Справа №585/4084/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/463/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, в залі суду у м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 лютого 2020 року, про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк,

ВСТАНОВИЛА:

За вироком Апеляційного суду Луганської області, від 1 серпня 2002 року, ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 263 ч. 1; 187 ч. 4 (в редакції 2001 р.); ст. ст. 223 ч. 2; 17 142 ч. 3; 142 ч. 3; 117 ч. 3; 69, 17 93 п. п. «а, г, з», 93 п. п. «а, г, е, з», 42 КК України (в редакції 1960 р.) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного суду України, від 8 квітня 2003 року, вирок Апеляційного суду Луганської області, від 1 серпня 2002 року, відносно ОСОБА_7 було залишено без змін.

До Роменського міськрайонного суду Сумської області засуджений ОСОБА_7 звернувся з клопотанням про заміну йому не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, яке обґрунтовував тим, що на даний час він, відбувши 27 років призначеного йому покарання, враховуючи положення практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, рішення «Кафкарис проти Кіпру», «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства», ст. ст. 1, 3 ,5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. ст. 28, 29 Конституції України, має право на заміну йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким, а саме. на позбавлення волі на певний строк. Крім того ОСОБА_7 вказує, що він має хвору матір, яка потребує догляду, а сам він, перебуваючи у місцях позбавлення волі, покаявся та не становить небезпеку для суспільства.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 лютого 2020 року, засудженому ОСОБА_7 у заміні не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, було відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до ст. 81 ч. 1 КК України умовно дострокове звільнення від покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст. 82 ч. 1 КК України, можуть застосуватись до осіб які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, а не до засуджених до довічного позбавлення волі осіб.

Суд першої інстанції вказав, що законодавством не визначено можливості заміни засудженим особам до покарання у виді довічного позбавлення волі.

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вказує, що враховуючи пріоритетність норм міжнародного права, зокрема ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, відповідно до якої Україна не може використовувати внутрішнє право для виправлення або обґрунтування невиконання міжнародного договору та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень з практики Європейського суду з прав людини», передбачено застосування судами України при розгляді справ вимог Конвенції про права людини та основоположні свободи, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно яких є порушенням прав засуджених до позбавлення волі осіб неможливість застосування відносно цих осіб перегляду у бік пом`якшення призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі.

Враховуючи викладене ОСОБА_7 просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та розглянути його клопотання по суті.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 про заперечення апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_7 та думку захисника ОСОБА_8 про підтримку апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Єдиними правовими нормами у законодавстві України, які надають можливість здійснити суду розгляд питань про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, є чинні КК України та КПК України.

При цьому, КК України визначає підстави для умовно дострокового звільнення особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, а КПК України визначає саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст. 82 ч. 1 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання призначеного за вироком.

Частиною першою статті 82 КК України, як законом України про кримінальну відповідальність ,заміна строковим покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Колегія суддів вважає необхідним зауважити, що законом України про кримінальну відповідальність передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі строковим покаранням, шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Кримінальним процесуальним законом України не передбачена компетенція судді національним судам України розглядати клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленні волі на певний строк, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто, виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , діяв на підставі чинного законодавства та у межах своїх повноважень, відповідно до кримінального процесуального закону України.

Не може колегія суддів погодитись з доводами апеляційної скарги з приводу недотримання судом практики Європейського суду з прав людини, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов`язку держави виконати це рішення, а не обов`язку суду усувати своїм рішенням певні неврегульовані суспільні відносини у національному законодавстві, а тому, суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо виконання функцій законодавчої влади.

За наведених підстав, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 лютого 2020 року, про відмову засудженому ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про заміну не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 з часу отримання ним копії цієї ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4