Справа № 464/5953/19
пр.№ 1-кп/464/111/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.07.2020 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/5953/19, внесене 03.10.19. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002661, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Тернопіль, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, невійськовозобов`язаного, непрацюючого, має судимість 14.03.19. вироком Сихівського районного суду м.Львова за ч.1 ст.185 КК України до громадських робіт на строк 120 годин, покарання не відбуто, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту - обвинувачений ОСОБА_3 , -

з участю прокурора та обвинуваченого, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , будучи засудженим вироком Сихівського районного суду м.Львова від 14 березня 2019 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин та належним чином письмово ознайомленим з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також попередженим про кримінальну відповідлаьність за ч.2 ст.389 КК України, тобто за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіть, про що 08 липня 2019 року в останнього було відібрано підписку, того ж дня отримав в Сихівському районному відділі з питань пробації філії ДУ «Центр пробації» у Львівській області направлення в ЛКП «Під Зуброю», що знаходиться по пр.Ч.Калини,109 в м.Львові, на виконання громадських робіт за вищевказаним вироком. Згідно з даним направленням ОСОБА_3 повинен був приступити до виконання данного покарання з 09 липня 2019 року. Однак обвинувачений до ЛКП «Під Зуброю» не з`явився та до виконання покарання у виді 120 годин громадських робіт не приступив без поважних на те причин, таким чином не відпрацювавши жодної години громадських робіт, чим ухилився від виконання вироку Сихівського районного суду м.Львова від 14 березня 2019 року за ч.1 ст.185 КК України.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи засудженим, вчинив ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, тобто, кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст.389 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні данного кримінального проступку визнав повністю та дав суду наступного змісту показання. За місцем реєстрації проживає з матір`ю, яка працює. Останній 4 роки ніде офіційно не працював, існував за рахунок матері або підробіток. Два останні роки вживає субітекс (спочатку для релаксації, а в подальшому для втамування болю за наслідками вживання опіоїдів). Дійсно 14.03.19. був засуджений вироком Сихівського районного суду м.Львова за ч.1 ст.185 КК України до 120 годин громадських робіт, який був проголошений в його присутності. Орієнтовно в червні-липні 2019 року, точно не пригадує, приходив до органу пробації, де йому роз`яснювали порядок відбування покарання і наслідки ухилення від цього (про відповідальність), про що розписувався, а також отримував письмове направлення для відбування громадських робіт. Проте до відбуття покарання не приступив, т.я. в будинку на вул.Тракт Глинянський у м.Львові працював підсобником декілька місяців, де і проживав постійно. Потім йому знову дзвонили з пробації, щоб прийшов за новим направленням для відбуття громадських робіт, т.я. попереднього термін дії завершився. Однак до органу пробації так і не з*явився. Ствердив, що жодного разу у подальшому не прийшов і не повідомив орган пробації про поважність причин невідбуття покарання, від якого, як ствердив свідомо ухилявся, т.я. не розумів до кінця серйозності наслідків. Зазначив, що жодними хронічними захворюваннями не страждає, на лікуванні на амбулаторному, ні стаціонарному з часу проголошення вироку до дня розгляду даного провадження не перебував. Розуміє, що ухилявся від відбування призначеного покарання, в чому щиро розкаюється і просить не позбавляти волі. Не може пояснити, чому не з*являвся у судові засідання, адже причин для цього не було, будучи обізнаним про такі і наявність кримінального провадження, за наслідками розгляду якого до нього неодноразово застосовувався привід та оголошувався в розшук.

З огляду на те, що обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального проступку визнав, фактичні обставини справи ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому суд вважає за недоцільне дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та розглядає справу в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Оскільки обвинувачений повністю визнав свою вину, дав суду визнавальні показання, інші докази не досліджувалися, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні вказаного кримінального проступку за ч.2 ст.389 КК України є повністю доведеною, а тому повинен за такі дії нести кримінальну відповідальність та підлягає покаранню.

Отже, дії ОСОБА_3 вірно кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК України, т.я. він, будучи засудженим, вчинив ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.

При визначенні міри покарання суд враховує приписи ч.2 ст.50 КК України, за якими покарання має на меті не тільки кару і виправлення засудженого, а й запобігання вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Суд, визначаючи вид і міру покарання обвинуваченому на підставі ст.ст.65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості та характер вчиненого, вчинення обвинуваченим кримінального проступку; особу обвинуваченого, який має судимість, за якою покарання не відбуто, його молодий вік, є неодруженим, тривалий час не працює; не має на утриманні осіб, проте проживає з матір*ю та існує за рахунок останньої; наявність соціальних зв`язків; хронічними захворюваннями не страждає; під наглядом в психоневрологічному чи наркологічному диспансерах не перебуває; згідно з наданою характеристикою стороною обвинувачення за місцем проживання характеризується посередньо; пом`якшуючими вину обставинами є щире каяття та активне сприяння розкриттю проступку як на досудовому слідстві, так і під час судового провадження; його неналежну процесуальну поведінку (неявки до суду без поважних причин і не повідомлення суд про такі, у зв*язку з чим до обвинуваченого чотири рази застосовувався привід та останній двічі оголошувався в розшук)); обтяжуючої вину обставини судом не встановлено; приймаючи до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, за якою ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як середні; - відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, визнає за неможливе досягти мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства та дійшов висновку про необхідність призначення йому з огляду на все це у своїй сукупності покарання - арешт (з урахуванням вимог частин 1 та 3 ст.60 КК України), адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в мінімальних межах санкції ч.2 ст.389 КК України з його розміром, наближеним до максимального, за якою кваліфіковано його дії - арешт на строк п`ять місяців. З урахуванням того, що засуджений після постановлення вироку Сихівським районним судом м.Львова від 14 березня 2019 року і до повного відбуття покарання вчинив інкримінований йому кримінальний проступок, суд вважає необхідним до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком громадські роботи на строк 120 годин, що в перерахунку з дотриманням правил п.4 ч.1 ст.72 КК України (одному дню арешту відповідають вісім годин громадських робіт) становить 15 днів арешту (120 годин : 8 днів), та положень ч.4 ст.71 КК України, де остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, остаточно визначивши покарання арешт на строк п`ять місяців п`ятнадцять днів.
Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, чи застосування ст.75 КК України, враховуючи перелічені вище конкретні обставини у їх сукупності та дані про особу винного, його ставлення до вчиненного та неналежну процесуальну поведінку під час судового провадження, суд не знаходить.

Так, описані вище дані про особу обвинуваченого, який має судмість, визнання ним вини, щире каяття і сприяння розкриттю данного проступку дають лише підстави для призначення покарання у вигляді арешту у межах, наближених до максимального, передбачених санкцією відповідної статті, а не застосування ст.69 КК України.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України), по-перше, не передбачене до данного виду покарання - арешту вимогами ч.1 ст.75 КК України; по-друге, до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень з урахуванням надання судом ОСОБА_3 можливості ще 14.03.19. усвідомити вчинене, змінитись в кращу сторону і щодо способу життя, і щодо поведінки, однак останній не скористався такою і не виправдав довіри суду.

Отже суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без його тримання в умовах ізоляції

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до ст.368 КПК України зобов*язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Речові докази, процесуальні витрати відсутні.

Оскільки під час підготовчого провадження, як і в подальшому під час розгляду справи, клопотань про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не надходило та такий не застосовувався, відсутні підстави для обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.2 ст.389 КК України, та призначити йому покарання арешт на строк п`ять місяців.

На підставі ст.71 КК України ОСОБА_3 до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 14 березня 2019 року громадські роботи на строк 120 годин з урахуванням правил п.4 ч.1 ст.72 КК України арешт на строк п`ятнадцять днів та остаточно ОСОБА_3 призначити покарання арешт на строк п`ять місяців п`ятнадцять днів.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу набрання вироком законної сили та фактичного звернення його до виконання.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_1