КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЙІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 , якого визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 07.02.2018 року Деснянським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за цим вироком частково зараховано ОСОБА_5 не відбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року та остаточно призначено йому покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
Згідно з вироком суду 25 березня 2018 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: м. Київ вул. Миропільська, 13-Б, у вагоні трамваю маршруту № 33, який рухався в сторону зупинки громадського транспорту «станція метро «Чернігівська», побачив раніше невідомого йому чоловіка - потерпілого ОСОБА_8 та в цей час, у нього, з метою збагачення, виник злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна. У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна, з метою незаконного збагачення та власної наживи ОСОБА_5 підійшов зі спини до потерпілого ОСОБА_8 та своєю рукою відкрито викрав з лівої кишені куртки ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Нокіа105» з ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 чорного кольору, вартістю 500 гривень, зі встановленою в нього сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_3 , на рахунку якої грошові кошти були відсутні та ПрАТ «ВФ Україна» з абонентським номером НОМЕР_4 , грошові кошти на рахунку картки мобільного оператора складали 50 гривень. Вартість кожної сім-карти 25 гривень, однак, дії ОСОБА_5 були помічені потерпілим ОСОБА_8 . Після чого, ОСОБА_9 , усвідомлюючи те, що його дії помічені потерпілим ОСОБА_8 , утримуючи при собі викрадений у потерпілого мобільний телефон марки «Нокіа 105», під час зупинки громадського транспорту «вулиця Бойченка», вибіг із передніх дверей вагону трамваю №33 та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, забігши у підземний перехід, що за адресою: м. Київ , вул. Миропільська, 13-В . У подальшому ОСОБА_5 був затриманий співробітниками поліції безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення. Своїми злочинними діями ОСОБА_5 завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріального збитку на загальну суму 600 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2020 року та призначити йому покарання за ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.

Апелянт заперечує кваліфікацію його дій за ст. 186 КК України, посилаючись на те, що його дії підлягають кваліфікації за ст. 185 КК України.
Окрім того, посилаючись суворість покарання, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував поганого стану здоров`я обвинуваченого, який страждає на хронічні тяжкі хвороби.
Також обвинувачений ОСОБА_5 подав до апеляційного суду клопотання про зарахування до строку покарання попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в період з 25 березня 2018 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам провадження і підтверджений розглянутими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами: показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даними протоколів проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_8 , даними протоколу обшуку від 25.03.2018 року, протоколом огляду мобільного телефону від 26.03.2018, речовими доказами - мобільним телефоном з сім-картками.

Так, згідно з протоколом проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_8 пояснював, що перебуваючи в салоні трамваю № 33 він відчув, що до нього хтось дуже близько підійшов та ривком смикнув за ліву кишеню куртки, а коли потерпілий озирнувся, то побачив чоловіка віком 30-35 років, який відкрито заволодів його мобільним телефоном та почав бігти до дверей трамваю, а потерпілий почав бігти за ним. Коли потерпілий вибіг з трамваю слідом за особою, яка викрала у нього телефон, з гучними криками про допомогу, то ця особа забігла до підземного переходу, де була затримана двома хлопцями, які рухались назустріч.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що бачили як обвинувачений вибіг з трамваю, а за ним метрів за сім вибіг чоловік, який кричав, кликав на допомогу та просив зупинити обвинуваченого, бо той його пограбував. На думку свідків, обвинувачений чув крики потерпілого, проте не зупинився, а навпаки, пришвидшив темп. Далі обвинувачений побіг до підземного переходу, а потерпілий за ним, свідки затримали обвинуваченого перед виходом з підземного переходу, перебігши на іншу сторону. На запитання свідків потерпілий повідомив, що обвинувачений викрав у нього мобільний телефон. Після цього була викликана оперативно-слідча група, до приїзду якої обвинувачений розповів свідкам, що він викрав мобільний телефон та показав, де він знаходиться. Після приїзду оперативно-слідчої групи у обвинуваченого вилучили мобільний телефон.

У протоколі обшуку від 25.03.2018 зафіксовано, що особа, виявлена у підземному переході назвалась ОСОБА_5 , на якого вказав потерпілий, який назвався ОСОБА_8 , та повідомив, що в одній з кишень цієї особи знаходиться належний потерпілому мобільний телефон. Телефон « НОМЕР_5 » з ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 було виявлено в лівій боковій кишені куртки ОСОБА_5 .
Отже, наведеними у вироку доказами підтверджується відкритий характери викраденняобвинуваченим ОСОБА_5 мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_8 , оскільки після виявлення потерпілим викрадення у нього телефону, обвинувачений тікав з місця вчинення кримінального правопорушення, утримуючи телефон при собі, незважаючи на переслідування з боку потерпілого.
За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок, викладений у вироку суду, щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України та вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про кваліфікацію його дій за ст. 185 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є раніше судимим, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку за попереднім вироком, відсутність обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, і обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі, причому у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

З вироку суду убачається, що при визначенні розміру покарання суд першої інстанції врахував стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 з посиланням на довідку про стан його здоров`я, відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано стан здоров`я обвинуваченого є необґрунтованими.

Також з вироку убачається, що суд розглядав питання щодо застосування вимог ст. 69 та ст. 75 КК України, проте не знайшов підстав для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням вказаних норм закону і такий висновок суд першої інстанції колегія суддів вважає правильним, зважаючи на відсутність обставин, які б могли бути підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом чи звільнення від відбування покарання.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, суд призначив покарання за правилами ст. 71 КК України та частково приєднав не відбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року.

Таким чином, колегія суддів, вважаючи, що призначене судом покарання ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 65 КК України, не вбачає підстав для зміни вироку в частині покарання.

Також суд зарахував до строку покарання ОСОБА_5 попереднє ув`язнення в період з 25 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, та постановив строк відбування покарання рахувати з 07 квітня 2019 року, тобто з моменту повторного затримання обвинуваченого.

Таким чином, згідно з вироком попереднє ув`язнення ОСОБА_5 зараховано до строку покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017, який підлягає до застосування з урахуванням часу вчинення кримінального правопорушення.
Відтак клопотання ОСОБА_5 про зарахування до строку покарання попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі задоволено бути не може.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 , якого визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_12 ОСОБА_3

[1] Справа 11-кп/824/2469/2020

Доповідач ОСОБА_1
Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_13