У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року у відношенні

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, відбуває покарання у Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№72)».

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

засуджений ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції з приміщення

Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)»)

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а саме: обмеження волі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати, задовольнити клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає рішення про відмову у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким незаконним. Зазначає, що на території виправної колонії не має спортивних секцій та не проводяться культурні заходи. Тому приймати участь в соціально-активному житті колонії у нього немає можливості. Вказує, що він регулярно відвідує церкву та бібліотеку. Зазначає, що працювати він не може у зв`язку зі станом здоров`я. Також додає, що за весь період відбування покарання він має три заохочення і лише одне стягнення.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання засудженого ОСОБА_5 більш м`яким, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5 протягом всього періоду відбування покарання заохочувався тричі: в січні та квітні 2018 року, та в січні 2019 року, а також мав одне стягнення від 24.05.2019 р., яке погашено у встановленому законом порядку. Після цього жодних заохочень засуджений ОСОБА_5 не мав. На момент розгляду заяви засудженого, він у виправній колонії не працевлаштований, участі у суспільно-корисному житті та програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає. При цьому, 19.05.2020 р. рішенням комісії Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)» засудженому ОСОБА_5 відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким на обмеження волі, як такому, що не твердо став на шлях виправлення.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про неуспішність процесу виправлення засудженого ОСОБА_5 та про відсутність можливості ефективного продовження його за умови застосування до засудженого заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким, в порядку ст. 82 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_5 на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали судової справи та особової справи засудженого ОСОБА_5 , обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційній суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення та відбув строк покарання, визначений ч. 4 ст. 82 КК України.

У відповідності до п. 2 ч. 4 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_5 не став на шлях виправлення.

З цими висновками суд погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_5 засуджений вироком Іллічівського районного суду Одеської області від 14.07.2017 р. за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.06.2019 р., засудженому ОСОБА_5 зараховано до строку відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21.06.2017 р. по 21.09.2017 р.

Засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» з 19.04.2017 р.

Згідно із характеристикою ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» початок строку відбування покарання засудженим ОСОБА_5 19.04.2017 р., кінець відбування строку 18.11.2023 р.

Станом на 11.06.2020 р. невідбута частина призначеного ОСОБА_5 покарання становить 03 роки 05 місяців 07 днів. Тобто, 1/2 частину призначеного покарання ОСОБА_5 відбув.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та особової справи засудженого, в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_5 знаходиться з 20.04.2017 р. Під час тримання в СІЗО №21 м. Одеси, вимог режиму утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав. З 01.09.2017 р. відбував покарання в СІЗО №22 м. Ізмаїла, з 16.09.2017 р. - в СІЗО №21 м. Одеси.

Разом з тим, за період відбуття покарання в ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» ОСОБА_5 має три заохочення (останнє 02.01.2019 р. Після цього жодних заохочень засуджений ОСОБА_5 не мав. Був працевлаштований в майстерні установи на підставі договору від 25.04.2018 р., за що і заохочувався. Був звільнений за власним бажанням. На момент розгляду клопотання засуджений не працевлаштований, участі в суспільно-корисному житті відділення та програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає, веде пасивний спосіб життя.

Також як слідує з матеріалів особової справи, засуджений мав одне стягнення від 24.05.2019 р. за зберігання заборонених предметів. Вказане стягнення хоча й погашене, однак свідчить про те, що поведінка засудженого під час відбування покарання не була сумлінною.

Крім того, з витягу з протоколу №11 від 19.05.2020 р. засідання адміністративної комісії Вознесенської ВК №72 про розгляд матеріалів стосовно ст. 81, 82 КК України та ст. 101 КВК України встановлено, що комісією прийнято рішення про відмову засудженому ОСОБА_5 в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким на обмеження волі, як такому, що не став на шлях виправлення.

Такі відомості негативно характеризують ОСОБА_5 , та з урахуванням інших відомостей про особу ОСОБА_5 , вказують на неможливість заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, в порядку ст. 82 КК України.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про необґрунтованість оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду. Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, про що просить апелянт.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 537, 539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року у відношенні засудженого ОСОБА_5 про відмову у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3