимість, коли надійшов час для застосування пільги визначеної ст. 81 КК України та в залежності від цього прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді: