ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/282/21 Справа № 185/4647/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000176 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого «Національна Гвардія України» військова частина НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки, з виконанням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди 19 975,00 грн., та в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди сумі 400000 грн., а саме по 200000 грн. для кожного окремо.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у відповідності вимог процесуального закону.
Цим вироком дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 17.02.2020 року, приблизно о 07.05 год., водій ОСОБА_7 у світлий час доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan Qashgai» реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить ОСОБА_7 , рухався в населеному пункті, зі швидкістю приблизно 50 км./год., при ясній погоді, по асфальтобетонному сухому чистому покриттю лівої смуги для руху проїзної частини вулиці Дніпровській, що має по дві смуги для руху у кожному напрямку розділені розміткою 1.3 (поділяє транспортні потоки протилежних напрямків), зі сторони проспекту Шахтобудівників в напрямку провулка Берестового у м. Павлоград Дніпропетровської області. В цей же час проїзну частину вулиці Дніпровської м. Павлоград, Дніпропетровської області, по нерегульованому пішохідному переходу переходила пішохід ОСОБА_14 , яка рухалася з права наліво відносно напрямку руху автомобіля марки «Nissan Qashgai» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 . Разом з тим, водій ОСОБА_7 , здійснюючи рух на швидкості приблизно 50 км./год., рухаючись в умовах не обмеженої видимості, не впевнившись у відсутності пішоходів на пішохідному переході в напрямку руху, грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, проявляючи злочинну самовпевненість, але легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не обрав безпечну швидкість руху та не врахував дорожню обстановку наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебувала пішохід, не зменшив швидкість руху, аж до зупинки транспортного засобу, чим не виконав покладені на нього обов`язки, як на водія транспортного засобу, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, як наслідок в районі електроопори №26 по вулиці Дніпровській у м. Павлоград Дніпропетровської області допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобілю марки «Nissan Qashgai» реєстраційний номер НОМЕР_3 , на пішохода ОСОБА_14 , яку з отриманими внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями у без свідомому стані госпіталізовано до КНП «Павлоградська лікарня інтенсивного лікування» Павлоградської міської ради у відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії.
Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм автомобіля марки «Nissan Qashgai» держ. номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Невиконання вищевказаного пункту правил дорожнього руху України призвело до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження, а саме: крововиливи в м`які тканини голови тім`яно-скроневої області зліва та скроневої області справа, субдуральної гематоми справа з боку основи у кількості 70мл., субарахноїдальні крововиливи скроневої області зліва та лобно-тім`яно-потиличної областей справа, крововиливи біля коренів легень, більше зліва, крововиливи діафрагми по задній поверхні більше зліва, крововилив в жирову клітковину, в область лівої нирки, крововилив в м`які тканини в області лівої сідниці та лівого колінного суглобу. Вище описані тілесні ушкодження утворилися при життєво по ударному механізму від дії тупого (тупих) твердого предмету, що діяв з великою силою та мав велику масу, та таким предметом могли бути виступаючі частини рухаючогося автотранспортного засобу, та дорожнє покриття при падінні та удари об нього. Виявлені вищеописані тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, що супроводжувалася судбуральною гематомою справа та забоєм головного мозку оцінюються як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення та перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілої.
20.02.2020 року приблизно о 14.21 год., за місцем надання медичної допомоги у КНП «Павлоградська лікарня інтенсивного лікування» Павлоградської міської ради, настала смерть ОСОБА_14 внаслідок внутрішньочерепної травми, що супроводжувалася судбуральною гематомою справа та забоєм головного мозку.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду першої інстанції змінити, а саме в частині призначення додаткового покарання - не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, та зменшити суму відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілих.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через свою суворість.
Крім того, захисник зазначає, що ОСОБА_7 повністю визнає свою вину в скоєні вказаної ДТП, не оспорює жодної обставини, викладеної в матеріалах провадження, оскільки його вина підтверджена не тільки матеріалами вказаної справи, але й позицією обвинуваченого який розуміє, що тільки його неправомірними діями заподіяна смерть пішоходу ОСОБА_14 , оскільки обвинувачений після настання події ДТП прийняв всі необхідні на той час заходи для відшкодування завданої позивачам шкоди, а саме передавав їм кошти, які були необхідні для лікування потерпілої, а після її смерті повністю відшкодував витрати на її поховання, потім надавав кошти на транспортування померлої до місця поховання в іншу область України, за послуги працівників моргу, а також домовились з потерпілою стороною про плату за пам`ятник, коли настане необхідність, не відмовляється від відшкодування потерпілій стороні моральної шкоди в певному розмірі.
Разом з тим, захисник вказує, що в зв`язку з даною ДТП обвинувачений ОСОБА_7 був звільнений з роботи в системі міністерства внутрішніх справ, де працював до цього, та влаштувався на іншу роботу, отримуючи ненабагато більше мінімальної заробітної плати, та має намір відшкодовувати завдану потерпілим інші витрати, пов`язані з загибеллю ОСОБА_14 та завдану їм моральну шкоду, однак розмір моральної шкоди є занадто великим, та таким, що він не зможе виплатити.
Відповідно полісу № 173358500 від 03.10.2019 року відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність у Страховій Компанії ВУСО, що вказує на те, що потерпілі зможуть і отримати від страхової компанії страхове відшкодування.
Крім того, ОСОБА_7 має на утриманні чотирьох дітей, двоє із яких від попереднього шлюбу, які мешкають з першою жінкою на утримання яких він платить аліменти, та двоє народжені в другому шлюбі, в якому він знаходиться на даний час, які повністю знаходяться на його утриманні.
Захисник зазначає, що обвинувачений раніше до будь-якої відповідальності не притягувався, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, щиро кається в заподіяному, частково відшкодував завдану потерпілим шкоду, а тому призначене покарання підлягає пом`якшенню.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, просили її задовольнити в повному обсязі.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.
Представник потерпілих заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, а тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що призначаючи додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, суд не повністю врахував всі обставини справи та характеристику особистості обвинуваченого, є безпідставними з огляду на наступне.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.
У роз`ясненнях, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 (з наступними змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ч.ч. 1, 2 ст.ст. 286, 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 допустив порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали у виді смерті потерпілої.
Крім того, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи та особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, одружений, має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до висновку щодо результатів огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 17.02.2020 року у ОСОБА_7 на момент огляду ознак сп`яніння не виявлено, за місцем мешкання та колишньої роботи характеризується з позитивної сторони, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття у скоєнні кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Судом першої інстанції при призначенні додаткового покарання також врахована в повному обсязі думка потерпілих, які наполягали на позбавленні ОСОБА_7 права керування транспортними засобами.
Таким чином, з урахуванням наслідків, що настали, а саме настання смерті потерпілої, думку потерпілих щодо того, щоб позбавити ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так як таке покарання забезпечить необхідне й достатнє для обвинуваченого виправлення та попередження вчинення нових аналогічних злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_7 повністю визнає свою вину, після настання події ДТП прийняв всі необхідні на той час заходи для відшкодування завданої позивачам шкоди, раніше до будь-якої відповідальності не притягувався, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, щиро кається в заподіяному, частково відшкодував завдану потерпілим шкоду, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України, проте не є достатніми підставами для зміни призначеного покарання шляхом скасування додаткового покарання.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання, призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є обґрунтованим та необхідним.
Підстав для зміни призначеного покарання в частині призначення додаткового покарання ОСОБА_7 з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.
З огляду на це, наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого доводи про необхідність скасування призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для скасування призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого.
Між тим, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що відповідно полісу № 173358500 від 03.10.2019 року відповідач ОСОБА_7 застрахував свою цивільно-правову відповідальність у Страховій Компанії ВУСО, що вказує на те, що потерпілі зможуть і отримати від страхової компанії страхове відшкодування, є слушними.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, цивільно-правова відповідальність на транспортний засіб автомобіль «Nissan Qashgai» д.н. НОМЕР_3 , яким керував обвинувачений ОСОБА_7 у період вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована у СК ВУСО згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 173358500 від 03.10.2019 року, страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 260 000 грн., за шкоду, заподіяну майну 130 000 грн, термін дії полісу до 02.10.2020 року, тобто діяв на день вчинення ОСОБА_7 ДТП 17 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 37).
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції не дотримався.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було заподіяно матеріальної та моральної шкоди.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, на момент вчинення злочину відповідальність ОСОБА_7 була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно із ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18 (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування.
Таким чином, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).
Таким чином, підстави вважати виключно ОСОБА_7 належним відповідачем за цивільним позовом ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в даному випадку у колегії суддів відсутні. Враховуючи те, що за законом заявлена сума шкоди підлягає стягненню також зі страховика, підстави вважати, що суд обґрунтовано вирішив питання про відшкодування моральної та матеріальної шкоди тільки з обвинуваченого, не залучивши до розгляду провадження у якості цивільного відповідача СК ВУСО як страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу, колегія суддів не може.
Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
У випадку якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Проте, таких клопотань позивачем надано не було та судом першої інстанції вказане питання не вирішувалось.
Однак, за вищезазначених обставин, результат розгляду судом цивільного позову по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню.
Разом з цим, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити в частині вирішення цивільного позову нове рішення, оскільки для цього необхідно досліджувати відповідні докази, які стосуються цивільних позовів, а також у зв`язку з тим, що зміна процесуального статусу особи не входить до повноважень суду апеляційної інстанції, а чинним законодавством не передбачена можливість стягнення будь-яких коштів в рахунок задоволення позовних вимог з третіх осіб, якою в даному випадку і є страхова компанія. Крім того, страхова компанія на час ухвалення вироку не була залучена до участі у судовому засіданні, а для належного вирішення цивільних позовів є необхідним обговорення та вирішення питання про суб`єктний склад цивільних відповідачів, що не є можливим на етапі апеляційного провадження.
Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
А тому, керуючись загальними засадами кримінального провадження передбаченими ст. 7 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову та призначення з цього приводу новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника обвинуваченого задовольнити частково, вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а в решті вирок суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_12 та ОСОБА_13 і призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а в частині скасування судового рішення щодо цивільного позову, - оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4