Справа № 303/7614/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/492/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 30004036 про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Негрово Іршавського району, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за ч.2 ст.190, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 192 Кримінального кодексу України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційними скаргами прокурора Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2020 року, -

встановила:

вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 2 статті 192, частиною 2 статті 190 та частиною 4 статті 190 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду.
Позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду.
Позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду.
Вирішено питання з речовими доказами.
Відповідно до вироку, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що 01 січня 2012 року близько 12 години 00 хвилин у місті Мукачеві по вулиці Росвигівській біля кафе-магазину «Біла Лебідь», перебуваючи у салоні автомобіля потерпілого ОСОБА_10 , діючи з прямим умислом, з корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою збагачення, зловживаючи довірою потерпілого, під приводом надання ОСОБА_10 , допомоги у придбанні мікроавтобусу, заволодів грошовими коштами потерпілого у сумі 58 000 гривень, які ОСОБА_10 будучи введеним у оману добровільно передав ОСОБА_6 , після чого останній взяте на себе зобов`язання, щодо придбання мікроавтобусу не виконав, кошти потерпілого привласнив та заперечив факт їх отримання, чим спричинив матеріальні збитки на вищевказану суму, що на момент вчинення злочину становить 108 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та складає значну шкоду.
Таким чином ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що вчинив шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_10 , що завдало значної шкоди потерпілому.
Крім того, згідно з обвинувальним актом 20 лютого 2012 року близько 11 години 00 хвилин ОСОБА_6 перебуваючи у приміщенні, розташованому у АДРЕСА_3 , діючи повторно, з прямим умислом, із корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою збагачення, зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_9 , під приводом придбання ТОВ «Ківін», директором якого він був, в інтересах потерпілого, про вигідній для останнього ціні дизельного пального в об`ємі 50 тон, вартістю 10100 гривень за тонну, для проведення весняних польових робіт заволодів грошовими коштами потерпілого в сумі 307 000 гривень та 20 000 доларів США, що становить 159766 гривень за курсом НБУ станом на 20 лютого 2012 року, які ОСОБА_9 , будучи введеним в оману добровільно передав ОСОБА_6 . Після чого, останній взяте на себе зобов`язання, що придбання дизельного пального не виконав, кошти потерпілого привласнив та заперечив факт їх отримання, чим спричинив останньому матеріальних збитків на суму 466 766 гривень 00 копійок, що на момент вчинення злочину в шістсот разів і більше перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та складає особливо великі розміри.
Таким чином ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що вчинив шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_9 вчинене повторно та вчинене в особливо великих розмірах.
Також, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 22 квітня 2013 року у точно невстановлений слідством час, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливим мотивом, достовірно знаючи, що між ним та ОСОБА_11 існують договірні відносини позики грошових коштів, за наслідками яких він зобов`язаний здійснювати щомісячні обов`язкові платежі у вигляді відсотків, перестав здійснювати їх виплату та заперечив факт укладення ним договору про відсотки від 05 квітня 2012 року, а саме особисте підписання вказаного договору. Натомість, ОСОБА_6 продовжив безоплатно користуватись належними ОСОБА_11 грошовими коштами в сумі 450000 гривень.
Відповідно до обвинувального акту, за період безоплатного користування грошовими коштами ОСОБА_11 в період з 01 квітня 2013 року по 01 вересня 2016 року ОСОБА_6 ухилився від сплати обов`язкових платежів на користь ОСОБА_11 , а той в свою чергу не отримав за користування належними йому коштами суму в розмірі 346200 гривень 00 копійок, що становить більше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та складає шкоду у великих розмірах.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковані під час досудового розслідування за частиною 2 статті 192 КК України заподіяння майнової шкоди у великих розмірах шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства.
При цьому у вироку зазначено, що дослідивши під час судового розгляду усі зібрані органом досудового розслідування докази, заслухавши обвинуваченого, покази потерпілих, свідків, дослідивши докази сторони захисту суд прийшов до висновку, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні ним зазначених вище кримінальних правопорушень не знайшло свого підтвердження.
Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції у вироку, зокрема, вказав, що приходить до переконання, що стороною обвинувачення доведено факт існуючого боргу ОСОБА_6 перед потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте жодним чином не доведено його вину у вчиненні ним кримінального правопорушення стосовно потерпілих. Зазначив, що договірні відносини між сторонами завжди містять певний ризик невиконання сторонами або однією зі сторін своїх зобов`язань. При цьому не завжди таке невиконання зобов`язань стороною має ознаки кримінального правопорушення, зокрема, шахрайства. Наданими сторонами доказами підтверджується факт того, що між особами існували договірні правовідносини, які лежать в площині цивільного права та регулюються відповідними нормами цивільного законодавства України. Проте жодного доказу, який би вказував на наявність умислу у обвинуваченого в момент отримання грошей їх привласнити та в подальшому не повертати, а також причинного зв`язку між діями обвинуваченого та хибним уявленням потерпілих про фактичні обставини, суду надано не було. Колегією суддів встановлено, що стороною обвинувачення не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на наявність в діях обвинуваченого умисного зловживання довірою потерпілих.
На вирок суду прокурор Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить повторно дослідити покази надані під час судового розгляду свідками, обвинуваченим та потерпілими, наявні в матеріалах справи докази, документи та речовий доказ аудіо-диск із розмовою потерпілого ОСОБА_11 та обвинуваченого. Оскаржуваний вирок скасувати повністю та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2, ч.4 ст.190 та ч.2 ст.192 КК України та призначити йому покарання у вигляді: за ч. 2 ст. 190 КК України, у вигляді 2 роки позбавлення волі; за ч.2 ст.192 КК України, у вигляді 1 рік обмеження волі; за ч.4 ст. 190 КК України, у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; На підставі ст.70 КК України, визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В обґрунтування вказує, що сторона обвинувачення не погоджується із висновком суду, оскільки вважає, що сам факт написання розписок не свідчить про наявність між сторонами виключно цивільно-правових відносин, а фінансова неспроможність обвинуваченого виконати існуючі боргові зобов`язання не є тотожним умисному прихованню обвинуваченим від потерпілого інформації про свою стійку фінансова неспроможність.
Наголошує, що суд першої інстанції фактично обмежився самим фактом написання обвинуваченим розписок та не врахував ряд обставин, які були встановлені судом під час розгляду і свідчать про умисне маскування обвинуваченим своїх дій під цивільно-правові відносини, щоб приховати справжній їх характер та викликати у потерпілих впевненості у добросовісності його намірів.
Звертає увагу, що ОСОБА_13 умисно приховував від потерпілих (замовчував) інформацію про наявність у нього інших боргових зобов`язань на великі суми, зокрема перед ОСОБА_14 . Тому ризик цивільних правовідносин, на який вказує у вироку суд, не був об`єктивним та властивим для таких взаємовідносин. Оскільки приховання обвинуваченим інформації про скрутне матеріальне становище мало суттєвий вплив на добровільність передачі коштів та можливі наслідки.
Більше того, суд не врахував покази самого ОСОБА_12 , який заперечив існування боргу та стверджував, що вказані грошові кошти отримав не в день зазначений у розписці, а в інший період (з 2007 до 2011 року) саме для бізнесу, та повернув їх потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Починаючи з 2010 року, його стан здоров`я погіршився і він перестав займатись підприємницькою діяльністю, а розписки написав вже після повернення потерпілим усіх позичених коштів, через те, що ті його постійно переслідували. Тобто, відповідно до показів ОСОБА_12 написані ним розписки стосувались не цивільних відносин, а є наслідком неправомірних дій потерпілих, що у свою чергу виключає наявність цивільно-правових відносин.
Важливим, на думку обвинувачення фактом, що не взятий до уваги колегією суддів є те, що ОСОБА_13 не маючи джерел для повернення коштів, не маючи у праві власності жодного майна, за рахунок якого він міг би повернути борг, отримав від трьох потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , практично у один період, грошові кошти на загальну суму більше мільйона гривень, а після чого знявся із місця реєстрації під приводом вибуття в іншу область та переховувався від потерпілих. Вказаний факт також підтверджує отримання коштів потерпілих ОСОБА_17 , без мети їх подальшого повернення.
На вирок суду потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали апеляційну скаргу, проте в подальшому, 20 червня 2020 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшли заяви потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про відмову від поданої ними апеляційної скарги, при цьому в таких вказано, що до ОСОБА_6 у них жодних матеріальних і моральних претензій не має, просили справу розглядати у їх відсутності.
На апеляційні скарги прокурора Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 захисник ОСОБА_6 подала заперечення.
До початку апеляційного розгляду потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 22.6.2020 р. подали заяви про відмову від апеляційної скарги, просили справу розглядати у їх відсутності. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вказаних заявах зазначили, що у них відсутні будь-які матеріальні і моральні претензії до ОСОБА_6 , останній їм нічого не боргує, вони помилились в підрахунках.
Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, захисника та обвинуваченого, які апеляційну скаргу прокурора заперечили, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.
За приписами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, представник потерпілого можуть відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою відповідно підозрюваного, обвинуваченого, чи потерпілого.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 403 КПК України якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.
Так, до початку апеляційного розгляду потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 22.6.2020 р. подали заяви про відмову від апеляційної скарги, просили справу розглядати у їх відсутності. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вказаних заявах зазначили, що у них відсутні будь-які матеріальні і моральні претензії до ОСОБА_6 , останній їм нічого не боргує, вони помилились в підрахунках.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_6 слід закрити в зв`язку з відмовою апелянтами від апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим
і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно
з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ч. 1 ст. 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
При перевірці кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що висновок суду про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 192 КК України за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних та допустимих доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
У своїй апеляційній скарзі прокурор вказує на безпідставне виправдання ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що на думку колегії суддів є необґрунтованим.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується за ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 192 КК України КК України у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої фізичної особи, використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди.
Положення ст. 190 КК України передбачають кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Характерною ознакою об`єктивної сторони цього злочину є те, що особа (власник, володілець, особа, якій ввірене майно чи під охороною якого воно перебуває) внаслідок обману чи довіри добровільно передає винній особі майно, яке в нього є, або право на нього.
Натомість ст. 192 КК України встановлює відповідальність за заподіяння значної майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства.
Однією з форм об`єктивної сторони цього злочину, як правило, треба вважати звернення у свою користь або на користь інших осіб платежів, що мали надійти власникові.
У цьому разі об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 192 КК України, полягає в тому, що потерпіла особа внаслідок обману або зловживання довірою не отримує відповідні кошти (чим йому і завдається шкода), на відміну від складу злочину, передбаченого ст. 190 КК, де потерпілий добровільно передає майно, яке вже є в його володінні, віданні чи під його охороною, або передає право на майно, яке в нього є.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдальний вирок зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правильного висновку про те, що вони не підтверджують вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому злочинів.
Виходячи з викладеного, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 192 КК України КК України не знайшла свого підтвердження, що, в свою чергу вказує на правильність ухвалення судом першої інстанції виправдувального вироку у даному кримінальному провадженні.
Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, а саме, оцінюючи покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , суд першої інстанції зазначив, що останні підтвердили факт передачі коштів обвинуваченому, з метою виконання ним певних фінансових зобов`язань. При цьому свідок ОСОБА_19 категорично ствердила, що особисто передавала кошти обвинуваченому, який повинен був повернути їх через два тижні. Крім того ствердила, що розписка була написана на її ім`я. Проте як потерпілий ОСОБА_9 зазначив протилежне, а саме що обвинувачений отримав від нього кошти і зобов`язався доставити пальне, яке він планував використати для сільськогосподарських робіт. Покази свідка ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_9 не узгоджуються між собою та з інформацією, яка міститься в розписці, наданій на ім`я ОСОБА_20 , згідно якої обвинувачений зобов`язується повернути наявний борг 20 000 доларів США до травня 2012 року, до кінця вересня 2012 року зобов`язався повернути іншу суму. Тобто показання потерпілого ОСОБА_9 спростовуються показами обвинуваченого, свідка ОСОБА_19 та самою розпискою від 20 лютого 2012 року, наданою стороною обвинувачення як доказ винуватості ОСОБА_6 .
Також суперечливими суд першої інстанції визнав покази потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_18 , які не узгоджуються між собою та з відомостями, які містяться в розписці 01 січня 2012 року, згідно якої обвинувачений ОСОБА_6 взяв у борг у ОСОБА_10 58 000 гривень та зобов`язується їх повернути у визначений строк. Тобто, обвинувачений вказує на повернення боргу і жодним чином не бере на себе зобов`язання доставити потерпілому транспортний засіб. Крім того, ОСОБА_10 у своїх показах зазначає, що свідок була присутня при передачі коштів, проте остання заперечила даний факт під час судового розгляду.
Крім цього суд першої інстанції зазначив, що наданим суду висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів №2383 від 08 липня 2016 року підтверджується, що саме обвинувачений ОСОБА_6 складав розписки від 01 січня 2012 року та 20 лютого 2012 року, що останній не заперечив під час судового розгляду.
Щодо наданих стороною обвинувачення письмових доказів фотокопій рахунків та видаткових накладних, суд першої інстанції вважав, що такі подані з порушенням вимог статті 99 КПК України, згідно якої сторона кримінального провадження зобов`язана надати суду оригінал документу.
Також, суд першої інстанції вважав неналежними доказами журнали та звукозаписи судових засідань від 15 березня 2017 року та 10 травня 2017 року, наданими стороною захисту оскільки такі порушують принцип безпосередності дослідження показань, визначений статтею 23 КПК України.
Випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_21 від 09 січня 2013 року підтверджується факт перебування на лікуванні останньої, проте, свідок ОСОБА_18 під час допиту в судовому засіданні ствердила, що її мати вже тривалий час перебуває на лікуванні і потребує догляду, також цей факт підтверджується посвідченням інваліда від 01 жовтня 1999 року.
Суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які перебувають у родинних стосунках з обвинуваченим, їх покази не доводять винуватість ОСОБА_6 і не спростовують факт наявності боргових зобов`язань обвинуваченого.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що стороною обвинувачення доведено факт існуючого боргу ОСОБА_6 перед потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте жодним чином не доведено його вину у вчиненні ним кримінального правопорушення стосовно потерпілих.
При цьому суд першої інстанції підставлено звернув увагу, що договірні відносини між сторонами завжди містять певний ризик невиконання сторонами або однією зі сторін своїх зобов`язань. При цьому не завжди таке невиконання зобов`язань стороною має ознаки кримінального правопорушення, зокрема, шахрайства.
Поряд з цим, колегія суддів погоджується з наступними доводами викладеними у вироку, а саме, що наданими сторонами доказами підтверджується факт того, що між особами існували договірні правовідносини, які лежать в площині цивільного права та регулюються відповідними нормами цивільного законодавства України. Проте жодного доказу, який би вказував на наявність умислу у обвинуваченого в момент отримання грошей їх привласнити та в подальшому не повертати, а також причинного зв`язку між діями обвинуваченого та хибним уявленням потерпілих про фактичні обставини, суду надано не було.
З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном (коштами), в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою.
Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном (коштами) шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто, при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно (кошти) чи право на нього.
При обвинуваченні особи у вчиненні шахрайства під час укладення договорів цивільно-правового характеру слід в обов`язковому порядку встановлювати умисел особи на заволодіння майном в момент його отримання. У разі відсутності такого умислу відсутній склад злочину а натомість мають місце цивільно-правових відносин між особами. Невиконання договірних зобов`язань за таких обставин тягне за собою цивільно-правову відповідальність.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на наявність в діях обвинуваченого умисного зловживання довірою потерпілих, а надані суду розписки щодо зобов`язання повернути борг ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вказують на наявність між цими сторонами та обвинуваченим цивільно-правових відносин, у тексті розписок відсутні зобов`язання щодо купівлі дизельного пального та автомобіля. Фінансова неспроможність обвинуваченого, виконати існуючі боргові зобов`язання, не свідчить про умисел особи на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою потерпілих.
Поряд з цим, у вироку вказано, що доказами, які на думку сторони обвинувачення підтверджують вину ОСОБА_6 , щодо заподіяння ним майнової шкоди потерпілому ОСОБА_11 шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства є звукозапис та письмові докази, досліджені у судовому засіданні, вказуючи на наявність договірних відносин позики грошових коштів між обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_24 сторона обвинувачення покликається на договір про відсотки від 05 квітня 2012 року, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 березня 2014 року визнано недійсним. Крім того, наявність у матеріалах кримінального провадження рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 липня 2015 року, яке набуло законної сили, яким постановлено стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_11 розмір боргу, у сукупності з іншими доказами вказує на наявність між вказаними особами цивільно-правових відносин.
Судом першої інстанції слушно наголошено, що наданими стороною захисту доказами підтверджується, що після перегляду у 2015 році рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 березня 2013 року за нововиявленими обставинами виконавчий лист до виконання повторно не пред`являвся і на теперішній час потерпілий ОСОБА_11 не має претензій до обвинуваченого. При цьому, суд першої інстанції підставно вказав, що між ОСОБА_11 та обвинуваченим існували виключно цивільно-правові відносини, що потерпілий і підтвердив, звернувшись до суду з цивільним позовом про стягнення з ОСОБА_6 суми боргу. Підставою для ухвалення рішення суду були розписки від 07 січня 2011 року, від 11 травня 2011 року та договір позики від 05 квітня 2012 року.
За таких обставин колегія суддів вважає безпідставною та необґрунтованою позицію сторони обвинувачення щодо наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину передбаченого частиною 2 статті 192 КК України, а саме заподіяння майнової шкоди у великих розмірах шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства.
Щодо заявлених потерпілими позовних вимог колегія суддів приходить до наступного.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_9 просить стягнути з ОСОБА_6 1 078 284 гривні 73 копійок матеріальної шкоди та 1 500 000 гривень 00 копійок моральної шкоди. ОСОБА_10 у своєму позові просить стягнути з ОСОБА_6 136 871 гривню 00 копійок матеріальної шкоди та 100 000 гривень 00 копійок моральної шкоди. ОСОБА_11 просить стягнути з ОСОБА_6 1 999 608 гривень 00 копійок матеріальної шкоди та 50 000 гривень 00 копійок моральної шкоди.
Проте, як зазначено вище, колегія суддів прийшла до переконання що стороною обвинувачення не доведено вину ОСОБА_6 та його слід виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11
Частиною 3 статті 129 КПК України визначено, що у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
Таким чином, з наведених вище підстав позов ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід залишити без розгляду.
Відтак, оскільки в судовому засіданні прокурором не було доведено існування матеріальних збитків заподіяних діями ОСОБА_6 , що свідчить про відсутність такої обов`язкової умови диспозиції інкримінованих останньому злочинів як істотна шкода, а отже в його діях відсутня об`єктивна сторона.
Не знайшли свого ствердження в ході судового розгляду в суді першої інстанції та під час розгляду справи апеляційним судом, висновки сторони обвинувачення щодо
Докази, тобто фактичні дані, зібрані у відповідності з вимогами кримінально процесуального закону, вказують на відстутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 192 КК України.
Отже, виходячи з вищенаведеного, висновки сторони обвинувачення щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним злочинів є непереконливими, суперечливим та передчасними, обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях, а тому обвинуваченого ОСОБА_6 , підставно виправдано, з чим погоджується колегія суддів.
Як встановлено колегією суддів, з огляду на викладене, суд першої інстанції не порушив вимог засади безпосередності дослідження доказів (ст. 23 КПК), а винесений вирок відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Крім того, як убачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, зазначені доводи по суті зводяться до незгоди з даною судом оцінкою доказів. Водночас на жодні нові докази, крім тих, які були досліджені судом першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка, прокурор не посилається, а фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від їх оцінки судом.
Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
В своїй апеляційній скарзі прокурор просив допитати обвинуваченого, свідків, потерпілих повторно дослідити наявні в матеріалах справи докази.
Так, повторне дослідження доказів можливе за наявності аргументованих доводів щодо необхідності цих дій, проте апелянтом не наведено обґрунтованих доводів щодо необхідності таких.
Зважаючи на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених судом першої інстанції у кримінальному провадженні не виявлено, тому законних підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 , колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів ,-
постановила :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_6 закрити в зв`язку з відмовою апелянтами від апеляційної скарги.
Апеляційну скаргу прокурора Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4