Номер провадження: 11-сс/813/2004/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_7

представника власника майна ОСОБА_8

представника власника майна ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 та представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_12 , про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0004973 від 10.09.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2020 року було задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0004973 від 10.09.2020, та накладений арешт на автомобіль «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER 100» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , 2003 року випуску шасі № НОМЕР_2 , який отримано в ході огляду 27.11.2020 року,за адресою : м. Миколаїв, вул. Біла, 44, так як слідчий суддя прийшов до висновку про те, що арешт необхідний з метою збереження доказу та запобіганню ризиків його відчуження.

Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль, який належить ОСОБА_10 , задовольнити, та передати цей автомобіль на зберігання та користування ОСОБА_10 , посилаючись на те, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та невмотивованою, так як слідчий суддя не взяв до уваги, що ОСОБА_10 є єдиним законним власником автомобіля, який він нікому не продавав, що підтверджується висновком експерта №17 від 18.03.2020 року, у якому встановлено, що договір про продаж автомобіля від 03.04.2019 року та акт технічного стану транспортного засобу від 03.04.2019 року були підписані не власником ОСОБА_10 .

При накладенні арешту на майно слідчий суддя не вирішив питання щодо передачі автомобіля його власнику, чим позбавив законного власника майна можливості розпоряджатися своїм майном.

Арештоване майно не відповідає вимогам ст.ст.167,170 КПК України.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою та висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи, так як слідчий суддя не врахував, що ОСОБА_10 , який був власником автомобіля, залишив користування та розпорядження своєму зятю ОСОБА_13 будинок за адресою АДРЕСА_1 , на подвір`ї якого перебував автомобіль.

ОСОБА_13 надав ОСОБА_14 в оренду зазначений будинок, а також надав згоду на користуватися автомобілем з перспективою придбання зазначеного транспортного засобу, як поясняє сам ОСОБА_13 , що виключає наявність складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

ОСОБА_7 є добросовісним набувачем майна, так як купив автомобіль у 13.02.2020 року, зареєстрованим у встановленому законом порядку, на підставі чого автомобілю були надані нові номера, тому саме ОСОБА_7 є законним власником автомобіля.

ОСОБА_7 , який у законному порядку придбав автомобіль, є добросовісним набувачем автомобіля, йому не повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, автомобіль був вилучений за місцем проживання ОСОБА_7 .

Однак, слідчий суддя не врахував розумність та співмірність вилучення майна та обмеження для власника майна право на його користування, володіння та розпорядження.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 ; власника майна ОСОБА_7 та його представника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 ; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 , дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ст. 173 ч.ч. 1,2 п.5, 5 п. 4 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема, заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду, вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, не в повному обсязі дотримався зазначених приписів кримінального процесуального закону, так як висновки в ухвалі слідчого судді знайшли лише часткове підтвердження з огляду на таке.
Так, в клопотанні слідчого, в обґрунтування підстав для накладення арешту на майно, зазначено, що 09.09.2019 до чергової частини Приморського відділу поліції в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_13 , в якій він просить застосувати заходи правового характеру до невстановленої особи, яка в період з кінця лютого 2019 року по 23.08.2019 підробила договір купівлі-продажу на автомобіль марки "TOYOTA LAND CRUISER", н.з. НОМЕР_3 , 2003 року випуску, належного ОСОБА_10 .
Під час допиту потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що в період часу з 2015-2016 років він придбав автомобіль марки "TOYOTA LAND CRUISER", н.з. НОМЕР_3 , 2003 року випуску, який в подальшому передав для користування своєму зятю ОСОБА_13 , яким останній став користуватися.
В серпні місяці 2019 року ОСОБА_10 стало відомо, що особа на ім`я ОСОБА_15 , підробила договір купівлі-продажу та незаконно заволоділа належним йому автомобілем "TOYOTA LAND CRUISER" .
З показів свідка ОСОБА_13 встановлено, що в 2014 році він придбав будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Через деякий час ОСОБА_13 разом з сім`єю змінив місце мешкання, а зазначений будинок вирішив здавати в оренду.
24.01.2017 ОСОБА_13 в агентстві нерухомості, розташованому в АДРЕСА_2 , заключив договір найму будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,Ж з ОСОБА_14 , та передав в оренду зазначений будинок.
На момент здачі в оренду зазначеного будинку, на його прибудинковій території знаходився автомобіль марки "TOYOTA LAND CRUISER".
Восени 2018 року ОСОБА_13 стало відомо, що ОСОБА_14 управляє автомобілем марки "TOYOTA LAND CRUISER".
ОСОБА_13 зателефонував ОСОБА_14 , останній повідомив, що дійсно взяв в користування зазначений автомобіль, так як необхідно було поїхати до лікарні, а також з перспективою його придбання в майбутньому.
Проте, в серпні 2019 року ОСОБА_13 стало відомо, що ОСОБА_14 , на підставі подробленого договору купівлі-продажу, заволодів автомобілем марки "TOYOTA LAND CRUISER", орендований будинок покинув, телефони вимкнув.
Відповідно листа з Територіального сервісного центру №5142 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області встановлено, що перереєстрація автомобіля марки "TOYOTA LAND CRUISER", н.з. НОМЕР_3 , 2003 року випуску, з ОСОБА_10 здійснена 04.04.2019 в Територіальному сервісному центрі №3246, на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2019, виданого ПП "Джекпот 777".
Згідно висновку експерта № 17 від 18.03.2020 в договорі комісії транспортного засобу № 5972/19002428 від 03.04.2019 та на акту технічного стану транспортного засобу підписи від імені ОСОБА_10 виконані не ОСОБА_10 , а іншою особою.
13.02.2020 року ОСОБА_16 набув право власності на автомобіль "TOYOTA LAND CRUISER 100", автомобілю були присвоєний новий державний номерний знак НОМЕР_1 , транспортний засіб по теперішній час перебуває у його власності, користуванні та розпорядженні.
27.11.2020 року, за місцем проживання ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_3 , був проведений огляд, в ході якого було виявлено та вилучено автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER 100", з державним номерним знаком НОМЕР_1 , 2003 року випуску, шасі № НОМЕР_2 .
Таким чином, в обґрунтування клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль, відповідно до приписів п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, була зазначена передбачена законом правова підстава, а саме, що арешт майна необхідний для забезпечення збереження доказу, який є предметом кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди та може бути використаний для встановлення обставин по кримінальному провадженню, арешт автомобіля необхідний для запобіганню ризику його подальшого відчуження.
Апеляційний суд вважає, що клопотання слідчого відповідає приписам норм кримінального процесуального закону, посилання в апеляційних скаргах на його невідповідність цим приписам, не можуть бути взяті до уваги.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово зазначав, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Слідчий суддя задовольнив клопотання про арешт майна мотивуючи ухвалу тим, що транспортний засіб є доказами у кримінальному провадженні, оскільки він має доказове значення у кримінальному провадженні №0004973 від 10.09.2020 року, в зв`язку з чим існують ризики його відчуження.
Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин кримінального правопорушення, на думку апеляційного суду, слідчий суддя мав підстави дійти до зазначеного висновку, так як транспортний засіб є предметом кримінального правопорушення, відносно якого відомості внесені в ЕРДР за ознаками ч. 2 ст. 289 КК України, та може містити відомості щодо вчинення кримінального правопорушення.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що у клопотанні слідчого належним чином розкрито відношення майна, зокрема транспортного засобу, до кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна, як доказ, є визначеним відповідно до вимог ст.98 КПК України.
Положеннями ст.98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що посилання у клопотанні про необхідність накладення арешту на транспортний засіб для забезпечення збереження доказу, так як воно може зберігати докази, необхідні для встановлення обставин кримінального провадження, знаходять своє підтвердження, арешт необхідний для запобіганню ризиків його відчуження.
Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку відчуження майна можуть настати негативні наслідки.
На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням ст. 2 КПК України.
Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що існує сукупність правових підстав та розумних підозр вважати, що вилучене майно є доказом, подальше проведення досудового слідства зазначеного кримінального правопорушення потребує проведення необхідних слідчих дій відносно майна, на яке необхідно накласти арешт, відповідно до положень п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.
При таких обставинах, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 173 ч. 2 КПК України, дослідив надані до клопотання матеріали, та прийшов до обґрунтованого висновку, що органами досудового розслідування надано достатньо доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вилучене майно є доказом кримінального правопорушення. В оскаржуваній ухвалі слідчого судді була обґрунтовано зазначена наявність правових підстав для арешту майна, передбачених п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.
Разом з тим, слідчий суддя, вирішуючи питання щодо способу накладення арешту на майно та особи власника, якому воно має бути передано на зберігання, не врахував положень кримінального процесуального закону.
Так, згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

Разом з тим, в порушення зазначених положень ч.1 ст.170 КПК України, в ухвалі не було вирішено які саме обмеження, передбачені цією нормою закону, застосовані при накладенні арешту на автомобіля, ця невизначеність порушує права власника, є порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Згідно ч.4 ст. 183 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_7 та його представник зазначили, що відомості в ЕРДР, за ознаками ч. 2 ст. 289 КК України, внесені за фактом незаконного заволодіння автомобілем марки "TOYOTA LAND CRUISER", н.з. НОМЕР_3 , 2003 року випуску, який належав ОСОБА_10 , шляхом підробленого договору комісії транспортного засобу № 5972/19002428 від 03.04.2019, особою на ім`я ОСОБА_15 .
Разом з тим, ОСОБА_7 жодного відношення до укладення цього договору не має, йому не повідомлено про підозру у вчиненні цього злочину.
Натомість, ОСОБА_7 за договором від 13.02.2020 року набув право власності на автомобіль "TOYOTA LAND CRUISER 100", зареєстрував автомобіль у встановленому законом порядку, з присвоєнням нового державного номерного знаку НОМЕР_1 .
Таким чином, ОСОБА_7 є добросовісним набувачем та законним власником автомобіля, відсутнє судове рішення, яким би були скасовані договір купівлі-продажу автомобіля від 13.02.2020 року та його реєстрація за ОСОБА_7 .
До апеляційної скарги ОСОБА_7 надана копія технічного паспорту на транспортний засіб «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 100»на підтвердження того, що ОСОБА_7 тільки 13.02.2020 року набув право власності на зазначений транспортний засіб (а.п.45).
Під час апеляційного розгляду представник ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_10 не звертався з цивільним позовом про скасування договору купівлі-продажу автомобіля від 13.02.2020 року, на підставі якого його власником є ОСОБА_7 .
Під час апеляційного розгляду прокурор зазначив, що транспортний засіб зареєстрований на ОСОБА_7 на підставі договору від 13.02.2020 року, який є чинним, ОСОБА_7 є добросовісним набувачем на його ім`я виданий технічний паспорт транспортного засобу.
Апеляційний суд не приймає до уваги думку прокурора про те, що автомобіль, після накладення на нього арешту, шляхом заборони його відчуження, має бути переданий для зберігання та користування потерпілому ОСОБА_10 , так як прокурор не навів для цього передбачених законом підстав.
При таких обставинах, відповідно до вимог ч.3 ст. 407 КПК України апеляційний суд приходить до висновку про те, що необхідно винести нову ухвалу, якою задовольнити апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 .
З урахуванням положень ч.1 ст. 170, ч.4 ст. 183 КПК України, накласти арешт на транспортний засіб шляхом заборони його відчуження, та передати транспортний засіб на зберігання та в користування добросовісного набувача ОСОБА_7 , який надав документи на підтвердження права власності на автомобіль «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 100», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, вилучений в ході огляду 27.11.2020 року за місцем проживання ОСОБА_7 .
В задоволенні апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 має бути відмовлено, оскільки в цій скарзі ставилося питання про передачу на зберігання та в користування ОСОБА_10 автомобіля марки "TOYOTA LAND CRUISER", державний номерний знак НОМЕР_3 , 2003 року випуску, який належав ОСОБА_10 до 03.04.2019. Однак, апеляційному суду не надано доказів про скасування договору від 13.02.2020 року, за яким ОСОБА_7 , у встановленому законом порядку, придбав у власність зазначений транспортний засіб, а також не надано документів на право власності ОСОБА_10 на автомобіль, з урахуванням його перереєстрації та наданням нового державного номерного знаку НОМЕР_1 , який був вилучений в ході огляду 27.11.2020 року за місцем проживання ОСОБА_7 .
Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2020 року, якою було задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_12 , про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0004973 від 10.09.2020 року , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, - скасувати.
Винести нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_12 , про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0004973 від 10.09.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, - задовольнити частково.
Накласти арешт на автомобіль «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 100», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , 2003 року випуску шасі № НОМЕР_2 , вилучений в ході огляду 27.11.2020 року за адресою : м. Миколаїв, вул. Біла, 44, шляхом заборони його відчуження.
Передати автомобіль «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER 100», з державним номерним знаком НОМЕР_1 , 2003 року випуску шасі № НОМЕР_2 , власнику ОСОБА_7 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено 29.12.2020 року, о 14 годині 00 хвилин, в залі судових засідань №10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4