Справа № 749/1516/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/280/20
Категорія - п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000264 від 16 вересня 2018 року, за апеляційними скаргами заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_9 та захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2020 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Клюси, Щорського району, Чернігівської області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2020 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з 17 вересня 2018 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили, залишено без змін у виді тримання під вартою.

Витрати Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру в сумі 7453 грн. 51 коп. вирішено стягнути з Державного бюджету в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Прокурор, оскаржуючи рішення суду першої інстанції просить його скасувати в частині визнання доказів недопустимими та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних витрат, понесених на проведення експертизи.

Посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було невірно вирішено питання щодо звільнення ОСОБА_7 від сплати процесуальних витрат, понесених на проведення біологічної експертизи, а посилання суду на те, що у обвинуваченого відсутні сталі заробітки, не можна вважати такими, що спростовують його спроможність до сплати вказаних витрат. При цьому, посилається на главу 18 Кримінально-виконавчого кодексу України, в якій передбачається можливість реалізації засудженим права на працю, умови відрахування із заробітку засуджених, в тому числі, за виконавчими листами. Виходячи з вищевказаної норми закону вважає, що тривалий строк позбавлення волі не є достатньою підставою для звільнення обвинуваченого від сплати судових витрат за проведення експертизи, оскільки останній, після набрання вироком законної сили при відбуванні покарання, шляхом залучення до суспільно корисної праці, матиме можливість відшкодувати зазначені витрати.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги звертає увагу суду апеляційної інстанції на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження у сукупності з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, що полягає у тому, що місцевим судом в переліку доказів, якими сторона обвинувачення підтверджувала винуватість ОСОБА_7 , виключено результати негласних слідчих ( розшукових) дій, а саме результати проведення НСРД аудіо та відео контроль особи від 08 листопада 2018 року, яке мотивовано тим, що стороною обвинувачення було допущено порушення ст. 290 КПК України, в частині відкриття процесуальних документів, якими санкціоноване проведення НСРД, а саме, клопотань слідчого. Вказує, що в даному кримінальному провадженні, до матеріалів досудового розслідування, на підтвердження правомірності проведення НСРД, долучено та відкрито стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України ухвали слідчого судді Апеляційного суду Чернігівської області про дозвіл на проведення НСРД від 17 вересня 2018 року та доручення слідчого оперативному підрозділу про виконання вказаних ухвал. При цьому посилається на Постанову Верховного Суду Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 28 січня 2020 року у справі №738/329/17, в якій зазначено, що процесуальні документи про надання дозволу на проведення НСРД не є самостійним доказом у кримінальному провадженні, а відповідно до ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи та висновки експертів. Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, не є документами у відповідності до ч. 2 ст. 99 КПК України, оскільки не містять фактичних даних про протиправні діяння осіб. Наряду з цим, при визнанні зазначених вище доказів недопустимими, вважає, що судом не було мотивовано, яким чином відкриття клопотань слідчого про дозвіл на проведення НСРД в порядку ст. 290 КПК України під час досудового розгляду могло вплинути на забезпечення прав обвинуваченого на захист, зважаючи на те, що в матеріалах провадження наявні відкриті на стадії досудового розслідування процесуальні рішення, якими було надано дозвіл на проведення НСРД. При цьому, звертає увагу на те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення з приводу несвоєчасності відкриття прокурором клопотань слідчого про дозвіл на проведення НСРД, вказав на перешкоджання стороні захисту оскаржити ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД проте, залишив поза увагою те, що в порядку ч. 3 ст. 309 КПК України такі рішення не можуть бути оскаржені, проти них можуть бути подані лише заперечення під час підготовчого судового засіданні в суді, які в подальшому враховуються судом, однак вони не є підставою для перегляду зазначених ухвал. Спираючись на вищевикладене, акцентує увагу суду на те, що обвинувачений та його захисник не були позбавлені можливості подати такі заперечення, однак не скористалися такою можливістю.

Не погоджуючись з вироком суду захисником адвокатом ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 була подана апеляційна скарга в якій апелянт просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 3 ст. 135 КК України, призначивши покарання в межах санкції відповідної частини статті.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є такими, що винесене з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, в зв`язку з чим вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та не вмотивованим. Так, зокрема стверджує, що рішення суду ґрунтується на недопустимих доказах, таких як: протокол слідчого експерименту від 17 вересня 2018 року з відео фіксацією, та протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 17 вересня 2018 року, оскільки дані слідчі дії було проведено з порушенням норм чинного кримінального процесуального законодавства, а також Конституційних норм законодавства, проте, місцевий суд, при винесенні оскаржуваного рішення не знайшов підстав для визнання вказаних доказів недопустимими. Крім того, наголошує на тому, що судом першої інстанції не надано оцінки наявній в матеріалах справи довідці з Корюківської лікарні від 15 вересня 2018 року, де не зазначається про наявність ушкоджень у ОСОБА_7 , що в сукупності з виявленням таких ушкоджень у останнього під час його переміщення до ІТТ 17 вересня 2018 року, та показаннями обвинуваченого, на його думку, дає суттєві підстави вважати, що до його підзахисного було застосовано незаконні заходи досудового слідства, в результаті чого, зібрані в той час по справі докази, не можна вважати законними та покласти їх в основу обвинувального вироку. Натомість вважає, що виходячи із зібраних матеріалів справи є всі підстави вважати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, так як дитина, за своїми ознаками, народилась не доношеною та потребувала кваліфікованої медичної допомоги, а батьки, вчасно не звернулись до медичного закладу за такою допомогою, в зв`язку з чим і настала її смерть.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 12 лютого 2018 року близько 22 год., перебуваючи у будинку за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , маючи прямий умисел на протиправне заподіяння смерті своєму малолітньому сину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, поклавши обома руками постільну подушку на голову дитини, закрив останній дихальні шляхи, що призвело до її удушення. Труп малолітньої дитини ОСОБА_7 переніс до приміщення господарчої будівлі, що розташована на земельній ділянці між господарствами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 та закопав.

Заслухавши доповідача, з`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали вимоги викладені в поданій стороною захисту апеляційній скарзі, думку прокурора, який заперечив проти задоволення поданої стороною захисту апеляційної скарги, та, в свою чергу просив скасувати рішення суду в частині вирішення питання щодо недопустимості доказів та вирішення питання щодо стягнення процесуальних витрат, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України судом першої інстанцій зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК України наведено докладні мотиви.

За матеріалами провадження місцевим судом ретельно перевірено доводи сторони захисту щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого та доводи прокурора щодо допустимості доказів результатів проведення НСРД. Зазначені в судовому рішенні мотиви про визнання цих доводів безпідставними, апеляційний суд вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів, які б викликали сумніви у їх достовірності. Всі докази, на яких ґрунтується обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання:

- обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що про свою останню вагітність дружина повідомила обвинуваченого в кінці вересня 2017 року, сказавши, що має намір зробити аборт, в подальшому, в один з днів січня 2018 року, коли він перебував на роботі в іншому місті, йому подзвонила матір та повідомила, що його дружина передчасно народила хлопчика і на прохання невістки, не викликала швидку та приховала народження дитини від соціальних служб. Дружина вмовляла його приховати подію народження сина від односельців та працівників соціальних служб. В лютому 2018 року він збирався на роботу, брав сині пакети для сміття, куди складав капці та спецодяг і темний час доби, його дружина піднялася на піч годувати сина, а коли спустилася з печі, то плакала, сказавши: «Я не можу». У цей час він перебував з молодшою дитиною на дивані, голосно був увімкнений телевізор. Побачивши дружину, він з підлоги, не користуючись стільцем, оскільки йому дозволяв його зріст, подивився на лежанку на печі, де виявив, що дитина вже не дихає. Припустив, що його задушила ОСОБА_10 подушкою, яка знаходилась на печі, або ж він помер сам, забрав тіло і одразу поховав. Наодинці з живим малим в той вечір він не залишався. Встановити дійсні обставини смерті сина не намагався, оскільки дружина казала: "Обох посадять». У вересні 2018 року брат його дружини влаштував святкування хрестин своєї дитини і під час святкування він посварився з останнім. З хрестин він пішов в сторону села Савинки, а по дорозі вирішив повідомити поліцію засобом телефонного зв`язку про злочин, можливо вчинений його дружиною щодо сина. У подальшому його затримали.

В ході слідчого експерименту, за показаннями обвинуваченого, він обмовив себе, сказавши, що це він задушив сина подушкою. У подальшому, спілкуючись з адвокатом вже в СІЗО, після ухвали слідчого судді, він отримав консультацію та адресу, до якого органу звернутися, щоб повідомити про обставини застосованих до нього недозволених методів слідства. Також повідомив, що на момент виявлення дитини на печі, він не намагався установити, звернувшись до лікарів, чи дійсно дитина мертва, одразу закопав його в землю. Розмов про обставини та події смерті дитини з дружиною не починав. Підтвердив, що з часу народження до часу смерті, дружина годувала та переховувала її;

- потерпілої ОСОБА_10 згідно показань якої обвинувачений являється її чоловіком, з яким перебуває у шлюбі з 2014 року. Свою вагітність приховувала, боялась, що новонароджену та двох старших дітей заберуть до інтернату, так як родина залишалась на контролі соціальних служб як неблагополучна. 29 січня 2018 року перебуваючи вдома, вона народила хлопчика. В той день її відвідала свекруха, якій потерпіла показала дитину і попрохала нікому не говорити, оскільки, на думку потерпілої, дізнавшись про поповнення в родині, всіх дітей могли вилучити від матері до дитячих закладів. Подзвонила чоловіку і розповіла, що народила сина. ОСОБА_7 сказав по телефону потерпілій, що дитини слід позбавитись. Приблизно 13-14 лютого 2018 року чоловіку необхідно було повертатись на роботу. Того дня він випив горілку і сказав, що прийшов час позбавитися дитини. Вона покормила хлопчика, потім злізла з печі і пішла годувати дочку ОСОБА_11 . Чоловік спитав: «Ти це зробила?», маючи на увазі позбавлення життя. ОСОБА_12 в цей час заплакав. Її чоловік обвинувачений ОСОБА_7 , поліз на піч, а коли зліз з печі, то потерпіла побачила як він щось ховав у синій кульок і собі під курточку та пішов з хати. Вона одразу залізла на піч, і там дитини не виявила. Коли чоловік повернувся в хату, потерпіла запитала у нього: « Де дитина?». Він відповів коротко: «Тобі 13 років, а мені 15 років». Оскільки він зайшов з вулиці, потерпіла уточнила, де дитина. Обвинувачений відповів: «Там, де дрова щодня береш. Нема його вже». Вона не бачила, що відбувалось між обвинуваченим і дитиною на печі, однак зрозуміла, що він реалізував те, про що говорив і позбавився дитини. Також повідомила, що через місяць після цієї події, коли обвинувачений повернуся з роботи, він зізнавався їй, що задушив тоді сина на печі подушкою. 15 вересня 2018 року під час святкування хрестин племінника, її брат побився з ОСОБА_7 і повідомив йому, що ОСОБА_10 вирішила з ним розлучитися. Обвинувачений пішов в невідомому напрямку, перед цим повідомив, що якщо потерпіла з ним розлучиться, то нехай очікує у себе поліцію та завчасно сушить сухарі. Невдовзі до неї приїхали працівники поліції, забрали її до відділку в м. Сновськ, де повідомили, що ОСОБА_7 подана заява про те, що вона вбила їх новонародженого сина. Зізнавшись, що дитина прожила близько двох тижнів, а також розповіла про останні хвилини життя дитини і обставини та події за участі обвинуваченого і дитини на печі, про його розмови про кримінальну відповідальність та місце, де за його твердженням, він залишив дитину у згортку, який ховав під курткою у присутності ОСОБА_10 ;

- свідка ОСОБА_13 (діловод Сновської міської ради у Старостинському окрузі с. Клюси), яка у судовому засіданні розповіла, що вона була сусідкою сім`ї ОСОБА_14 , коли ті мешкали в с.Клюси Сновського району. Восени 2017 року вона побачила ознаки вагітності ОСОБА_15 . Після нового року ОСОБА_16 вже ходила стрункою, без характерного для вагітних живота. Вони з ОСОБА_17 заявили щодо цього факту до поліції. ОСОБА_18 говорила, що у неї стався викидень. Стверджувала, що вона випила настоянку лаврового листа і стався викидень, а те що вийшло з її тіла вона спалила в грубі. В цей же день ОСОБА_16 поліція відвезла до лікаря гінеколога на огляд. У подальшому, у вересні 2018 року, її було запрошено для участі в слідчому експерименті, де в її присутності ОСОБА_7 розповідав та показував як він вбив подушкою дитину, де її закопав та були виявлені і вилучені рештки тіла дитини. Викопували залишки тіла дитини з місця, на яке вказав обвинувачений. Розповідь обвинуваченого про обставини вбивства, на її думку, була невимушеною, він все розповідав вільно, був присутній його адвокат, поліція фіксувала на відеозапис обставини події, яка була відтворена за волевиявленням обвинуваченого;

- свідка ОСОБА_17 згідно показань якої вона працює в.о. старости в с.Клюси Сновського району. Наприкінці 2017 року вона помітила, що ОСОБА_18 вагітна. У січні 2018 року вона пішла до ОСОБА_16 додому, розмовляли чи не вагітна вона знову. ОСОБА_10 спочатку говорила, що не вагітна, а потім сказала, що зробила аборт. Після цієї розмови працівники сільської ради вирішили звернутися із відповідним повідомленням до поліції. Пізніше з працівниками поліції прийшли до ОСОБА_14 додому, під час відвідування ОСОБА_16 наполягала, що у неї стався викидень і дитини немає. Пізніше свідок була присутня під час огляду місця події 15 вересня 2018 року, коли ОСОБА_19 розповідав та показував, де закопав труп дитини;

- свідка ОСОБА_20 ( фельдшер с. Клюси) яка у судовому засіданні розповіла, що родина ОСОБА_10 перебувала під патронатним наглядом соціальних служб, оскільки в цій родині було двоє малолітніх дітей, які потребували опіки, і раніше вже загинув новонароджений хлопчик. При виявленні зовнішніх ознак вагітності у ОСОБА_10 , свідок пропонувала їй стати на облік в місцеву лікарню, однак ОСОБА_10 заперечувала свою вагітність. Після нового року ОСОБА_16 вже ходила стрункою, без характерного для вагітних живота. Її возили на огляд в Сновську центральну районну лікарню, ОСОБА_10 заперечувала факт народження, говорила, що стався викидень.

- свідка ОСОБА_21 (районного акушера Сновської Центральної районної лікарні) згідно показань якої в січні 2018 року вона здійснювала огляд ОСОБА_10 , яку доставили співробітники поліції за підозрою у тому, що вона протиправно позбавилась дитини. В ході огляду лікарем було встановлено, що жінка гінекологічно здорова. На момент її огляду, не були виявлені ні характерні ознаки процесу пологів, ні ознаки викидня.

Встановлені судом обставин щодо винуватості обвинуваченого, крім вище наведених показань, також підтверджується даними, що, зокрема, містяться у наступних доказах:

- заяві від 15 вересня 2018 року, згідно якої ОСОБА_7 звернувся до органу досудового розслідування із повідомленням про злочин, вчинений його дружиною ОСОБА_16 щодо вбивства їх спільного новонародженого сина;

- заяві від 16 вересня 2018 року згідно якої до органу досудового розслідування звернулася ОСОБА_10 із заявою, в якій повідомляла, що її чоловік ОСОБА_7 позбавив життя їх новонародженого сина у лютому 2018 року.

- протоколах огляду місця події від 16 та 18 вересня 2018 року за участю потерпілої ОСОБА_10 , згідно яких у останньої було виявлено та вилучено ковдру ватну, на котрій вона у січні 2018 року народила дитину, та ножиці, якими вона перерізала пуповину після народження сина;

- протоколі огляду предметів від 18 вересня 2018 року, яким зафіксовано огляд ножиць, ковдри, гомілкової кістки людини та сорочки дитячої світлого кольору;

- протоколі огляду місця події від 16 вересня 2018 року відповідно до якого під час огляду місця події 16 вересня 2018 року о 09-тій годині 45 хвилин за участю ОСОБА_7 останній, зазначав, що у лютому 2018 року, коли він перебував на заробітках у іншому населеному пункті йому зателефонувала ОСОБА_10 та повідомила, що народила хлопчика, якого вона задушила подушкою та попросила закопати труп дитини по приїзду. Під час слідчої дії ОСОБА_7 добровільно показав на занедбану земельну ділянку, що розташована навпроти господарства АДРЕСА_4 , та пояснив, що коли він приїхав додому, то взяв з печі замотане у чоловічу сорочку мертве немовля, приніс його до сараю на занедбаній ділянці та закопав його. У вказаному ОСОБА_7 місці було виявлено та вилучено на глибині 40 см тканину світлого кольору, в якій було завернуто рештки тіла, схожі на рештки тіла дитини. За наслідками даної слідчої дії було складено відповідний протокол від 16 вересня 2018 року, ілюстровану таблицю до протоколу. Також під час огляду місця події велося фіксування на технічний пристрій;

- протоколі огляду трупа від 17 вересня 2018 року та ілюстрованою таблицею до нього яким зафіксовано огляд рештків трупу дитини, виявлених 16 вересня 2018 року в с.Клюси Сновського району;

- протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 від 16 вересня 2018 року та відеозапису цієї слідчої дії з яких вбачається вбачається, що потерпіла розповіла та показала в будинку АДРЕСА_1 , що вона у січні 2018 року народила сина без сторонньої допомоги, сама перерізала пуповину манікюрними ножицями. Чоловік в той час перебував в м.Києві на заробітках, по приїзду з яких, сказав, що від новонародженого сина треба позбавитися, бо він народився недоношеним і йому потрібно буде багато ліків купувати, розуміючи, що він хоче вбити хлопчика. В цей час заплакала донька в іншій кімнаті і вона пішла до неї. Коли йшла, чоловік спитав: «Ти це зробила?». Перебуваючи вдома, чула як заплакав хлопчик і до нього пішов чоловік. Встановлено в ході слідчого експерименту, в тому числі скрип стільця, на який необхідно було стати, щоб залізти на піч. За вказаною ознакою потерпіла, з її показань, достовірно усвідомлювала, що її чоловік заліз до сина на піч. Потім він попросив у неї якусь ганчірку та вийшов з хати. Через деякий час він повернувся та повідомив, що сина він закопав. Чоловік говорив, що задушив дитину подушкою;

- висновку експерта № 10-1/1870 від 18 січня 2019 року якою встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , можуть бути біологічними батьком та матір"ю дитини, чию гомілкову кістку було досліджено. Ймовірність даної події складає 99,9954965%;

- протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 17 вересня 2018 року відеозапису цієї слідчої дії з яких вбачається, що на початку 2018 року він поїхав в інше місто на заробітки. Вагітна дружина з двома дочками залишилися вдома. Свою вагітність дружина приховувала від усіх, до лікарні не зверталася. Коли він був на роботі, до нього зателефонувала дружина та повідомила, що народила хлопчика. Через 2-3 дні він приїхав додому. Хлопчик був живий, вони годували його молоком. Коли приїжджали з поліції, вони ховали хлопчика на печі. Після приїзду поліції вони вирішили задушити дитину. На місці злочину він розповів, як заліз на піч, де, на якому місці лежав син, якого розміру був малюк та які характерні ознаки мав. Він показав, як накрив хлопчика подушкою, що знаходилась безпосередньо на печі, потримав кілька хвилин таку подушку на дитині, через кілька хвилин зняв з дитини подушку та переконався, що у дитини після цих його дій зупинилось підняття грудної клітки. Тоді він показав як нахилився до дитини, відчув, що у неї відсутнє дихання. Дружина в цей час перебувала в іншій кімнаті. Показав, де взяв сорочку, в яку загорнув хлопця і одразу поніс на двір, де закопав у землю неподалік місця, де зберігали дрова. Під час слідчого експерименту ОСОБА_7 чітко зазначив, що це він позбавив життя новонародженого сина, бо вважав, що заберуть старших дітей у притулок. Під час даної слідчої дії ОСОБА_7 на запитання захисника зазначив, що це його ідея про вбивство дитини;

- лікарському свідоцтві про смерть №112 від 17 вересня 2018 року відповідно до якого причина смерті дитини лікарями не вказується у зв`язку з повним скелетуванням на момент виявлення злочину залишків трупу;

- висновку експерта № 96 від 16 вересня 2018 року, згідно якого при судово-медичній експертизі залишків скелетованого трупу новонародженої дитини встановлено, що дані залишки за своїми анатомо-морфологічними властивостями належать новонародженій дитині людини, орієнтовно до 1 місяця після народження. Встановити час настання, причину смерті не представляється можливим внаслідок повного скелетування залишків трупу. Характер змін кісток та м`яких тканин, не протирічить можливості настання смерті в час, викладений в описовій частині ухвали слідчого судді про призначення експертизи.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і доводи, викладені в апеляційних скаргах, були предметом дослідження під час судового розгляду, вони отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також, суд дотримався вимог ст. 10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.

При ухваленні оскаржуваного вироку місцевим судом умотивовано виключено, як докази результати негласних слідчих дій, і колегія суддів погоджується з вказаним висновком, та вважає доводи апеляційної скарги прокурора в частині необхідності визнати вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими безпідставними з враховуючи наступне.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що «основним аспектом права на справедливий судовий розгляд у кримінальному провадженні, включаючи елементи такого провадження, що відносяться до процедури, має бути змагальність, і що має бути забезпечена рівність сторін між обвинуваченням та захистом. Право на змагальний судовий процес у кримінальній справі означає, що і обвинувачення, і захист повинні мати можливість володіти інформацією, ознайомитись із матеріалами і могти прокоментувати зауваження та докази, подані іншою стороною, а також надавати щодо них пояснення (рішення від 28.08.1991 у справі «Брандштеттер проти Австрії» (Brandstetter v. Austria), §§66-67). «Пункт 1 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб органи прокуратури розкрили стороні захисту будь-які суттєві докази, що їм відомі, «за» або «проти» обвинуваченого (mutatis mutandis, рішення від 16.02.2000 у справі «Роу та Дейвіс проти Сполученого Королівства» (Rowe та Davis v. The United Kingdom), §60); рішення від 06.03.2012 у справі «Леас проти Естонії» (Leas v. Estonia), § 77).

Принцип змагальності є наскрізним, і він не вичерпується реалізацією положень ст. 290 КПК України, а й навпаки, після передачі кримінального провадження до суду, саме суд у ході розгляду цього провадження під час безпосереднього дослідження кожного доказу у змагальній процедурі забезпечує безпосереднє дотримання принципу змагальності.

На етапі досудового розслідування сторони відповідно до ст. 290 КПК України повинні розкрити всі докази, які є у їхньому розпорядженні. Однак оцінка належності, достовірності та допустимості кожного із доказів буде здійснюватися судом, який, аналізуючи кожен із доказів, повинен дослідити процесуальні документи (ухвали, постанови, клопотання тощо), що стали підставою для отримання будь-якого з доказів.

Відповідно ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами обвинувачення та захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Таким чином, докази у виді результатів НСРД повинні відкриті стороні захисту у порядку, визначеному ст. 290 КПК України, але «похідні» процесуальні документи, у тому числі ухвали слідчих суддів про дозвіл на проведення таких НСРД у виключних випадках можуть бути надані й під час розгляду провадження в суді. Не відкриття цих процесуальних документів до моменту передачі кримінального провадження до суду не може бути безумовною підставою для визнання результатів НСРД недопустимими доказами. Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, спрямованих на розсекречення цих документів і їх немає в її розпорядженні, то в такому випадку, на думку колегії суддів, має місце порушення ст. 290 КПК України. І навпаки, якщо відповідні документи будуть надані суду, що розглядає кримінальне провадження, то останній на основі правової оцінки доказів у їх сукупності, а також з урахуванням процесуальних підстав для проведення НСРД та позицій сторін судового провадження, включаючи позицію сторони захисту, може прийняти рішення про їх допустимість.

Колегія суддів вважає, що у кожному конкретному випадку розкриття стороні захисту процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, поза часовими межами, визначеними ст. 290 КПК України, необхідно встановити, що сторона захисту могла реалізувати своє право на розгляд кримінального провадження у судовому засіданні з дотриманням принципу змагальності. Суд має забезпечити стороні захисту достатній час і реальну можливість ефективно здійснювати захист та наводити під час судового розгляду свої аргументи щодо допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД.

За правилами ст. 290 КПК України обов`язковому відкриттю підлягають усі зібрані сторонами матеріали, крім випадків, передбачених абз. 2 ч. 6 вказаної норми, у тому числі й ті, які є правовою підставою для проведення органом досудового розслідування негласних слідчих (розшукових) дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів, оскільки за умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів та принцип рівності сторін у кримінальному процесі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 13-37кс18) вказала, що для доведення допустимості результатів негласних слідчих (розшукових) дій мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою для їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їхні постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки зміст цих документів дасть сторонам можливість перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону під час їх проведення в кримінальному провадженні. Документи, які стали правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій (зокрема, не розсекречені на момент звернення до суду з обвинувальним актом), не можуть вважатися додатковими матеріалами до результатів їх проведення, отриманими до або під час судового розгляду, оскільки є їх частиною. Ці процесуальні рішення виступають правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій з огляду на їх функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.

16 жовтня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 640/6847/15-к (провадження № 13-43кс19) зробила висновок, що процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання. Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм статті 290 КПК України.

Також, слід зазначити, що рішенням ЄСПЛ Якуба проти України від 12.02.2019 року зауважено, що як правило, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає щоб органи прокуратури розкрили стороні захисту будь-які суттєві докази, що їм відомі, за або проти обвинуваченого. Однак право на розкриття відповідних доказів не є абсолютним правом. У будь-якому кримінальному провадженні можуть виникати конкуруючі інтереси, наприклад, національна безпека або необхідність захищати свідків, що піддаються ризику репресій, або зберігати таємні поліцейські методи розслідування злочинів, які повинні бути урівноважені з правами обвинувачених. У деяких випадках може бути необхідним отримання певних доказів від сторони захисту, щоб зберегти основні права іншої особи або захистити важливий суспільний інтерес.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при завершенні досудового розслідування стороною обвинувачення не були відкриті та надані стороні захисту для ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України документи (процесуальні рішення), на підставі яких у справі проводились негласні слідчі (розшукові) дії, хоча гриф секретності з них був знятий завчасно і на час відкриття решти матеріалів кримінального провадження, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що прокурор не вжив заходів щодо повного виконання ст. 290 КПК України.

Згідно з доктриною «плодів отруєного дерева» недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Тобто при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому (рішення у справі «Хан проти Сполученого Королівства» від 12 травня 2000 року, заява № 35394/97).

Такі обставини свідчать про порушення норм статті 290 КПК України, а тому докази, отримані внаслідок проведення цих НСРД, місцевим судом обґрунтовано виключено як докази, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи сторони захисту, що висновки суду щодо умисного заподіяння смерті новонародженій дитині обвинуваченим ОСОБА_7 не підтверджується зібраними по справі та дослідженими належними та допустимими доказами, колегія суддів не може визнати такими, що заслуговують на увагу, як і посилання щодо визнання недопустимим протоколу слідчого експерименту.

Судом першої інстанції протокол зазначеної слідчої дії досліджений не як фактичне зізнання обвинуваченого, а на ряду з іншими доказами у кримінальному проваджені.

Твердження сторони захисту відносно застосування щодо ОСОБА_7 фізичної сили, спричинення йому тілесних ушкоджень та психологічного тиску, у зв`язку із чим ним надавалися визнавальні показання, і при цьому, колегія суддів зазначає про наступне.

Виходячи із положень статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція ЄСПЛ, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 і квітня 2011 року).

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду з прав людини враховані судом першої інстанції при розгляді доводів обвинуваченого щодо застосування заходів фізичного та психічного впливу працівниками правоохоронних органів під час досудового розслідування.

Так, відповідно до висновку службового розслідування від 28 лютого 2019 року спростовується твердження ОСОБА_7 , про застосування відносно нього недозволених методів досудового розслідування, оскільки органом досудового розслідування не здобуто достатньо об`єктивних даних, що вказують на застосування незаконних методів ведення слідства з боку працівників поліції.

Підстав вважати, проведену перевірку заяви обвинуваченого щодо застосування до нього насильства, неповною та неефективною, не вбачається.

В судовому засіданні в суді першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено, що до ОСОБА_7 не застосовувались заходи впливу з боку працівників поліції, методи фізичного насильства не вчинялись, отже обвинувачений не піддавався такого рівня тиску, який впливав на його волю.

Крім того колегія суддів наголошує, що під час досудового розслідування слідчі дії ( втому числі і слідчий експеримент) за участю ОСОБА_7 проводились у присутності понятих та захисника, які заперечень та зауважень не надавали. Слідчий експеримент було проведено з безперервною відео фіксацією за участі захисника обвинуваченого, який в ході проведення слідчого експерименту також ставив питання ОСОБА_7 . Більш того понята ОСОБА_13 допитана у якості свідка у суді першої інстанції свідчила, що ОСОБА_7 добровільно надавав пояснення, показував місце та спосіб вчинення злочину і у неї не було враження, що свою розповідь він веде з чужих слів або під примусом.

Отже, показання ОСОБА_7 щодо застосування до нього недозволених методів ведення слідства та зміна позиції обвинуваченого, щодо його причетності, яку він висловлював під час досудового розслідування та час судового розгляду свідчить про спробу уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

Доводи сторони захисту, про недопустимість наведеного доказу- слідчого експерименту, з підстав отримання його через процедуру незаконного затримання були предметом детальної судової перевірки і в суді першої інстанції та місцевим судом обґрунтовано визнано такими, що не знайшли свого підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, 16 вересня 2018 року відомості про кримінальне правопорушення, за ознаками злочину, передбаченого п.2 ч.2 ст.115 КК України, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і з цього часу розпочато слідчі дії.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 було затримано 17 вересня 2018 року о 02 годині 05 хвилин, слідчий експеримент, в ході якого ОСОБА_7 відтворив добровільно обставини, за яких задушив подушкою дитину і закопав в землю за наданими суду документами відбувся 17 вересня 2018 року у період часу з 17:05 по 18:00. Слідчий експеримент з ОСОБА_10 був проведений 16 вересня 2018 року в період часу з 20:55 по 21:25.

Згідно журналу, поданого стороною обвинувачення, до часу затримання 17 вересня 2018 року поліцію ОСОБА_7 відвідував в якості заявника.

Рішення про затримання підозрюваного ОСОБА_7 органом досудового розслідування було обґрунтовано тим, що очевидець - ОСОБА_10 вказав ким та у який спосіб вчинена об`єктивна сторона злочину. У протоколі затримання, ОСОБА_7 було роз`яснено: кваліфікація злочину, у вчиненні якого він підозрюється; підстава затримання та його права у повному обсязі.

Підстава затримання ОСОБА_7 пов`язується з безпосереднім виявленням злочину, хоч і віддаленим у часі від вчинення злочину, При цьому ОСОБА_7 своєчасно у строки, визначені ст.211 КПК України був доставлений до слідчого судді і обставина затримання, як і подальше тримання під вартою, мотивовано ухвалою слідчого судді, судовий контроль у цій справі підозрюваному був забезпечений.

Розгляд кримінального провадження судом проведено в повному об`ємі, з`ясовано ретельно всі обставини, що мають істотне значення для прийняття судового рішення.

У відповідності до вимог ст.8 ч.2 та ст. 9 ч. 5 КПК України, принцип Верховенства права у кримінальному провадженні, застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Смирнов проти України» від 15 липня 2010 року та у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпції щодо фактів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що досліджені, судом першої інстанції докази, з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, як подію кримінального правопорушення саме в тому об`ємі, яке інкримінується обвинуваченому, ОСОБА_7 так і те, що зазначений злочин вчинено саме обвинуваченим.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Посилання захисника в апеляційній скарзі про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 3 ст. 115 КК України колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на уваги враховуючи суб`єктивну сторону вчиненого діяння.

Перед тим, як ОСОБА_7 накрив хлопчика подушкою з метою позбавити його життя останній був живий, що підтверджується показаннями потерпілої, котра зазначала, що чула плач сина, коли її чоловік поліз на піч його вбивати. Узгоджується з даними повідомленими обвинуваченим в статусі підозрюваного під час слідчого експерименту, як зазначав обвинувачений під час досудового розслідування він вчинив дії - накрив дитину подушкою та почекав декілька хвилин, а коли підняв подушку, то дитина не дихала. Такі активні дії на позбавлення життя сина, доводять його умисел на позбавлення життя дитини.

Слід зазначити, що хоч дитина і народилася внаслідок передчасних пологів, але за твердженням обох батьків розпочала самостійне позаутробне життя і після відокремлення від утроби матері прожила більше двох тижнів. Біологічна смерть дитини фактично констатована експертом у висновку № 96 від 16 вересня 2018, а за встановлених у кримінальному провадженні обставин (плач дитини на момент, коли обвинувачений поліз на піч, його твердження під час слідчого експерименту про придушення дитини подушкою та поміщення дитини після цих дій в землю, фактичне закопування дитини) свідчить про причинний зв`язок між діянням ОСОБА_7 і настанням смерті дитини.

За наведених підстав, колегія суддів приходить до безумовного висновку про те, що вина ОСОБА_7 повністю знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, а його дії, судом першої інстанції, кваліфіковані вірно за п.2 ч.2 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіянні смерті малолітній дитині.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому, то воно визначене судом з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Вказаний висновок узгоджується з нормами ст. 65 КК України в якій зазначено, що суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочини, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, місцевий суд вірно врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого. Прийняв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання і вмотивовано дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_7 покарання в межах встановленої санкції інкримінованої статті.

Із цим висновком погоджується колегія суддів, оскільки, судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_7 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а призначене покарання у визначеному розмірі є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора відносно необґрунтованого звільнення ОСОБА_7 від сплати процесуальних витрат.

Відповідно до ст.. 119 КПК України суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.

На переконання колегії суддів, звільнення обвинуваченого від оплати процесуальних витрат з мотивів, що останній протягом подальшого відбуття покарання не матиме сталого достатнього заробітку не може визнати обґрунтованими, враховуючи, що ОСОБА_7 являється працездатною особою і під час відбуття покарання він матиме можливість шляхом залучення до суспільно корисної оплачуваної праці відшкодувати зазначені витрати, понесені державою, що прямо передбачено нормами Кримінально-виконавчого кодексу України, а тому частині вирішення питання розподіл процесуальних витрат підлягає зміні.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Стягнути з ОСОБА_7 судові витрати за проведення Київським Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром біологічної експертизи в сумі 7453 грн. 51 коп.

В іншій частині цей вирок залишити без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3