ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №642/1503/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1 ,
Провадження № 11кп/818/3417/20 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст.125 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , за участю потерпілого ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційними скаргами прокурора та захисника обвинуваченого на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 01.09.2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 01.09.2020 року року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, з вищою освітою, працює аспірантом Харківському національному медичному університеті та старшим лаборантом на кафедрі внутрішньої медицини №2 клінічної імунології та алергології ім. академіка Л.Т. Малої у Харківському національному медичному університеті, раніше не судимого, мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , - визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді виправних робіт на строк 1 (один) рік в розмірі відрахувань в дохід держави 20 відсотків.

Цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого моральну шкоду 15 000 грн. (п`ятнадцять тисяч) грн.

Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Згідно вироку, 11.02.2020 року приблизно о 15.59 год. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на першому поверсі супермаркету «Рост Холодногірський» в м. Харків, вул. Полтавський шлях, 140, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до старшого охоронця ОСОБА_9 , з метою спричинення йому тілесних ушкоджень, наніс один удар кулаком правої руки в ліву частину обличчя, від якого останній втратив рівновагу та впав на підлогу. Після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.

В результаті умисних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи №09-637/20 від 28.02.2020 р., спричинено тілесні ушкодження у вигляді наскрізної забито-рваної рани лівої щоки, яка загоїлась з утворенням рубців (після ПХО з накладенням швів), які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.1 а.с.158-160).

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді шести місяців арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 суд не врахував, що в матеріалах справи відсутнє підтвердження факту працевлаштування обвинуваченого, а тому, на думку прокурора, суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність (т.1 а.с. 166-167).

Не погодившись з вказаним вироком суду, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження, відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого (т.1 а.с.168-178).

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що:

-матеріали кримінального провадження не містять достатніх та належних доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 ;

-у обвинуваченого відсутній умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , натомість дії ОСОБА_7 були спрямовані на захист свого здоров`я та життя, так як він перебував у стані сильного душевного хвилювання, тобто мала місце необхідна оборона;

-стороною обвинувачення не було надано доказів законності та правомірності вимог потерпілого та решти осіб по відношенню до ОСОБА_7 , конфлікт виник саме з ініціативи потерпілого;

-суд безпідставно відмовив стороні захисту в проведенні психологічної експертизи та у витребуванні доказів, про які захисником заявлялись неодноразові клопотання, у зв`язку з чим апелянт вважає судовий розгляд неповним;

-заподіяння ОСОБА_9 моральної шкоди діями обвинуваченого не підтверджується належними та допустимими доказами, а її розмір є необґрунтованим.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав подану ним апеляційну скаргу, узгоджену з обвинуваченим, просив задовольнити її в повному обсязі. Вважає, що матеріалами справи не доведено наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Навпаки, він діяв в межах необхідної оборони, так як хвилювався за своє життя та здоров`я: його окружили четверо осіб, чинили на нього психологічний тиск, штовхали, перешкоджали виходу із супермаркету. При цьому, вказані особи були не у форменому одязі, без бейджів. Захисник наголосив, що матеріали справи не містять відомостей щодо повноважень потерпілого ОСОБА_9 .

Крім того, призначаючи покарання, на думку сторони захисту, суд не врахував позитивну характеристику обвинуваченого, який раніше не судимий, працює лікарем, має на утримані маму.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника, просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі. Він повністю заперечує свою вину в інкримінованому йому злочині й вказав, що не мав умислу заподіяти потерпілому тілесних ушкоджень. Підтвердив, що працює викладачем, асистентом кафедри внутрішньої медицини №2 клінічної імунології та алергології ім. академіка Л.Т. Малої у Харківському національному медичному університеті. Крім того, зазначив, що проживає разом з мамою, якій роки і яка працює, хронічних захворювань чи інвалідності не має.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор вказала, що вирок суду в частині доведеності вини стороною обвинувачення не оскаржується, проте вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Крім того зазначила, що в матеріалах справи відсутнє підтвердження факту працевлаштування обвинуваченого, а тому вважає, що йому не може бути призначено покарання у вигляді виправних робіт.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що він працює старшим охоронцем в супермаркеті «Рост». В день події він був на своєму робочому місці, приблизно об 16:00 годині його викликали по рації та попросили підійти на вхідний пункт, де знаходився обвинувачений, який відмовлявся сплати за частину товару. Крім того, потерпілий вказав, що саме ОСОБА_7 штовхав співробітників магазину, висловлювався нецензурною лайкою, а потім раптово наніс удар кулаком у ліву область щоки, внаслідок чого потерпілий впав та вдарився головою, йому викликали швидку допомогу та відвезли до лікарні.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, з`ясувавши позицію прокурора, потерпілого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині доведеності вини ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України, правильності призначення покарання та в частині вирішення цивільного позову.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що винуватість обвинуваченого, а також кваліфікація його дій за ч.2 ст.125 КК України знайшли своє підтвердження.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується й колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою провину не визнав та зазначив, що 11.02.2020 р. приблизно об 16 год. він прибув до супермаркету, взяв хліб у відділі випічки, пробив його на касі, однак до нього підійшов чоловік, який попросив надати чек. Потім цей чоловік, розпочав цікавитись, що у нього в руках та кишенях. Ще один чоловік у цивільному одягу, без бейджа, розпочав запитувати у нього, що він має при собі. Коли він спускався вниз, йому перешкодили шлях ще дві особи перед вихідними дверима, які сказали, що покличуть старшого зміни. Пізніше вниз спустився чоловік, який представився як старший охоронець, швидко показавши посвідчення. Він намагався обійти цю групу осіб, яка його оточила, інших відвідувачів супермаркету, не мав проти них жодних агресивних намірів, нікого не штовхав.

Вони разом із ним поступово переходили до наступного коридору, який був наближений до виходу, чоловіки кричали в його бік, нецензурно виражались, ображали його, та принижували. Після цього, захищаючись, він вдарив одного з чоловіків, на отмаш, тоді у нього вийшло вибігти з супермаркету. Коли обернувся то побачив, що за ним слідують, наздоганяючи двоє хлопців.

Незважаючи на не визнання ОСОБА_10 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Апеляційні доводи захисника обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_7 у заподіянні потерпілому легких тілесних ушкоджень - безпідставні та спростовуються матеріалами справи, зокрема, поясненнями:

- потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив в судовому засіданні, що 11.02.2020 року, перебуваючи на своєму робочому місці приблизно об 16:00 год. його викликали по рації та попросили підійти на вхідний пункт, але йому не повідомили, що трапилось. Спускаючись з другого поверху, він взяв на допомогу ОСОБА_11 , який проходив поряд, що є охоронцем. Обидва підійшли на вказане місце, представились, діставши своє службове посвідчення та показав його. У інших осіб, були бейджі, на яких було написано «охорона супермаркету «Рост», що видавались у відповідності до правил супермаркету. Вказує, що ОСОБА_12 повідомив про чоловіка, який ходив залою та вживав неоплачений ним товар з продуктів харчування, що частково взяв із собою. Коли викликали старшого зміни на місце події, обвинуваченого, який не сплатив за товар, попросили зачекати. У нього був арахіс, йому запропонував сплатити за товар, але цей чоловік пояснив, що він лише дегустував продукти, оскільки там була табличка «Дегустація». Зазначив, що попередив його, що викличе поліцію. Однак, цей чоловік розпочав прямувати до виходу, штовхаючи людей та співробітників магазину. Після цього він зробив зауваження, але чоловік все одно пішов у бік виходу. Він ще раз сказав, що не буде сплачувати за товар та нецензурно виразився у його бік. Потім раптово наніс удар у ліву область щоки обличчя кулаком. Внаслідок чого він впав, вдарився головою, йому викликали швидку допомогу, та відвезли до четвертої невідкладної допомоги. Після удару кулаком, він втратив свідомість на кілька секунди, а потім, коли впав, вдарився головою, коли його привезли до лікарні, його свідомість була обмежена;

- свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що приблизно о 16 год. він перебував на своєму посту на вході до супермаркету та по рації йому передали щоб він зупинив чоловіка, що не оплатив товар, але його справою було лише його зупинити. Він зазначив, що ніхто з охорони, які потім підійшли, не представлялись, а представився лише ОСОБА_9 . Згодом до них спустились старший зміни та ОСОБА_14 . Вони усі разом намагались зупинити чоловіка, який прямував до виходу. Потім, у обвинуваченого стався конфлікт зі старшим зміни. Вони не вступали в конфлікт, тільки попереджували про необхідність сплатити за товар. Вказує, що коли з ним розпочав спілкуватись старший зміни, той нічого не хотів слухати, негативно все сприймав, нецензурно виражався у бік охорони, розштовхував їх та намагався прямувати на вихід. Після цього чоловік наніс удар потерпілому рукою в область обличчя. Після удару потерпілий впав, а ОСОБА_14 допомагав йому піднятись. Обвинувачений почав тікати, а охорона здійснила спробу наздогнати його та зупинити;

- свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що працював у супермаркеті «Рост» охоронцем (ТОВ «Сучасний модерн»), того дня він з потерпілим пішли до місця, де охорона зупинила чоловіка. Там вже стояли ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , але з чого розпочався конфлікт йому не було відомо. ОСОБА_9 підійшов до чоловіка, представився, показав свої документи. Потім в ході розмови було з`ясовано, що у обвинуваченого був виявлений неоплачений товар, але чоловік сказав, що це була дегустація товару, та він прямував до виходу, розштовхуючи охорону та покупців, а потім розпочав нецензурно виражатись у бік охорони. Після цього ОСОБА_9 отримав удар від обвинуваченого правим кулаком у ліву частину обличчя. Після удару ОСОБА_9 впав, а він допомагав йому піднятись;

- свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що працює охоронцем в супермаркеті «Рост» (ТОВ «Сучасний модерн»), з січня 2020 року, офіційно працевлаштований. Під час подій він був одягнений у зимову куртку, у нього був бейджик під курткою, але, коли підходив на касу, він зняв куртку, щоб його було видно. Він перебував на місці події від самого початку, та викликав ОСОБА_9 як старшого зміни. Йому повідомили, що на касі стоїть чоловік, зовнішність якого йому описали, який взяв арахіс, куштував його, пересуваючись залою магазину, він був у чоловіка в руках та у кишені, та він не підходив на зону зважування товару, не оплачував товар. У зв`язку із цим він підійшов до чоловіка, та попросив у нього чек, а далі він запитав про арахіс, чи сплатив його покупець, хоча він бачив, що у нього арахіс був, навіть, в руках, але обвинувачений заперечував це і розпочав направлятись до виходу. Потім до них підійшов старший зміни, та пред`явив свої документи. Після цього між старшим зміни розпочався діалог, який запропонував оплатити товар. Проте чоловік розпочав вести себе зухвало, нецензурно виражався у бік охорони. Тоді старший зміни сказав, що вони будуть чекати на поліцію та будуть розбиратися вже безпосередньо із представниками Закону. Після цього зробив зауваження йому, однак обвинувачений здійснив удар. ОСОБА_9 впав, у нього злетіли окуляри. Потім вони здійснили спробу наздогнати порушника.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

- витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.02.2020 року ( а.с.104);

- протоколом перегляду відеозапису від 19.02.2020 року (а.с. 106,107-109,110);

- висновком судово-медичної експертизи №09-637/20 від 13.02.2020 р.;

- висновком судово-медичної експертизи № 09-752/20 від 13.02.2020 р.,

- протоколом проведення слідчого експерименту від 20.02.2020 року з ілюстративним матеріалом за участю потерпілого ОСОБА_9 (а.с. 122-125,126);

- відеозаписом з камер відео спостереження (а.с.110).

Суд першої інстанції, даючи правову оцінку діям ОСОБА_7 , враховуючи всі досліджені докази в сукупності та встановлені конкретні обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку, що пред`явлене обвинувачення поза розумним сумнівом, знайшло своє підтвердження достатніми доказами, у зв`язку з чим дії ОСОБА_7 судом обґрунтовано кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України. З такими висновками повністю погоджується й суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що покази потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 повністю узгоджуються між собою та мають взаємодоповнюючий логічний послідовний характер, які також підтверджуються відеозаписом з камер спостереження, що був досліджений судом першої інстанції та колегією суддів під час підготовки справи до розгляду. На відеозаписі зафіксовано як обвинувачений ОСОБА_7 відштовхував від себе одного з охоронців, намагався покинути приміщення, проте чоловіки перешкоджали йому, при цьому будь-якого фізичного насилля до нього не застосовували. ОСОБА_7 наніс один ціле направлений удар правою рукою в обличчя потерпілого, від якого останній впав на підлогу.

Крім того, показання потерпілого ОСОБА_9 , дані ним під час проведення слідчого експерименту від 20.02.2020 р., в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним в частині механізму утворення, встановлених у нього, тілесних ушкоджень.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з показів обвинуваченого, потерпілого, свідків, відеозапису з камер спостереження, на якому зафіксована дана подія, дійшла до висновку, що тілесні ушкодження у вигляді наскрізної забито-рваної рани лівої щоки, утворилося в результаті ударної травматичної дії тупим твердим предметом з місцем прикладання сили в ділянку знаходження ушкодження, ОСОБА_9 отримав від удару кулаком ОСОБА_7 , тобто перебуває в причинному зв`язку з діями обвинуваченого.

Стосовно твердження захисника обвинуваченого, що ОСОБА_7 діяв під впливом сильного душевного хвилювання та в рамках необхідної оборони, колегія суддів зазначає, що дане питання було предметом ретельної перевірки в суді першої інстанції, за результатами якої не знайшло свого підтвердження, про що обґрунтовано вказано в мотивувальній частині вироку.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ч.1 ст.36 КК України встановлює, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Таким чином, вказаною статтею передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання або за наявності реальної загрози заподіяння шкоди тому, хто обороняється, тобто до початку фізичних дій посягаючого з моменту, коли виникла реальна загроза посягання. Для з`ясування цього необхідно врахувати поведінку нападаючого, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають підстави особі, яка захищається, сприймати загрозу як реальну.

Водночас сама по собі будь-яка сварка, ще не свідчить про перебування особи у стані необхідної оборони.

Так, із змісту показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також із фактичних даних, що містяться у досліджених судом доказах, не вбачається, що ОСОБА_9 чи інші особи застосовували фізичну силу або вчиняли інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю ОСОБА_7 у зв`язку з чим обвинувачений міг перебувати у стані необхідної оборони.

Отже, колегія суддів зазначає, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого, а в діях обвинуваченого відсутня необхідна оборона, оскільки в суді було встановлено саме умисне завдання обвинуваченим удару в обличчя потерпілого внаслідок раптово виниклої неприязні.

Не знайшли свого підтвердження й доводи сторони захисту про відсутність доказів законності та правомірності дій потерпілого у виді перешкоджання ОСОБА_7 покинути приміщення супермаркету.

Як пояснив обвинувачений, коли до нього підійшов ОСОБА_9 він представився старшим зміни та показав своє посвідчення. Це ж підтвердили свідки події ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та сам потерпілий. У зв`язку з чим, колегія суддів даний апеляційний довід визнає без підставним.

Стосовно твердження захисника про невідповідність визначеного судом і стягненого з обвинуваченого розміру моральної шкоди стражданням потерпілого, то слід зазначити наступне.

Згідно вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Ухвалюючи вирок, відповідно до ст. 129 КПК України, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в рамках кримінального провадження потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов про стягнення моральної шкоди в сумі 47 500 грн. Вказаний цивільний позов був задоволений частково та присуджено до стягнення на користь потерпілого 15 тис. грн.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, оскільки відповідно до ч.1, ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Крім того, згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній та юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

На переконання колегії суддів, розмір визначеної судом першої інстанції моральної шкоди стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 у сумі 15 тис. грн., є обґрунтованим, відповідає вимогам законодавства, визначений з урахуванням характеру та обсягу й тривалості страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат, оскільки останній зазнав тілесних ушкоджень, фізичного болю, душевних страждань, приниження, був вимушений звертатись до правоохоронних органів, проходити лікування, чим був порушений звичайний уклад його життя та є співрозмірним завданій шкоді, а тому доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди є безпідставними.

Колегія суддів ретельно перевірила доводи апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, й зазначає наступне.

При призначенні покарання, суд керується положеннями ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, його суспільну небезпечність, дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання; наявність у нього постійного доходу; ставлення обвинуваченого до вчиненого, який критично не оцінює та не засуджує своєї поведінки, та дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції за ч. 2 ст.125 КК України у вигляді у виді виправних робіт у вигляді на строк один рік в розмірі відрахувань в дохід держави у розмірі 20 відсотків, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Таким чином, районний суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 125 КК України у виді виправних робіт строком на 1 рік, яке не є мінімальним в межах санкції частини другої даної статті.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання немає, призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Крім того, прокурором не наведено таких обставин та даних про особу обвинуваченого, які б не були враховані при призначенні йому покарання і свідчили про можливість призначення більш суворого покарання.

Так само, не знайшло свого підтвердження й твердження захисника обвинуваченого щодо неналежного врахування судом, під час призначення покарання, даних про особу обвинуваченого, зокрема наявності на його утримані матері. Як пояснив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 він дійсно проживає разом з мамою, проте вона не досягла пенсійного віку, працює, хронічних захворювань чи інвалідності не має, а тому колегія суддів не вбачає підстави для пом`якшення призначеного покарання.

З приводу апеляційного доводу прокурора про те, що суд неправомірно застосував до ОСОБА_7 покарання у виді виправних робіт, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 57 КК виправні роботи не застосовуються до вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, до непрацездатних, до осіб, що не досягли 16 років, та тих, що досягли пенсійного віку, а також до військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, працівників правоохоронних органів, нотаріусів, приватних виконавців, суддів, прокурорів, адвокатів, державних службовців, посадових осіб органів місцевого самоврядування.

Стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого ст. 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Однак, обвинувачений ОСОБА_7 не відноситься до перерахованої категорії осіб, стосовно яких процесуальним законодавством заборонено застосовувати виправні роботи. Крім того, ОСОБА_7 працює викладачем кафедри внутрішньої медицини №2 клінічної імунології та алергології ім. академіка Л.Т. Малої у Харківському національному медичному університеті, а тому колегія суддів дійшла однозначного висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтованими та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які на думку апелянта, є підставами для скасування ухвали від 22.08.2020 року, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06.09.2005 року, «Проніна проти України» від 18.07.2006 року, та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суду обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційної скарги сторони захисту є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, колегія суддів не дає таким доводам окремої оцінки.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вирок районного суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, в апеляційних скаргах захисника та прокурора не наведено.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку районного суду і задоволення апеляційних вимог колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, 124, 126 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 01.09.2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
____________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4