Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 000162 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Києва, громадянки України,

що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2020 ОСОБА_7 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України і їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначити їй покарання у виді громадських робіт на строк 180 годин, а також вирішити питання про стягнення процесуальних витрат.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, та правильність кваліфікації дій обвинуваченої, однак вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосував положення п.п.6, 61 ч.1 ст.67 КК України, які підлягали застосуванню, та призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через м`якість.

Так, суд не врахував обставини, що обтяжують покарання, вказані в обвинувальному акті, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, які згідно з ч.2 ст.67 КК України не відносяться до таких, які суд має право не врахувати. Що стосується призначеного покарання у виді штрафу, то, на переконання прокурора, поза увагою суду залишилося і те, що ОСОБА_7 не працює, утримує двох малолітніх дітей, що ставить під сумнів можливість виконання цього покарання, а в разі сплати штрафу може вплинути на рівень задоволення потреб дітей.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи законного представника потерпілого ОСОБА_6 , яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; доводи обвинуваченої, яка просила вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Як встановив суд, 14 жовтня 2020 року близько 16 години ОСОБА_7 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , під час словесного конфлікту зі своїм малолітнім сином ОСОБА_9 умисно штовхала і хватала останнього за шию, після чого кинула на ліжко та, сівши зверху, дряпала обличчя і завдала кулаками кілька ударів в обличчя та по тулубу потерпілого, чим спричинила йому легкі тілесні ушкодження у вигляді двох синців у правій скроневій ділянці, а також синців на повіках правого ока, на повіках лівого ока, на зовнішній поверхні правої ушної раковини, в проекції мочки вуха.
Обвинувальний акт щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку розглядався у спрощеному провадженні, а тому встановлені досудовим розслідуванням і, відповідно, судом, фактичні обставини кримінального провадження колегія суддів не переглядає відповідно до вимог ч.1 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України умисне легке тілесне ушкодження є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої заслуговують на увагу.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Цих вимог закону, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, судом першої інстанції дотримано не було.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 не працює, має двох малолітніх дітей, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо якого вчинено кримінальне правопорушення, і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яких вона зобов`язана утримувати. А відтак, врахувавши, серед іншого, і майновий стан обвинуваченої, суд дійшов нелогічного висновку про необхідність призначення їй покарання у виді штрафу.

Слушними є і твердження в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно не врахував обставини, що обтяжують покарання, а також високу ймовірність негативного впливу призначеного покарання на рівень задоволення потреб дітей.

А тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді штрафу хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом є явно несправедливим через м`якість, і не буде ефективним засобом примусу, який застосовується з метою забезпечення неухильного дотримання кожною особою Конституції України та законів України, а також захисту прав дітей.

Згідно з ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 414, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилося в тому, що суд безпідставно не врахував обставини, що обтяжують покарання, тобто не застосував закон, який підлягає застосуванню, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворе покарання, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції в цій частині, як про це просить прокурор.

При постановленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_7 вчинила кримінальний проступок, особу винної, який не судима, характеризується посередньо, має двох малолітніх дітей та зобов`язання щодо них з утримання та піклування, не працює.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд апеляційної інстанції визнає щире каяття обвинуваченої.

Обставинами, що обтяжують покарання, належить визнати вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, а також до дитини, з якою винна особа перебуває у сімейних відносинах.

Враховуючи обставини вчиненого кримінального проступку, наведені раніше дані про особу обвинуваченої, думку законного представника потерпілого, колегія суддів вважає, що необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді громадських робіт на мінімальний строк. Для призначення такого виду покарання відповідно до вимог ч.3 ст.56 КК України перешкод немає.

Підстав для скасування вироку і ухвалення нового вироку з визнанням ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та стягнення з неї процесуальних витрат колегія суддів не вбачає, оскільки зміст та вимоги апеляційної скарги свідчать про незгоду прокурора з вироком лише у частині призначеного покарання, а рішення про стягнення з обвинуваченої процесуальних витрат прийнято судом. Необхідності у призначенні обвинуваченій покарання у виді громадських робіт на запропонований прокурором строк також немає. А тому апеляційна скарга задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді громадських робіт на строк 60 /шістдесят/ годин.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3