КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
з участю прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
потерпілого ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0009445 стосовно

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_13 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/329/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14
Категорія: ст. 128 КК України Доповідач ОСОБА_1 .
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 04 липня 2017 року близько 16 год. 30 хв. ОСОБА_13 перебував біля будинку 17/3 по вулиці Черемшини у м. Києві, в той час коли інспектор Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_12 мав намір одягнути на нього засоби обмеження рухомості (кайданки), з метою уникнення адміністративного затримання, здійснив різкий рух головою назад та завдав удар своєю головою в область голови інспектора УПП у м. Києві ОСОБА_12 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому дуги правої виличної кістки зі зміщенням уламків. ОСОБА_13 не передбачав можливості настання таких наслідків для здоров`я потерпілого, хоча діючи з більшою обачністю повинен був і міг її передбачити, спричинив з необережності ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Стороною обвинувачення ОСОБА_13 висунуто обвинувачення в тому, що 04.07.2017 року близько 16 год. 30 хв. він, перебуваючи біля будинку 17/3 по вул. Черемшини у м. Києві, за підозрою у скоєнні адміністративного правопорушення, в межах ст. 37 Закону України "Про Національну поліцію України", був зупинений інспекторами Управління патрульної поліції у м. Києві, а саме ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , які, відповідно дислокації, здійснювали патрулювання Дніпровського району м. Києва з охорони громадського порядку у складі автопатруля "Форт-41".
В цей час біля будинку 17/3 по вул. Черемшини у м. Києві інспектори ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , будучи у форменому одязі, маючи нагрудні значки працівників поліції, представилися інспекторами патрульної поліції, назвавши ОСОБА_13 свої посади, спеціальні звання та прізвища, з метою встановлення особи ОСОБА_13 , для подальшого складання адміністративного протоколу за вчинення адмінправопорушення, передбаченого ст. 178 КУпАП, запропонували представитися та пред`явити документи, що посвідчують особу. Після цього, без тривалого розриву у часі, перебуваючи за вищевказаною адресою, ОСОБА_13 , для ухилення від адміністративної відповідальності, вирішив самостійно залишити місце події та на законні вимоги працівників поліції зупинитися - не реагував. В подальшому ОСОБА_15 та ОСОБА_12 попередили про те, що його дії суперечать законодавству, та у разі їх не припинення до нього будуть застосовані заходи фізичного впливу та спецзасоби, однак ОСОБА_13 продовжував спроби втекти від працівників поліції. Після чого, інспектори Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , керуючись ст. 41 Закону України "Про Національну поліцію України", виконуючи свої службові обов`язки, з метою подальшого затримання ОСОБА_13 , для встановлення особи та з`ясування обставин порушення, почали застосовувати до нього заходи фізичного впливу, взявши ОСОБА_13 під руку.
З метою уникнення затримання та відповідальності, ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що зазначені особи являються працівниками правоохоронного органу та перебувають під час виконання службових обов`язків, свідомо посягаючи на здоров`я працівника правоохоронного органу та здійснюючи йому опір, умисно завдав інспектору патрульної поліції ОСОБА_12 один удар головою в область голови, чим спричинив останньому, відповідно довідки №774 від 04.07.2017 року, виданої Київською клінічною лікарнею №12, тілесне ушкодження у вигляді травматичного перелому правої лицевої дуги.
Крім того, згідно висновку експерта №1253/Е від 25.08.2017 року, у ОСОБА_12 , виявлені наступні тілесні ушкодження:
а) закритий уламковий перелом дуги правої виличної кістки зі зміщенням уламків, синець у виличній ділянці справа;
б) синець на внутрішній поверхні правого передпліччя в нижній третині; садна на фоні синців на зовнішній поверхні лівого передпліччя в середній третині (в нижній третині синця), на передній поверхні правого колінного суглобу.
Зазначене тілесне ушкодження у п. "а" відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Зазначене тілесне ушкодження у п. "б" відноситься до легкого тілесного ушкодження.
Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворились від травматичної дії тупими предметами, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились.
Таким діям ОСОБА_13 стороною обвинувачення дана кримінально-правова кваліфікація за ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

За результатами судового розгляду суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_13 умисно завдав тілесні ушкодження ОСОБА_12 , як працівнику правоохоронного органу, тобто зібрані по справі докази не підтверджують пред`явленого ОСОБА_13 обвинувачення за ч. 2 ст. 345 КК України, а всі можливості зібрання додаткових доказів вичерпані, у зв`язку з чим перекваліфікував дії ОСОБА_13 на ст. 128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

На вказаний вирок суду прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 року обмеження волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_13 кваліфіковані за ч. 2 ст. 345 КК України, а саме в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
У ході судового розгляду безпосередньо досліджено пояснення потерпілого ОСОБА_16 , відповідно до яких, у ході виконання заходів примусу ОСОБА_13 почав чинити опір, та у процесі боротьби, коли він стояв позаду ОСОБА_13 , йому був нанесений удар ОСОБА_13 головою в голову в область скроні.
Крім того, у порядку ст. 352 КПК України допитано свідка ОСОБА_15 , яка також підтвердила нанесення потерпілому удару ОСОБА_13 задньою частиною голови у голову ОСОБА_16 .
Показаннями свідка ОСОБА_17 також підтверджується факт супротиву ОСОБА_13 працівникам поліції, та те, що вони постійно змінювали своє місце, а в подальшому свідок зі своїм напарником допомогли затримати обвинуваченого.
Окрім цього, з переглянутого відеозапису від 04.07.2017 диск CD-R 9445, вбачається, що 04.07.2017 р. о 16:30 ОСОБА_13 був зупинений інспекторами управління поліції у м. Києві, а саме ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , які будучи у форменому одязі, на нагрудній частині яких перебували спеціальні значки працівників поліції, після того як представились та повідомили причини зупинки, та пояснили про підстави складання протоколу про адміністративне правопорушення, запропонували ОСОБА_13 представитися та пред`явити документи, що посвідчують особу, проте останній, без тривалого розриву у часі, для ухилення від адміністративної відповідальності, вирішив самовільно залишити місце події і на законні вимоги працівників поліції зупинитися, не реагував. В подальшому інспектори ОСОБА_15 та ОСОБА_12 попередили ОСОБА_13 про те, що його дії суперечать законодавству та запропонували йому добровільно прослідувати до управління поліції для встановлення анкетних даних, але він відмовився, у зв`язку з чим ОСОБА_13 повідомлено, що до нього можуть бути застосовані заходи примусу для доставлення до управління поліції, однак він намагався залишити місце. Після чого виник конфлікт.
Також судом не повною мірою оцінено стан особи та зазначено, що знайшло підтвердження те, що ОСОБА_13 не перебував у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння, однак переглядом відеозапису встановлено, що особа дійсно перебувала у збудженому стані та сторонні особи звертали увагу на те, що особа веде себе нетипово для звичайної особи.
Щодо доведеності суб`єктивної сторони даного кримінального правопорушення, то на підставі показань потерпілого, свідка ОСОБА_15 та переглянутим відеозаписом встановлено, що потерпілий перебував позаду ОСОБА_13 та обхватив його тулуб, тому ОСОБА_13 цілеспрямовано завдано удар саме в голову потерпілому, оскільки в місці, направленому на ушкодження, не могло бути інших частин тіла. А також, враховуючи показання свідка ОСОБА_17 , що працівникам поліції все ж таки не вдавалось вдягти кайданки протягом тривалого часу, у зв`язку з чим вони з напарником вийшли на допомогу, що свідчить про відсутність необхідності застосовувати зі сторони ОСОБА_13 дій направлених на удар, та даний удар був направлений саме у голову працівнику поліції.
Також не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення і зазначення судом про те, що не надано доказів з приводу обґрунтування того, що ОСОБА_13 завдаються тілесні ушкодження ОСОБА_12 як працівнику правоохоронного органу, оскільки суд не взяв до уваги показання самого ОСОБА_13 , потерпілого та відеозапису, де особа представилась як працівник правоохоронного органу та перебувала у форменому одязі з відповідною позначкою на грудній частині.
Тому висновок суду першої інстанції про необхідність зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_13 на ст. 128 КК України не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на доказах, які суд першої інстанції поклав в основу рішення, внаслідок чого не було застосовано кримінальний закон, який підлягав обов`язковому застосуванню, а протиправні дії ОСОБА_13 безпідставно перекваліфіковано на ст. 128 КК України, тобто за менш тяжким складом злочину, що призвело до призначення ОСОБА_13 явно несправедливого та невиправдано м`якого покарання.
Таким чином, на думку апелянта, місцевий суд дійшов до висновків, що не ґрунтуються на матеріалах справи, а рішення про перекваліфікацію дій засудженого з ч. 2 ст. 345 КК України на ст. 128 КК України є помилковим, внаслідок чого, через штучне зменшення тяжкості обвинувачення винному не було призначено покарання, яке за своїм розміром відповідало б вимогам ст. 65 КК України. До того ж, внаслідок формального підходу, місцевий суд дійшов до помилкового висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, незаконно призначив невиправдано м`яке покарання, звільнивши від його відбування покарання з випробуванням, фактично не надавши належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність кримінального діяння вчиненого у суспільному місці.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також заперечення обвинуваченого проти її задоволення, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, в межах заявлених сторонами клопотань, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що винуватість обвинуваченої особи доведена.
Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості ОСОБА_13 у необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, і кваліфікації його дій за ст. 128 КК України, є правильними і ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну оцінку, відповідно до положень ст. 94 КПК України, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні саме цього злочину щодо потерпілого ОСОБА_12 , а не інкримінованого стороною обвинувачення ОСОБА_13 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Так, кримінально-караним діянням, передбаченим ч. 2 ст. 345 КК України, є умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Тобто з суб`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, вчиняється виключно з прямим умислом.

При цьому зі змісту вироку слідує, що ніким з учасників провадження не оспорюється той факт, що ОСОБА_12 є інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві та спільно з інспектором ОСОБА_15 , відповідно дислокації, здійснювали патрулювання Дніпровського району м. Києва з охорони громадського порядку у складі автопатруля "Форт-41", що підтверджується дослідженими також і під час апеляційного розгляду витягом з наказу №114 о/с від 07.11.2015 року та документом щодо розстановки сил та засобів на 04.07.2017 р. (т. 1 а.п. 97, 98).
Водночас, на противагу твердженням апелянта, у вироку суду не міститься тверджень щодо неусвідомлення ОСОБА_13 факту його спілкування 04.07.2017 року близько 16 год. 30 хв. біля будинку 17/3 по вул. Черемшини у м. Києві з працівниками правоохоронного органу ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , коли він був ними зупинений за підозрою у скоєнні адміністративного правопорушення та при його відмові проїхати до відділу поліції до нього були застосовані заходи фізичного впливу, адже співробітник поліції спочатку взяв його за руку, застосувавши больовий прийом, а коли інспектор Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_12 мав намір одягнути на нього спецзасоби (кайданки), він почав крутитися, бо не хотів, щоб йому їх одягнули.
І ці обставини підтверджуються дослідженими в суді першої інстанції доказами: показаннями ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , а також даними протоколу перегляду відеозапису від 05.07.2017 року, відповідно до якого - 04.07.2017 року о 16 год. 30 хв. ОСОБА_13 перебував біля будинку №17/3 по вул. Черемшини у м. Києві та був зупинений інспекторами УПП в м. Києві, а саме ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , які, будучи в форменому обмундируванні, на нагрудній частині яких перебували спеціальні значки працівників поліції, після того, як назвали ОСОБА_13 свої посади, спеціальні звання та прізвища, пояснили, що останній підозрюється у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 178 КУпАП, та запропонували йому пройти до службового автомобіля для складання адміністративного матеріалу та подальшої перевірки. Після цього ОСОБА_13 став йти від них та між ними відбувається сварка (т.1 а.п. 116-119).

Поряд з цим, з досліджених судом доказів - показань потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_15 , ОСОБА_17 слідує, що коли інспектор патрульної поліції ОСОБА_12 намагався надіти кайданки на ОСОБА_13 , стоячи позаду ОСОБА_13 та тримаючи його у захваті, то ОСОБА_13 опирався, крутився і в процесі боротьби ОСОБА_13 , будучи спиною до ОСОБА_12 , головою вдарив ОСОБА_12 в голову, спричинивши зокрема, відповідно до дослідженого і в суді апеляційної інстанції висновку експерта №1253/Е від 25.08.2017 року, закритий уламковий перелом дуги правої виличної кістки зі зміщенням уламків, синець у виличній ділянці справа, відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу (т. 1 а.п. 107-112), та вони впали, і після цього охоронець ОСОБА_17 з напарником підійшли та допомогли поліції затримати ОСОБА_13 .

Між тим, з показань потерпілого ОСОБА_12 не слідує тих обставин, за яких ОСОБА_13 наніс йому удар головою в голову в область скроні, щоб вказували на умисний характер таких дій ОСОБА_13 , адже потерпілий ОСОБА_12 вказує, що саме в процесі боротьби між ними ОСОБА_13 наніс йому такий удар, не конкретизуючи в який саме момент це відбулось - чи коли вони стояли, чи коли падали, чи коли вже впали, як і конкретну ділянку голови, в який прийшовся цей удар.
При цьому, у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_12 зазначав, що обвинувачений завдав йому удар головою в праву ділянку скроні.
В той же час, згідно висновку експерта №1745 від 07.08.17 року, зі слів ОСОБА_12 : « 04.07.2017 року приблизно об 15 годині при виконанні службових обов`язків невідомий наніс удар чолом в обличчя» (т. 1 а.с. 104).
Крім того, згідно висновку експерта №1253/Е від 25.08.2017 року, зі слів ОСОБА_12 : «04.07.2017 року близько 17 години під час затримання правопорушників отримав удар в ліву половину обличчя, звернувся у КМКЛ» (т. 1 а.с. 108).
Тобто з вищенаведеного слідує, що потерпілий ОСОБА_12 категорично не може вказати конкретних обставин, за яких ОСОБА_13 завдав йому тілесних ушкоджень та їх локалізацію.
При цьому потерпілий ОСОБА_12 , незважаючи на задоволене клопотання прокурора, у апеляційному суді допитаний не був, оскільки його явка в судове засідання прокурором забезпечена не була, а, будучи неодноразово повідомленим про день та час апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції він не з`явився, внаслідок чого прокурор відмовився від проведення повторного допиту потерпілого ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду.

Водночас, самі по собі такі твердження потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_15 щодо нанесення обвинуваченим ОСОБА_13 умисного удару головою в область голови ОСОБА_12 , як на тому наполягає в апеляційній скарзі прокурор, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_17 в суді першої інстанції, який вказав, що він стояв від місця події на відстані 10 метрів і, спостерігаючи, бачив як працівники поліції намагались затримати обвинуваченого, який чинив опір (крутився), але він не бачив, щоб ОСОБА_13 наносив цілеспрямовані удари потерпілому ОСОБА_12 , так само це підтверджується переглянутим і під час апеляційного розгляду відеозаписом з місця події, що міститься на диску «CD-R 9445» (т. 1 а.п. 115), з якого вбачається, що між ОСОБА_13 та працівниками поліції відбувається словесна суперечка, після чого ОСОБА_13 відхиляється в бік, потерпілий ОСОБА_12 вчиняє спробу щодо затримання останнього, обхвачуючи його тулуб та руки. Після чого ОСОБА_13 пручається, виривається, вони разом переміщаються та в процесі боротьби разом з потерпілим ОСОБА_12 вони падають на землю і піднімаються, а в подальшому підбігають двоє осіб та допомагають затримати ОСОБА_13 , і на даному відеозаписі відсутній момент, де б обвинувачений наносив би потерпілому ОСОБА_12 цілеспрямований удар головою в голову.
При цьому за висновком експерта №1253/Е від 25.08.2017 року, на підставі даних судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_12 , даних медичних документів на його ім`я, відомих обставин справи та у відповідності з поставленими запитаннями, експерт, прийшов до висновків, що тілесні ушкодження утворились від травматичної дії тупими предметами, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились. Під час звернення за медичною допомогою у нього мали місце закритий уламковий перелом дуги правої виличної кістки зі зміщенням уламків, синець у виличній ділянці справа (т. 1 а.п. 107-112).
Отже, на противагу твердженням прокурора, стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_13 умисно завдав тілесні ушкодження інспектору патрульної поліції ОСОБА_12 , адже показання потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_15 щодо нанесення умисного удару спростовуються як показаннями свідка ОСОБА_17 про те, що він не бачив, щоб ОСОБА_13 завдавав удари патрульному, а він крутився та не давав одягнути на себе кайданки, так і наведеними вище даними відеозапису події.
З вищевказаних підстав не заслуговують на увагу і посилання прокурора щодо доведеності суб`єктивної сторони даного кримінального правопорушення, на підставі показань потерпілого, свідка ОСОБА_15 та переглянутого відеозапису тим, що потерпілий перебував позаду ОСОБА_13 та обхватив його тулуб, тому ОСОБА_13 цілеспрямовано завдано удар саме в голову потерпілому, оскільки в місці, направленому на ушкодження, не могло бути інших частин тіла, адже вони суперечать даним відеозапису, де такий момент відсутній, а з нього слідує, що, коли ОСОБА_13 , перебуваючи на колінах на землі, де позаду нього знаходиться ОСОБА_12 , нахилившись до ОСОБА_13 та притискаючи його за тулуб до землі, почав підніматись, то, намагаючись піднятися, відхилився назад та торкнувся головою ОСОБА_12 в обличчя з правої сторони, чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому дуги правої виличної кістки зі зміщенням уламків, що не вказує на умисне спричинення ним ОСОБА_12 тілесного ушкодження, і хоча ОСОБА_13 в тій ситуації не передбачав можливості настання таких наслідків для здоров`я потерпілого, але, діючи з більшою обачністю повинен був і міг її передбачити, тому спричинив з необережності ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, здійснивши розгляд кримінального провадження у відповідності до вимог КПК України, і оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, на противагу твердженням прокурора, прийшов до правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_13 у необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, та кваліфікацію його дій за ст. 128 КК України.

При цьому, всупереч тверджень прокурора, призначене покарання ОСОБА_13 відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 75 КК України, і є необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_13 , як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є нетяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, працює, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, а також конкретні обставини вчинення злочину і відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Саме на цих підставах суд, за змістом судового рішення, хоча й визнав за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, але визнав також і за можливе звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку, протягом якого буде здійснюватись контроль за його поведінкою.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з урахуванням, як конкретних обставин вчиненого ОСОБА_13 злочину, так і даних про особу ОСОБА_13 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення нетяжкого та необережного злочину, за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Зазначені обставини та дані про особу ОСОБА_13 колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачений може бути виправлений без ізоляції від суспільства, у зв`язку з цим, правильними.

Доводи прокурора про те, що суд належним чином не врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину не заслуговують на увагу, адже прокурором ця обставина, як і м`якість призначеного ОСОБА_13 покарання внаслідок звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, пов`язувалась виключно з неправильним рішенням суду першої інстанції про перекваліфікацію дій ОСОБА_13 з ч. 2 ст. 345 КК України на ст. 128 КК України, чого колегією суддів не встановлено і мотиви незгоди з чим наведені вище.

Інших обставин, що заслуговували б на увагу і які свідчать про необґрунтоване звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, в апеляційній скарзі прокурора не приведено.

Враховуючи всі вказані вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_13 покарання у виді обмеження волі в межах, передбачених санкцією статті 128 КК України, та вмотивовано на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, так як його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому доводи прокурора про безпідставне застосування до нього ст. 75 КК України є необґрунтованими і належно не мотивованими.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу прокурора у провадженні без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора у провадженні залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_13 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3