ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/1287/16-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3142/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
перекладач - ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_12 і ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 07.09.2020 року включно.

Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, судом першої інстанції враховано та зазначено в своєму рішенні, що тяжкість покарання, що погрожує обвинуваченим; фактичні обставини пред`явленого обвинувачення; репутацію обвинувачених; суспільну небезпечність інкримінованого їм кримінального правопорушення та імовірну можливість переховування від суду, продовження ними протиправної поведінки в подальшому, вчинення інших кримінальних правопорушень, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом.

Не погодившись з ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року, захисник ОСОБА_7 , обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_10 подали на нього апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_13 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати, посилаючись на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Апелянт зазначає, що він незаконно перебуває під вартою; судами не враховуються практика Європейського суду з прав людини та не досліджуються докази по справі; чинний КПК України є незаконним; судді, які розглядають його справу, систематично перевищують свої повноваження та не виконують вимоги кримінального процесуального закону, рішення Конституційного Суду України, Конституції України і Римського Статуту міжнародного кримінального суду; він тривалий час під вартою, але судовий розгляд ще триває; його права порушуються, в тому числі в умовах установи виконання покарань; матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження його вини за пред`явленим обвинуваченням та обґрунтованої підозри; йому не надано належного правового захисту; попередні судові рішення не мають висновків щодо його скарг; йому безпідставно відмовляють у задоволенні відводів складу суду і прокурору, а також у допиті свідків; з боку сторони обвинувачення є тиск на свідків за цією справою та прокурор перешкоджає судовому розгляду.
Крім того, апелянт просить передати кримінальне провадження до м. Києва (п.33.1); провадити судовий розгляд протягом усього робочого дня; взяти до уваги доводи, які викладені в його попередніх доводах.
Обвинувачений ОСОБА_13 також зазначає, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України; матеріали кримінального провадження повністю сфальсифіковані.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_10 в своїх апеляційних скаргах, апеляційні доводи і вимоги яких фактично є тотожними, просять ухвалу суду в частині продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу скасувати, змінити останньому запобіжний захід з триманням під вартою на домашній арешт.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник зазначають, що суд безпідставно за власною ініціативою розглянув питання щодо продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не подавалися відповідні клопотання, а захисником до спливу двомісячного строку (10.07.2020 року) через канцелярію суду було подано письмове клопотання про зміну запобіжного заходу; єдиною підставою для продовження запобіжного заходу є обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні особливо тяжкого злочину; обвинувачений тривалий час перебуває під вартою з 07.10.2015 року; ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в оскаржуваній ухвалі не зазначено.
Крім того, апелянти посилаються на те, що ОСОБА_10 має постійне місце мешкання, за яким проживає разом із своїми батьками, що свідчить про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків; в ході судового розгляду допитані всі свідки сторони обвинувачення; відсутність офіційного працевлаштування не може бути поставлена в вину обвинуваченому, оскільки він має вищу освіту, вільно володіє іноземною мовою, існує висока вірогідність перспективи його офіційного працевлаштування; відсутні факти, які могли свідчити про намір у обвинуваченого вчиняти інші злочини чи переховуватися від органів досудового розслідування та суду; прокурором, при обранні та продовженні ОСОБА_10 запобіжного у вигляді тримання під вартою, не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту; думку прокурора, який заперечував проти задоволення поданих апеляційних скарг; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, свідки сторони обвинувачення не допитані, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачені можуть незаконно впливати на свідків та з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їм злочину можуть вдатися до відповідних дій щодо переховування від органів досудового розслідування та/або суду.
Так, ОСОБА_13 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.ч.3, 5 ст.27 п.п.6, 11 ч.2 ст.115 КК України, а ОСОБА_10 - за п.п.6, 11 ч.2 ст.115 КК України, за який передбачено найсуворіший вид покарання у виді довічного позбавлення волі, у зв`язку з чим обвинувачені можуть також переховуватися від суду та органу досудового розслідування, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваному судовому рішенні.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, а також суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачуються ОСОБА_13 та ОСОБА_10 .
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_13 обвинувачуються в організації та пособництві в умисному вбивстві на замовлення, вчиненого із корисливих мотивів, а ОСОБА_10 в умисному протиправному заподіянні смерті людині на замовлення, вчиненого із корисливих мотивів, а також у вчиненні кримінального правопорушення проти громадської безпеки, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Колегія суддів також бере до уваги те, що відповідно до відомостей матеріалів провадження обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_10 міцних соціальних зв`язків не мають, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинувачених від правоохоронних органів та суду.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися та не зменшилися.
Колегія суддів не перевіряє апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про його невинуватості за пред`явленим обвинуваченням та щодо фактичних обставин цього кримінального провадження, оскільки ці питання перевіряються і вирішуються судом під час судового розгляду та при ухваленні остаточного судового рішення.
Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що суд в судовому засіданні від 10.07.2020 року не мав процесуальної можливості вирішувати питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки нормою ч.3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Судом першої інстанції 10.07.2020 року перевірено обґрунтованість підстави продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в оскаржуваному судовому рішенні зазначені відповідні мотиви прийнятого рішення, а тому посилання захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 на рішення Конституційного Суду України №1-28/2017 від 23.11.2017 року і рішення Європейського суду з прав людини є безпідставними.
Щодо апеляційних доводів захисника ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про необхідність зміни запобіжного заходу у зв`язку з тривалим розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, не минули та продовжують існувати на даний час.
При цьому колегія суддів також враховує думку прокурора , що тривалість судового розгляду пов`язана з процесуальною поведінкою обвинувачених , зокрема неодноразовою зміною захисників обвинуваченим ОСОБА_14 , в зв`язку з чим справа неодноразово відкладалась, та численими клопотаннями при вивченні доказів з боку сторони захисту ОСОБА_10 , які суд не може ігнорувати з метою забезпечення права на захист.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції про необхідність дотримання судом вимог ч.5 ст.28 КПК України, згідно яких кримінальне провадження щодо особи, яка тримається від вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першої інстанції першочергово. Суд має право самостійно визначати графік розгляду кримінального провадження таким чином , щоб дотримуватись положень ч.5 ст. 28 КПК України.
За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг апелянтів.
Керуючись ст.ст. 28, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_12 і ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Звернути увагу Московського районного суду міста Харкова на розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з дотриманням вимог ст.28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді