Справа № 466/52/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/404/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

цією ухвалою відмовлено у задоволенні спільного клопотання начальника установи Личаківської виправної колонії №30 та голови спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі відносно засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На цю ухвалу суду засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, задоволити спільне клопотання начальника установи Личаківської виправної колонії №30 та голови спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та застосувати до нього положення ст. 82 КК України, змінивши невідбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі на більш м`яке у вигляді обмеження волі. Свої апеляційні вимоги ОСОБА_6 мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою. Покликається на положення п. 14 ст. 134 КВК України, згідно яких він вважається таким, що не має стягнень. Зазначає, що він неодноразово заохочував за хорошу поведінку та сумління ставлення до праці. Звертає увагу, що начальник установи Личаківської виправної колонії №30 та голова спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради звернулись до суду першої інстанції із спільним клопотанням, оскільки на їх думку та переконання він став на шлях виправлення. Вказує, що з урахування положень чинного законодавства, обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності, інтересам забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, тощо, і можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки у разі адекватності соціально-обумовленим цілям.
Заслухавши доповідача, пояснення засудженого на підтримку поданої апеляційної скарги, виступ прокурора, який заперечив апеляційні вимоги засудженого, з огляду на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, вивчивши матеріали клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги засудженого, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного за умисний тяжкий злочин. При цьому, відповідно до ч. 3 даної норми Закону заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Як вбачається з матеріалів клопотання вироком Макарівського районного суду Київської області від 22.06.2015 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 121 ч.2 КК України на 8 років позбавлення волі.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19.02.2016 року на підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 08.04.2015 року по 26.08.2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі.
Початок відбуття терміну покарання - 08.04.2015 року, кінець терміну - 20.11.2022 року.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з належною повнотою досліджено матеріали спільного клопотання начальника установи Личаківської виправної колонії №30 та голови спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської, матеріали особової справи засудженого.

Засуджений ОСОБА_6 відбув 1/2 строку призначеного йому покарання.

З представлених документів, які враховані судом першої інстанції, вбачається, що засуджений ОСОБА_6 , перебуваючи під вартою у СІЗО м. Києва з 10.04.2015 року порушень вимог режиму утримання не допускав, дисциплінарні стягнення не накладалися, адміністрацією слідчого ізолятора не заохочувався.
З 30.09.2015 року засуджений ОСОБА_6 перебував у Державній установі «Львівська виправна колонія №48», де був працевлаштований на виробництві установи в цеху №2. За час перебування ОСОБА_6 в установі допустив два порушення вимог режиму утримання, за що на нього було накладено стягнення у виді попередження та догани. Адміністрацією установи три рази заохочувався.
У Державну установу «Личаківська виправна колонію (№30)» засуджений ОСОБА_6 прибув 27 жовтня 2017 року. З грудня 2017 року був працевлаштований на виробництві установи у цеху №2 дільниця виготовлення електромереж. На час звернення із клопотанням ОСОБА_6 не працевлаштований. За час відбування покарання в установі вимог режиму відбування покарання не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, адміністрацією установи один раз заохочувався.
Крім цього, судом першої інстанції підставно враховано дані про особу засудженого, зокрема наявність у нього п`яти судимостей за вчинення умисних злочинів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у засудженого під час відбування покарання заохочень не свідчить про те, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення, і адміністрацією Личаківської ВК № 30 не надано достатніх доказів того, що засуджений ОСОБА_6 своєю поведінкою в період відбування покарання засвідчив успішність процесу виправлення.
При цьому, суд першої інстанції у мотивах прийнятого рішення вірно зазначив, що для засудженого, його належна поведінка та належне виконання ним законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання є обовязком впродовж всього строку відбування покарання.

З урахуванням наведеного та конкретних обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у застосуванні положень ст. 82 КК України до засудженого ОСОБА_6 , як такому, що не став на шлях виправлення.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність при розгляді клопотання, які б вплинули на правильність прийнятого рішення, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не містить правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, а отже є необґрунтованою.

Ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 у повній мірі відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року про відмову у заміні засудженому ОСОБА_6 невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді