Гребінківський районний суд Полтавської області
_______________________________________________________________ 528/701/20
УХВАЛА
Іменем України

07 серпня 2020 р. м. Гребінка

Гребінківський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без технічної фіксації в залі суду подання провідного інспектора Гребінківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» ОСОБА_3 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вонігово, Тячівського району, Закарпатської області, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, офіційно не працюючого, засудженого вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 року за ч. 3 ст. 185, ч.3 ст.15 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, -

в с т а н о в и в:

Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 року ОСОБА_4 засуджений за ч. 3 ст. 185, ч.3 ст.15 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки.

Провідний інспектор Гребінківського РС філії ДУ «Центр пробації» Полтавської області ОСОБА_3 звернулася до суду з поданням про скасування звільнення ОСОБА_4 від покарання з випробуванням та направлення його в місця позбавлення волі для відбування покарання, призначеного вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 року, в зв`язку з вчиненням ним нового злочину під час іспитового строку.

У судове засідання представник органу пробації не з`явилася, надала суду письмову заяву про розгляд подання про вирішення питання про скасування звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, призначеного судом, без її участі. Подання підтримала, просила задовольнити.

Прокурор у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд подання за його відсутності. Просив у задоволенні подання відмовити.

Засуджений ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Його неявка не перешкоджає розгляду подання по суті.

Відповідно ст.107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів не проводилася, в зв`язку з неявкою учасників процесуальної дії та відсутності відповідних клопотань про застосування технічної фіксації.

Дослідивши особову справу засудженого ОСОБА_4 № 21/2016, суд прийшов до висновку, що в задоволенні подання уповноваженого органу з питань пробації про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_4 необхідно відмовити, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів особової справи № 21/2016, вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 року ОСОБА_4 засуджений за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання. Вказаний вирок набрав законної сили 15.04.2016 року (а.о.с. 5-9).

Судом встановлено, що 22.04.2018 Гребінківським РВ КВІ УДПтС України в Полтавській області було отримано розпорядження (а.о.с.4) та копію вироку Іршавського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 відносно ОСОБА_4 для виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 КВК України уповноважений орган з питань пробації:веде облік засуджених протягом іспитового строку; роз`яснює засудженим порядок виконання обов`язків, покладених на них судом; здійснює нагляд за засудженими; вживає заходів з припинення порушень судових рішень; організовує першочергові заходи з виявлення засуджених, місцезнаходження яких невідоме; звертається до відповідних правоохоронних органів щодо розшуку засуджених, місцезнаходження яких невідоме; здійснює інші повноваження, передбачені цим Кодексом та Законом України «Про пробацію».

25.04.2016 в приміщенні Гребініківського РВ КВІ УДПтС України в Полтавській області ОСОБА_4 було роз`яснено покладені на нього вироком суду обов`язки та попереджено про їх невиконання (а.о.с. 17).

Так, з матеріалів особової справи слідує, що за час перебування на обліку для профілактичних бесід ОСОБА_4 з`являвся відповідно викликів. 02.07.2017 року для проведення профілактичної бесіди не з`явився без поважних причин, відповідно неявки йому було винесено письмове застереження у вигляді попередження від 20.09.2017 року (а.о.с. 82). До адміністративної відповідальності не притягувався. В повідомленні Гребінківської міської ради вказано, що заяв і скарг на громадянина ОСОБА_4 від жителів міста не надходило (а.о.с. 40).

Разом з тим, в матеріалах особої справи міститься витяг з кримінального провадження за №0000271 стосовно громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по факту вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України (а.о.с.93,123).

Крім того, відповідно до повідомлення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 20.02.2020 року №299/2026/19, 12.12.2019 року у кримінальному провадженні №0000271 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 150 (сто п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. Відповідно до ч.1 ст. 71, ч.3 ст. 72 КК України ОСОБА_4 за сукупністю вироків, до покарання, призначеного даним вироком, повністю приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком та остаточно призначено покарання у виді штрафу у розмірі 150 (сто п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. та трьох років і одного місяця позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки згідно з вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 року, останній виконувати самостійно. 21.01.2020 року кримінальне провадження надіслано до Закарпатського апеляційного суду для розгляду за апеляційною скаргою прокурора (а.с.158).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 КК України для направлення засудженого для відбування призначеного покарання під час іспитового строку, достатньо невиконання ним хоча б однієї з двох умов: 1) невиконання покладених на нього обов`язків, визначених у ст. 76 КК України або 2) систематичного вчинення правопорушень, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення. Що узгоджується, з положеннями ч.1 та ч.2 статті 166 КВК України - «Відповідальність осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням».

Засуджений підлягає направленню для відбування призначеного покарання у разі вчинення ним лише правопорушень, які відповідають сукупності таких ознак: а) вони були систематичними; б) кожне з них потягло за собою адміністративне стягнення; в) свідчать про небажання засудженого стати на шлях виправлення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», також зазначено, що суд за поданням органу, який здійснює контроль за поведінкою засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, може прийняти рішення про скасування звільнення та про направлення засудженого для відбування призначеного покарання в разі невиконання покладених на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК, або систематичного (три і більше разів) вчинення правопорушень, що потягли адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

З досліджених матеріалів особової справи не вбачається, що під час іспитового строку засуджений ОСОБА_4 систематично порушував покладені на нього судом обов`язки.

Разом з цим, згідно ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим під час іспитового строку нового кримінального правопорушення суд суди мають розцінювати це, як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за правилами ст.ст.70, 71 КК України.

Однак, даючи оцінку наявним в справі доказам, слід заувжити наступне, як зазначалось вище, зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч.1 ст.78 КК України, через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання згідно з цими статтями кримінального закону є не вчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому, констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.

Наведені норми чинного законодавства закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у багатьох міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Також, вищезазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, подання до суду представником уповноваженого органу з питань пробації клопотання про скасування звільнення від покарання з випробуванням з мотивів, наприклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.

При вирішенні судом питань, пов`язаних із виконанням вироку (ст. 539 КПК України), суд має керуватись загальними засадами кримінального провадження, визначеними в ст.7 КПК України, серед яких презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка кореспондується з положеннями ст.62 Конституції України, за якою ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Комплекс вказаних положень нормативних актів вказує на те, що, загальними засадами кримінального процесу закріплено не тільки презумпцію невинуватості, а й вказано яким саме єдиним джерелом така презумпція може бути спростована вироком, який набрав законної сили.

Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що «в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні ОСОБА_5 від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли».

Вимогами КПК визначено, що вирок суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

В ході розгляду вказаного подання встановлено, що вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12.12.2019 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.185 КК України, не набрав законної сили, так як був оскаржений в апеляційному порядку до Закарпацького апеляційного суду і на день розгляду подання рішення за апеляційною скаргою не прийнято.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає подання недостатньо вмотивованим та обґрунтованим, винесеним без врахування обставин, встановлених в судовому засіданні, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

Разом з цим, у разі відмови у задоволенні подання про скасування звільнення від покарання з випробуванням, таке подання може бути направлено повторно, якщо будуть встановлені для цього підстави, визначені ч. 2 ст. 78 КК України, і указані обставини є достатніми для повторного подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК України, ч. 1, 2 ст. 78 КК України, ч. 1 ст. 17, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд.

п о с т а н о в и в :

В задоволенні подання провідного інспектора Гребінківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» ОСОБА_3 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Гребінківський районний суд Полтавської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Cуддя ОСОБА_1