Дата документу 22.12.2020 Справа № 324/161/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1968/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 324/161/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника-адвоката ОСОБА_7 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Оріхівським районним судом Запорізької області та Куйбишевським районним судом Запорізької області, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.3 ст.146 КК України, строком на 60 днів, тобто до 16 січня 2020 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, на розгляді Куйбишевського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115, ч.3 ст.146 КК України, та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України.

Для забезпечення кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який ухвалою суду від 25.09.2020 року продовжено до 23.11.2020 року включно.

У зв`язку з неможливістю розгляду справи 18.11.2020 року виникла необхідність відкласти розгляд справи на 10.12.2020 року.

Прокурор наполягав на продовженні обвинуваченому ОСОБА_8 раніше застосованого до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що у кримінальному провадженні існують та не зникли ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, уникнути яких буде неможливо у разі застосування іншого запобіжного заходу, і які були підставою для обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що дане кримінальне провадження з незалежних від суду обставин, пов`язаних з неявкою свідків та потерпілих, карантинними заходами розглядається більше 2 років, а обвинувачений ОСОБА_8 знаходиться під вартою вже більше 3 років, зобов`язує суд переглянути підстави, з яких до обвинуваченого був застосований даний запобіжний захід, з урахуванням часу, який минув.

Так, стверджуючи про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, прокурор посилався на можливі факти здійснення обвинуваченим тиску на потерпілих та свідків у даному провадженні, однак при цьому суду не було надано жодного належного та допустимого доказу наявності таких фактів. Потерпілі у даному провадженні вже допитані. Ризик ухилення від суду прокурор вбачав лише в усвідомленні обвинуваченим тяжкості покарання, яке йому загрожує, однак жодних фактів та відповідних доказів намагання ухилитись від досудового розслідування та суду у даному провадженні прокурором наведено не було.

Разом з цим, обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки з дружиною та двома неповнолітніми доньками. До затримання проходив військову службу за контрактом, де характеризувався виключно позитивно та до теперішнього часу не звільнений, виконував свій громадянський обов`язок по захисту Вітчизни та був демобілізований у зв`язку з пораненням. Останній має постійне місце проживання, страждає на ряд серйозних захворювань, в умовах тримання під вартою належної медичної допомоги йому не надано. Доказів ухилення обвинуваченим від досудового розслідування та суду, вчинення тиску на свідків чи потерпілих, вчинення інших кримінальних правопорушень, або хоча б замаху на такі дії, так само як й доказів існування вірогідності таких діянь з боку обвинуваченого, прокурором надано не було.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, у тому числі і особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також на дані про особу обвинуваченого, який раніше хоча і не судимий, проте обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, вчинив злочин із застосуванням вогнепальної зброї, який спричинив загибель однієї людини, а іншу людину було незаконно позбавлено волі, проживає в іншій області у місті Кривий Ріг Дніпропетровської області, до вчинення злочину проходив військову службу за контрактом, стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду, чинити тиск на потерпілих та свідків, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи захисника про необхідність зміни запобіжного заходу та застосування до ОСОБА_8 домашнього арешту, є безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав та інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З огляду на вищевикладене, твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та можливість застосування до нього домашнього арешту, є непереконливими.

Посилання захисника на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялось, у тому числі і під час обрання йому вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, та які на теперішній час хоча і дещо зменшились, але не перестали існувати до тієї межі, яка викликає необхідність пом`якшення обраного запобіжного заходу.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційної скарги і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляції останнього, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 .

Посилання захисника про неможливість перебування обвинуваченого під вартою через погіршення стану здоров`я та відсутності належного лікування в умовах слідчого ізолятору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких доказів, які б підтвердили, що обвинувачений через не може триматися під вартою, апеляційному суду не було надано, у тому числі не було надано ніякої довідки медичної комісії про неможливість тримання його під вартою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у злочині, вчиненому із застосуванням насильства, який спричинив загибель людини.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , даних про особу обвинуваченого, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.3 ст.146 КК України, строком на 60 днів, тобто до 16 січня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4