КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №357/5437/20
Провадження №11-кп/824/3440/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

17 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор" матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року у кримінальному провадженні №0003386 щодо ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,
В с т а н о в и л а :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 26.09.2020 року включно.
Цією ж ухвалою зобов`язано начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» організувати проведення обвинуваченому ОСОБА_6 медичного обстеження в закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, затвердженого Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.
В частині продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що запобіжний захід тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 .

Судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, а тому, на думку суду, він може продовжувати займатися злочинною діяльністю. З огляду на суворість покарання, та з врахуванням того факту, що відносно ОСОБА_6 в провадженні суду перебуває 6 обвинувальних актів, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_6 перебуваючи на волі, може ухилятися від суду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року.

Апелянт вказує на те, що прокурором не надано доказів для обрання найсуворішого запобіжного заходу.

На переконання обвинуваченого ОСОБА_6 кримінальне провадження щодо нього сфабриковано працівниками Білоцерківського ВП ГУ НП у Київській області та працівниками Білоцерківської виправної колонії №35.

На переконання апелянта, основною причиною, яка може слугувати для зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, є погіршення його стану здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_6 вказує на те, що він є ВІЛ інфікованим, що підтверджується довідкою, а в СІЗО йому не забезпечують відповідного лікування.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлений про день та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, проте, направив клопотання про проведення апеляційного розгляду у його відсутність. Заслухавши позицію обвинуваченого, який не заперечував проти проведення апеляційного розгляду у відсутність захисника, та враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження №0003386, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 307 КК України.

29 липня 2020 року в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, з посиланням на те, що ризики та обставини, передбачені п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувалися при застосуванні запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 під час досудового розслідування, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення не зменшилися.
В судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_6 також було заявлено клопотання про надання дозволу на проведення йому медичного обстеження.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 26.09.2020 року включно.
Цією ж ухвалою зобов`язано начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» організувати проведення обвинуваченому ОСОБА_6 медичного обстеження в закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, затвердженого Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на етапі судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на етапі, який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкриміновано вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 307 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 10 років позбавлення волі.
Суд першої інстанції врахував обставини вчинення злочину, викладені в обвинувальному акті, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів. Також судом враховано те, що відносно ОСОБА_6 в провадженні суду перебуває 6 обвинувальних актів, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, можливість обвинуваченого ОСОБА_6 ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), вчинити інший злочин.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.
Що стосується тверджень обвинуваченого про незадовільний стан його здоров`я, то наявна в матеріалах контрольного провадження медична документація, будь-якої заборони тримання ОСОБА_6 під вартою не містить.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановленою згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження обвинуваченого, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою до 26.09.2020 року включно залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4