КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/2435/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року у кримінальному провадженні № 0001145 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 19 серпня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, від відбування якого звільнений на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік;

- 29 лютого 2016 року Ківерцівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 190 КК України до остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці;

- 01 квітня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України до остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці;
звільнений 15 травня 2018 року по відбуттю покарання,
за участю: прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Судом також вирішені питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_6 25 лютого 2020 року приблизно о 18 год. 10 хв., перебуваючи у торгівельній залі супермаркету "Новус", що по вул. Святошинська, 3 в м. Києві, де здійснює господарську діяльність ТОВ "Новус Україна", діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись та вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу взяв з полиць пляшку віскі "Jim Beam White Bourbon", вартістю 431 грн. 20 коп. та пляшку рома "Bacardi", вартістю 312 грн., загальною вартістю 743 грн. 20 коп., які сховав до своєї сумки. Далі ОСОБА_6 пройшов через касу магазину, не розрахувавшись за вказане майно, направився до виходу, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не зміг довести свій злочинний умисел до кінця та розпорядитися товаром на власний розсуд з причин, що не залежали від його волі, оскільки біля виходу із магазину був затриманий працівниками охорони.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку та правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення, посилаючись на суворість призначеного покарання, просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року та обрати йому міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі, застосувати до нього ст.ст. 75, 76 КК України.

За доводами обвинуваченого суд безпідставно не врахував прохання захисника щодо застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України, яке, серед іншого, було обґрунтоване відсутністю суспільно небезпечних наслідків, Крім того, суд не взяв до уваги документи, які свідчать, що він позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину - сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також ту обставину, що він єдиний годувальник своєї сім`ї. Запевняє, що своєю сумлінною працею та бездоганною поведінкою доведе своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили застосовувати до призначеного судом покарання положення ст.ст. 75, 76 КК України, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, що вчинено повторно, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, при цьому ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів обвинуваченого, в частині призначеного йому покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення та визначаючи його у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував тяжкість та ступінь завершеності кримінального правопорушення; щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання за наявності обтяжуючої - рецидив злочинів; дані про особу винного, який працює неофіційно, одружений та має малолітнього сина, за місцем проживання характеризується позитивно, перебуває з 11.11.2001 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання стимуляторів, раніше судимий за вчинення умисних злочинів проти власності та скоїв аналогічний злочин через короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі.

Отже, зваживши указані обставини і всі дані щодо особи ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі, навівши при цьому у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 повинні відбуватися в умовах ізоляції від суспільства і з таким висновком суду також погоджується колегія суддів.

Зокрема, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності (у тому числі із наданням можливості відбувати покарання з випробуванням), після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків не зробив, навпаки, маючи непогашені судимості, знову вчинив умисне кримінальне правопорушення. При цьому в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_6 постійно займався суспільно корисною працею, а наявність у нього неповнолітнього сина не стала стримуючим фактором від вчинення злочину.

Наведені обставини переконливо свідчать про схильність обвинуваченого до вчинення корисливих злочинів та небажання стати на шлях виправлення, а тому відсутні підстави для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді, впливають на покарання і з якими обвинувачений пов`язує апеляційне прохання, колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, яке він повинен відбувати в умовах ізоляції від суспільства, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, отже підстав вважати його явно несправедливим через суворість, як і підстав для застосування ст.ст. 75, 76 КК України, не вбачає.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року відносно нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4