УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 759/13934/19
провадження № 51-4344ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурорана ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 0004870 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Суходільськ Краснодонського району Луганської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені розбою, поєднаного з проникненням до приміщення, за таких обставин.
08 липня 2019 року приблизно о 10:30 ОСОБА_4 , проходячи по пр. Л. Курбаса, 4-Б ум. Києві, побачив відділення Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Файна готівка». Достовірно знаючи, що в цьому відділенні є гроші, оскільки ТОВ «Файна готівка» спеціалізується на видачі кредитів, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, яке належить ТОВ «Файна готівка», поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих, з проникненням у інше приміщення.

Цього ж дня, приблизно о 10:50 ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, підійшов до приміщення ТОВ «Файна готівка» і з метою проникнення зайшов у середину приміщення ТОВ «Файна готівка», де умисно з корисливих мотивів, погрожуючи потерпілій ОСОБА_5 предметом, зовні схожим на ніж, подавив її волю до опору і заволодів майном ТОВ «Файна готівка» на загальну суму 400 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 10 червня 2020 року задовольнив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та змінив вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року щодо ОСОБА_4 у частині правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 187 КК. Призначив ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 187 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Як вказує прокурор, суд апеляційної інстанції, кваліфікуючи дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 187 КК не взяв до уваги, що дії засудженого свідчать про його підготовку до вчинення злочину, оскільки він одягнув капішон і кепку, які частково закривають обличчя, таким чином вжив заходів, що перешкоджають його впізнанню, а також взяв з собою ніж та прибув до ТОВ «Файна готівка», маючи умисел на заволодіння грошовими коштами, шляхом вчинення розбійного нападу, не переслідуючи мету отримання послуг указаної установи. Також прокурор зазначає, що досліджені докази щодо майна, яким заволодів засуджений, та місце його розташування, мотив злочинної поведінки, спосіб, час і послідовність вчинюваних ним дій дають підстави вважати, що засуджений мав намір заволодіти майном ТОВ «Файна готівка» з приміщення, проникнення в яке не пов`язувалось з режимом роботи товариства. Крім того вказує, що при застосуванні положень ст. 75 КК суд апеляційної інстанції не в повній мірі врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення, які свідчать про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого та підвищену суспільну небезпечність. Не було враховано і особу засудженого, який не навчається, не працює, а отже не має законних засобів існування. Звертає увагу й на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було встановлено об`єктивних обставин, які пом`якшують покарання. Сторона обвинувачення стверджує, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому має бути призначене покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи прокурора про те, що судом апеляційної інстанції неправильно кваліфіковані дії засудженого за ч. 1 ст. 187 КК, оскільки в них наявна така кваліфікуюча обставина як «проникнення у приміщення» є безпідставними, з огляду на таке.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 187 КК, зазначивши що мав місце «напад з метою заволодіння чужим майном, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаному із проникненням до приміщення (розбій)». Своє рішення суд, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 15 листопада 2012 року № 5-15кс12, обґрунтував тим, що умисел у ОСОБА_4 виник заздалегідь до проникнення у приміщення ТОВ «Файна готівка», окрім того, обставини вчинення злочину свідчать про те, що останній готувався до його вчинення.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просила змінити вирок місцевого суду, перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 187 КК і звільнити її підзахисного від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК. У поданій апеляційній скарзі захисник, окрім іншого, вказувала також, що суд першої інстанції не розмежував умисел ОСОБА_4 на незаконне заволодіння чужим майном та умисел на проникнення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , проаналізувавши встановлені у справі фактичні обставини, дійшов висновку про те, що вони неповно були з`ясовані місцевим судом і у зв`язку з цим надана неправильна правова оцінка діям засудженого. Також судом було встановлено відсутність кваліфікуючої ознаки розбою, як проникнення в інше приміщення.
Так, апеляційний суд у рішенні вказав, що ОСОБА_4 потрапив у приміщення ТОВ «Файна готівка» шляхом вільного доступу і те майно, яким він заволодів, не перебувало в місці з обмеженим доступом. Також сторона обвинувачення не спростувала твердження ОСОБА_4 про те, що він не мав умислу на незаконне входження до приміщення ТОВ «Файна готівка» або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.
Крім того, апеляційним судом було враховано висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (провадження № 13-14кс18), відповідно до якого проникнення, як кваліфікуюча ознака розбою передбачає, що особа потрапила в житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність в особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 187 КК (напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій)). І такі висновки суду в цій частині є обґрунтованими та належним чином мотивованими, а посилання прокурора на неправильну перекваліфікацію дій ОСОБА_4 є безпідставними.
Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є неспроможними.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправленнята попередження вчинення нових злочинів.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд апеляційної інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості злочину, вік та особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем постійного проживання характеризується позитивно, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, а також те, що у справі немає даних щодо відсутності у нього міцних соціальних зв`язків.
При цьому твердження прокурора в касаційній скарзі про невстановлення під час судового розгляду об`єктивних обставин, які пом`якшують покарання, не відповідають дійсності, оскільки як судом першої, так і судом апеляційної інстанції обставинами, що пом`якшують покарання, встановлено щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.
Взято до уваги судом апеляційної інстанції і ставлення ОСОБА_4 до наслідків своїх протиправних дій та їх засудження, конкретні обставини вчинення злочину, позицію представника потерпілого, який просив обрати покарання без реального позбавлення волі.
Підстав вважати, що призначене ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду щодо можливості виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3