Провадження № 1-кп/643/1450/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2020 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003613 від 21.07.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, маючого неповнолітню доньку, офіційно не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз 01.04.2015 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, 28.09.2017 звільнений умовно-достроково, невідбута частина покарання 10 місяців 15 діб, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи особою яка раніше вчиняла корисливі кримінальні правопорушення, маючи не зняту та не погашену у встановлений законом строк судимість, вчинив новий злочин за наступних обставин:

18.07.2020 року приблизно у період часу з 09 години 30 хвилин по 10 годину, більш точний час встановити під час досудового розслідування не виявилось можливим, ОСОБА_4 прибув у гості до раніше йому знайомого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в приміщення квартири АДРЕСА_2 для того, щоб підстригти останнього.

Перебуваючи безпосередньо в одній із кімнат зазначеної квартири ОСОБА_5 , ОСОБА_4 помітив мобільний телефон ТМ «Samsung Galaxy А 50» білого з чорним кольору, належний останньому, який заряджався на тумбочці в кімнаті.

Надалі, ОСОБА_4 діючи повторно, за раптово виниклим злочинним умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи при цьому корисливу мету, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, переконавшись в тому, що ОСОБА_5 направився до ванної кімнати та за його діями ніхто не спостерігає, бажаючи діяти саме таким чином, достовірно знаючи де знаходиться мобільний телефон ОСОБА_5 таємно, шляхом вільного доступу заволодів мобільним телефоном ТМ «Samsung Galaxy А 50», вартість якого згідно висновку експерта № 277 від 17.09.2020 складає 5 875,00 гривень.

Після цього ОСОБА_4 усвідомлюючи незадовге повернення ОСОБА_5 та не бажаючи бути застигнутим на місці вчинення злочину, швидко покинув приміщення квартири АДРЕСА_2 , та розпорядившись у подальшому викраденими мобільним телефоном на власний розсуд.

Злочинними діями ОСОБА_4 було спричинено матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 на суму 5 875, 00 грн.

Отже, своїми злочинними діями ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, щиро розкаявся. Не заперечував фактичні обставини справи, викладені вище, а також розмір та вартість викраденого майна. Зазначив, що в обвинувальному акті правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Також обвинувачений вказав, що по закінченні досудового розслідування в повному обсязі ознайомлений з матеріалами кримінального провадження і не заперечує докази, зібрані в ході досудового розслідування. Крім того, обвинувачений пояснив, що показання надає добровільно.

Враховуючи визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, неоспорення ним фактичних обставин справи, суд за згодою обвинуваченого та прокурора, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння злочину обвинуваченим, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив злочину, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого; інші обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України обмежившись допитом обвинувачуваного та вивченням даних, які характеризують особу обвинуваченого. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Розглядаючи кримінальне провадження згідно зі ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України в межах висунутого обвинувачення, дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
У статтях 185, 186 та 189-191 КК України повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 КК України (примітка до ст. 185 КК України).
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує класифікацію кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу України відносяться до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, який має вищу освіту, не одружений, має неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно не працюючого, раніше неодноразово судимий, останній раз 01.04.2015 Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, 28.09.2017 звільнений умовно-достроково, невідбута частина покарання 10 місяців 15 діб, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 Кримінального кодексу України обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд вважає щире каяття у вчиненні злочину.
Відповідно до ст. 67 Кримінального кодексу України, обставини, що обтяжують покарання, відсутні.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд враховує наступне.
Відповідно до вимог статей 50, 65 Кримінального кодексу України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.
В даному випадку, з урахуванням вищезазначених обставин суд вважає необхідним та достатнім для виправлення обвинувачуваного і попередження вчинення ним нових правопорушень, призначити йому основне покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції встановленої ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України.
Проте, зважаючи на те, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, має неповнолітню доньку, працює не офіційно, має постійне місце проживання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 Кримінального кодексу України.
Суд вважає, що вищезазначені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, бо ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину, його критичним ставленням до скоєного, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.
Крім того, на думку суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені ним протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.
Саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Строк дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 закінчений, інший запобіжний захід не обирався.
Процесуальні витрати відсутні.
Питання щодо речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України.
Цивільний позов не заявлявся.
Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Строк дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 закінчений, інший запобіжний захід не обирався.
Речовий доказ: мобільний телефон ТМ «Samsung Galaxy А 50» з ідентифікуючими ознаками імеі 1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 , переданий на відповідальне зберігання під розписку свідку ОСОБА_7 , залишити у його розпорядженні та після набрання вироком законної сили, вважати повернутим.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1