Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 296 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представників потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0003597 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2020 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, українця, громадянина України, з середньою освітою, працюючого водієм в ПрАТ «Житомирський комбінат силікатних виробів», одруженого, який має на утриманні неповнолітнього сина, 2005 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 . раніше не судимого, -

обвинуваченого за ч.1 ст.296 КК України, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням Законом України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що приймаючи рішення суд першої інстанції належним чином не проаналізував всі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, які поза розумним сумнівом не доводять причетність ОСОБА_8 до вчинення умисних дій, кваліфікованих за ч.1 ст.296 КК України, як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. Вважає, що суд першої інстанції надав невірну оцінку поясненням обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_10 , показам свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та письмовим доказам по справі. Надає свою оцінку вказаним доказам, та вважає, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Крім того, зазначає, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 взагалі не були безпосередніми очевидцями події, а тому їхні покази є неналежними доказами. Стверджує, що зміст протоколів слідчих дій та інших долучених до матеріалів кримінального провадження документів було оголошено в судовому засіданні не у повному обсязі, а також, що письмові докази не були надані для ознайомлення учасникам судового провадження. Посилається на те, що позовна заява, подана представником потерпілого, не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, була підписана неуповноваженою особою, а тому її слід було повернути особі, яка її подала.

В запереченні на апеляційну скаргу, яке надійшло від прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_17 , йдеться про безпідставність доводів апелянта та про залишення вироку суду без зміни.

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді арешту строком 4 (чотири) місяці.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 встановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 майнову шкоду в сумі 356,87 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 гривень, а всього 5356,87 гривень.
В решті цивільного позову відмовлено.
Як встановлено судом та зазначено у вироку, 31.08.2018 року близько 20 години 20 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився в дворі будинку АДРЕСА_3 , де у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на вчинення хуліганства.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 в зазначений день, час та місці, діючи з прямим умислом, з мотивів явної неповаги до суспільства, які виражалися в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, зневазі до оточуючих, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яка виразилась у насильстві, підійшов до раніше незнайомого неповнолітнього ОСОБА_10 та наніс йому один удар правою ногою в область носу.
В результаті вказаних дій, ОСОБА_8 умисно заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді садна на носі, синця на нижній повіці лівого ока та перелом спинки носу без зміщення, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілого та його представників в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 296 КК України судом кваліфіковано вірно.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 винним себе у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, пояснив, що 31 серпня 2018 року близько 20 години 30 хвилин він за пропозицією сусіда ОСОБА_18 вийшов у двір будинку АДРЕСА_3 , де присів на лавці біля під`їзду з ОСОБА_19 , поряд з яким стояла пляшка пива «темне міцне Чернігівське, 1,2 л.», яка була закрита. Поряд з лавкою на відстані 1,5 2 метри росло дерево горіх. Коли виходив з під`їзду жодного автомобіля поруч не було. Далі до них підійшли поліцейський і два солдати національної гвардії, а за ними стояв хлопчик, тобто потерпілий. З моменту, як він побачив з балкона ОСОБА_12 і до того, як до них підійшли поліцейські, на думку обвинуваченого, пройшло не більше 5 хвилин. Поліцейський повідомив йому, що вказаного хлопчика хтось вдарив, тому вони з`ясовують хто його побив і в цей момент потерпілий показав на обвинуваченого. Потім після з`ясування поліцейським обставин побиття потерпілого він сів у патрульну машину та поїхав у райвідділ поліції. Перед тим, як сісти в патрульну машину він попросив у ОСОБА_12 випити пива і зробив два ковтки з вказаної пляшки. Крім того, обвинувачений зауважив, що в той день він не вживав алкогольні напої. Чи збивав ще хтось палкою з дерева горіхи того дня він не бачив. Потерпілому удари він не наносив. Агресивно і нецензурною лайкою при поліцейському, солдатах національної гвардії та матері потерпілого він не висловлювався. Чому потерпілий указав на нього пояснити не може. Періодично він вживає спиртні напої. Того дня був одягнений в світлу теніску, світлі шорти та капці.
При апеляційному розгляді даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив вказані покази.
Проте, вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.
Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні пояснив, що 31.08.2018р. близько 20 години в дворі його будинку АДРЕСА_3 він гуляв зі своїм другом ОСОБА_20 . Вони вирішили біля 5 го під`їзду палкою збивати з дерева волоські горіхи, які росли на висоті близько 5 метрів, що і почали робити. Горіхи вони збирали з землі та складали у пакет, потім його товариш пішов додому. Він залишився один збирати горіхи. Через хвилину до нього підійшов обвинувачений, який перебував в стані алкогольного сп`яніння та в момент, коли він нагнувся, щоб підняти горіхи з землі, обвинувачений вдарив його правою ногою в обличчя, а саме в область носа. При цьому обвинувачений посміхався і нічого йому не говорив. Обвинувачений був одягнений в сорочку в клітинку, шорти та капці. Після нанесення удару в область носу, він побіг за будинок, де побачив трьох поліцейських, у яких попросив допомоги та вони разом підійшли до лавки, де сидів обвинувачений та ОСОБА_12 , які пили пиво. Коли вони підійшли до обвинуваченого, він підтвердив, що його вдарив обвинувачений і рукою показав на нього. Внаслідок нанесеного ОСОБА_8 удару у нього на носі утворились синці і подряпини, тому він звертався за медичною допомогою до лікарні;
- показах свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що працює солдатом в Національній гвардії України на посаді стрільця. Стосунків з обвинуваченим та потерпілим не має. Ввечері в тридцятих числах серпня 2018 року він разом з ОСОБА_21 та Зведенюком патрулював вулиці Житомира. На проспекті Миру у м. Житомирі до них підбіг потерпілий, який тримаючись за обличчя, попросив допомоги і сказав, що його ногою в обличчя вдарив обвинувачений. Далі він підвів їх до ОСОБА_8 , який сидів на лавці зі своїм товаришем. Поряд лежала палиця. Обвинувачений не погоджувався з тим, що він бив потерпілого, поводився агресивно, лаявся нецензурними словами, як в бік працівників національної гвардії, так і матері потерпілого. Від обвинуваченого і його товариша відчувався стійкий запах алкоголю, до того ж вони сказали, що випили по 50 грам та відпочивають. Товариш обвинуваченого, що сидів поряд, спочатку говорив, що обвинувачений ОСОБА_8 потерпілого не бив, а згодом сказав, що може і вдарив. Поведінка обвинуваченого та різкий запах алкоголю з порожнини рота вказували на його алкогольне сп`яніння. Також свідок ОСОБА_16 показав, що біля місця події був чоловік та якийсь хлопчик, віком дванадцяти років, які не захотіли надавати офіційні свідчення, але йому повідомили, що бачили, як обвинувачений вдарив потерпілого. Цей чоловік свідчити не захотів, бо не хотів цим займатись і казав обвинуваченому зізнатися у побитті потерпілого, але той відмовлявся;
- показах свідка ОСОБА_15 , який пояснив, що працює на посаді інспектора за обігом зброї сектору превенції Житомирського відділу поліції показав, що будь-яких стосунків з обвинуваченим та потерпілим немає. 31.08.2018 ввечері він патрулював вулиці м. Житомира з двома військовослужбовцями Національної гвардії України. До них підбігли хлопчики, один з яких сказав, що його в обличчя ногою вдарив чоловік, який знаходиться біля під`їзду. Біля під`їзду на лавці сиділи два чоловіки, один з яких був обвинувачений, а поряд з лавкою стояла пляшка пива. Обвинувачений стверджував, що він щойно вийшов з під`їзду і не міг побити потерпілого. У обвинуваченого був запах алкоголю з ротової порожнини. А у потерпілого біля носа був синець, який почав набрякати. Також свідок ОСОБА_15 показав, що зі слів військовослужбовців, з якими він того дня патрулював вулиці, йому стало відомо, що поряд з під`їздом стояв автомобіль, в який чоловік складав речі та який в присутності патрульних сказав обвинуваченому, щоб той зізнався в побитті потерпілого;
- показах свідка ОСОБА_14 , яка в суді першої інстанції пояснила, що є дружиною обвинуваченого, потерпілий та його матір їй знайомі, оскільки вони живуть в одному будинку. 31.08.2018 близько 20 години 30 хвилин її чоловіка покликав покурити сусід ОСОБА_12 . Через 3 хвилини вона почула, що обвинувачений, ОСОБА_12 і поліцейські розмовляли на підвищених тонах. Вона вийшла на вулицю, де побачила трьох поліцейських, потерпілого з матір`ю, обвинуваченого (свого чоловіка) та ОСОБА_12 . На лавці стояла пляшка пива 1,2 літра "Чернігівське темне", яка була закрита. Обвинувачений був одягнений у світлу сорочку та шорти. Поліцейські повідомили їй, що викликали машину, а обвинувачений сказав, що не бив потерпілого. Згодом приїхала патрульна машина, яка забрала її чоловіка, а вона разом з ОСОБА_12 в поліцію поїхала на маршрутному таксі. Також свідок ОСОБА_14 показала, що пиво обвинувачений з ОСОБА_22 ніколи разом не пили та її чоловік спиртне не вживає. Вона бачила, що у потерпілого була подряпина на носі та поліцейський питав у її чоловіка звідки у потерпілого взялась подряпина на носі. Чоловік перед приїздом патрульної машини з дозволу ОСОБА_12 взяв пляшку з пивом, яка стояла на лавці, і зробив декілька ковтків;
- поясненнях експерта ОСОБА_23 , який свій висновок №2421 та акт судово-медичного обстеження (дослідження) (а.к.п. 144-145) підтвердив повністю. Показав також, що при такому ушкодженні носа пошкоджуються кров`яні судини і кровотеча з носа могла і не бути.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується наступними матеріалами кримінального провадження, які були досліджені судом першої інстанції:
- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань в кримінальному провадженні №0003597 з якого вбачається, що 01.09.2018 року до вказаного реєстру внесені відомості про вчинення 31.08.2018 року близько 20 год. 20 хв. невідомою особою хуліганських дій зі спричиненням тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 (а.к.п. 146);
- висновком експерта Обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради №2421 від 21.09.2018 року та актом судово-медичного обстеження № 2255 від 31.08.18 року, якими підтверджується те, що у потерпілого ОСОБА_10 виявлено садна на носі, синець на нижній повіці лівого ока та перелом спинки носу без зміщення, які утворилися від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, не виключено в термін та за обставин, вказаних потерпілим, в протоколі проведення слідчого експерименту, відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (а.к.п. 144 -145);
- даними з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 31.08.2018 року, якими підтверджується те, що ОСОБА_10 повідомила, що близько 20 год. 20 хв. 31.08.2018 року в м. Житомирі, на проспекті Миру, 4, поблизу під`їзду №5 невідома особа з хуліганських мотивів спричинила тілесні ушкодження її сину ОСОБА_10 , 2003 року народження (а.к.п. 150);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 06.09.2018 року, що тривав з 15 год. 00 хв. до 15 год. 30 хв., за участю потерпілого ОСОБА_10 , з якого вбачається, що останній на статистові показав, яким саме чином 31.08.2018 року близько 20 год. 25 хв. в м. Житомирі, по проспекту Миру, 4, обвинувачений заподіяв йому тілесні ушкодження, зокрема, як ОСОБА_8 правою ногою вдарив його в область обличчя (а.к.п. 151-154);
- висновком експерта Обласного наркологічного диспансеру Житомирської обласної ради №685 від 31.08.2018 року, яким підтверджується, те що обвинувачений ОСОБА_8 31 серпня 2018 року, тобто в момент вчинення інкримінованого злочину, перебував у стані алкогольного сп`яніння (а.к.п. 155). До того ж, огляд на стан алкогольного сп`яніння було проведено о 22 годині 15 хвилин 31.08.2018 року, тобто протягом двох годин з моменту подаї;
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.09.2018 року з якого вбачається, що потерпілому ОСОБА_10 були пред`явлені чотири фотознімки осіб. Потерпілий на одному із них за рисами обличчя, зачіскою та загальним зовнішнім виглядом в особі, яка 31.08.2018 року нанесла йому тілесні ушкодження впізнав обвинуваченого ОСОБА_8 (а.к.п. 161-163).
Проаналізувавши сукупність зібраних доказів, які є належними та допустимими, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, доведена повністю.

З висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Доводи апелянта про те, що судом не встановлено мотив вчинення злочину, а саме у чому полягає особлива зухвалість в діях обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно судової практики, що викладена у пунктах 3-5, 9, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22.12.2006 року «Про судову практику в справах про хуліганство», відповідно до ч. 1 ст. 296 КК України хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Як хуліганство дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень кваліфікують в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Безпосереднім об`єктом злочину за статтею 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що мотивами вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення були його зневага до загальноприйнятих правил поведінки у суспільстві і він діяв з умислом на грубе порушення громадського порядку.

Враховуючи, що судом першої інстанції встановлено факт завдання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілому, дії обвинуваченого в даному випадку вірно кваліфіковано як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, оскільки дії обвинуваченого супроводжувались насильством із заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень.
Доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано не врахував покази свідка ОСОБА_12 та не надав оцінки показам свідка ОСОБА_13 , спростовуються матеріалами кримінального провадження. Так, судом першої інстанції зазначено, що суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_12 , оскільки надані ним під час судового розгляду показання були непослідовними, суперечливими та останній їх декілька разів змінював, тому суд вважав, що його показання не заслуговують на довіру. Крім того, з урахуванням приписів статті 290 КПК України суд не прийняв, в якості доказу показання свідка ОСОБА_13 , оскільки вказаний свідок в ході досудового розслідування не допитувався та в ході судового розгляду стороні обвинувачення додаткові матеріали щодо даного свідка не відкривались.
Вказання апелянта на те, що покази інших свідків ґрунтуються лише на поясненнях потерпілого, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки суд оцінює докази у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що докази покладені судом в основу вироку не суперечать один одному та доводять винність обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України за обставин, встановлених судом.
Відповідно до п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, при оцінці доказів, як правило, суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Таким чином, установивши в порядку статті 91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, належність та допустимість доказів, з урахуванням доводів сторони захисту та наведенням мотивів на їх спростування, місцевий суд дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні даного злочину.
Зазначення апелянтом про те, що судом не було ухвалено рішення про порядок дослідження доказів, спростовується матеріалами кримінального провадження, а саме журналом судового засідання від 09.04.2019 року та технічним записом, з яких вбачається, що суд, заслухавши думку сторін, ухвалив встановити наступний порядок дослідження доказів: допитати потерпілого, свідків обвинувачення, свідків сторони захисту, допитати обвинуваченого (а.к.п. 75-76).
Вказання апелянтом на те, що витяг з ЄРДР та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення не є доказами в крмінальному провадженні, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до ст. 91 КПК доказуванню нарівні із іншими обставинами підлягають подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Посилання апелянта на те, що акт судово-медичного обстеження №2255 від 02.09.2018 року та висновок судово-медичного експерта № 2421 від 21.09.2018 року є недопустимими доказами, оскільки експертизи проведено без дотриманням вимог ст. 227 КПК України, апеляційний суд вважає безпідставними виходячи з наступного.

Згідно ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.

Отримавши тілесні ушкодження, потерпіла особа відповідно до вимог закону звертається в органи поліції для повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та отримання направлення в бюро СМЕ до реєстрації кримінального правопорушення в ЄРДР для фіксації тілесних ушкоджень.

Таким чином, наявність заяви представника потерпілого, підтвердженої актом судово-медичного обстеження, дає законні підстави для внесення її заяви в ЄРДР із попередньою кваліфікацією правопорушення, тобто відповідно до ст. 91 КПК є одним із доказів події правопорушення.

Також, в апеляційній скарзі захисник зазначає, що згідно вимог п. 2.3. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи, однак не наводить жодних доказів того, що саме експертом здобуті документи, а не слідчий чи потерпілий надали їх йому.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, експертом на підставі ухвали слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 10.09.2018 року, складено висновок № 2421 від 21.09.2018 року.

Також, за клопотанням захисника обвинуваченого ОСОБА_24 , безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_23 , який надав ґрунтовні роз`яснення щодо даного ним висновку та повністю підтвердив свій висновок.

Крім того, згідно правового висновку, викладеному в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.01.2020 року (справа №754/14281/17) відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про належність та допустимість вказаних акту судово-медичного обстеження №2255 від 02.09.2018 року та висновку судово-медичного експерта № 2421 від 21.09.2018 року як доказів в даному кримінальному провадженні.
Також, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про визнання недопустимими доказами протоколу слідчого експерименту з потерпілим від 06.09.2018 року та протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.09.2018 року з підстав проведення вказаних дій з неповнолітнім потерпілим за відсутності педагога або психолога та відсутності відомостей про роз`яснення потерпілому його прав.
Наведені апелянтом порушення, колегія суддів не може визнати істотними та такими, що перешкодили суду ухвалити законе та обґрунтоване рішення.
Крім того, відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь- які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Під час апеляційного розгляду істотних порушень прав потерпілого чи обвинуваченого, гарантованих Конституцією України та Конвенцією прав захист людини та основоположних свобод, колегією суддів не встановлено.

Доводи апелянта про те, що зміст протоколів слідчих дій та інших долучених до матеріалів кримінального провадження документів було оголошено в судовому засіданні не у повному обсязі, а також, що письмові докази не були надані для ознайомлення учасникам судового провадження, спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Як вбачається з журналу судового засідання від 08.11.2019 року судом в порядку ст. 358 КПК України було оголошено та досліджено докази по кримінальному провадженню, клопотань від сторони захисту щодо більш повного оголошення або надання доказів для ознайомлення не надходило (а.к.п. 165). Крім того, відповідно реєстру матеріалів досудового розслідування 21.09.2018 року підозрюваному ОСОБА_8 та його захиснику надавався доступ до матеріалів досудового розслідування (а.к.п. 5).

Посилання апелянта на те, що позовна заява, подана представником потерпілого, не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України та була підписана неуповноваженою на це особою, а тому її слід було повернути особі, яка її подала, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані питання вирішуються судом при прийнятті цивільного позову, але враховуючи, що даний цивільний позов був прийнятий судом до розгляду, то вказані недоліки при апеляційному розгляді не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення в цій частині. Крім того, згідно Реєстру матеріалів досудового розслідування (а.п.5-8) ОСОБА_10 постановою слідчого від 01.09.2018 року визнана представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 і вона мала право підписати позовну заяву.

Таким чином, при апеляційному розгляді встановлено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України в межах санкції ч.1 ст.296 КК України. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З вищенаведеними висновками місцевого суду погоджується і апеляційний суд та, з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, відсутності істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б безумовно тягнули за собою скасування судового рішення, не вбачає підстав для скасування вироку суду.

На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2020 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: