Ухвала
іменем України
11 лютого2020 року

м. Київ

справа № 390/1192/18
провадження № 51-6261ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 5 листопада 2019 року,
встановив:
За вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 310 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 січня 2018 року остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 5 листопада 2019 року зазначений вирок суду залишив без змін.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 навесні 2018 року на присадибній ділянці домоволодіння на АДРЕСА_1 незаконно посіяв та вирощував 34 кущі конопель, які були виявлені та вилучені працівниками поліції 7 травня 2018 року при проведенні обшуку.
У поданій касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вказані судові рішення через істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону і закрити кримінальне провадження. На його думку, у цих рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину не ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах. ОСОБА_4 зазначає, що в основу обвинувального вироку судом покладено недопустимий доказ, який здобутий з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме протокол обшуку його домоволодіння (будинок АДРЕСА_1 ), оскільки ухвалою слідчого судді фактично був наданий дозвіл на обшук у іншому домоволодінні (в будинку АДРЕСА_2 у тому ж населеному пункті). На думку засудженого, при перегляді вказаного вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи наведені в апеляційній скарзі сторони захисту та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції при розгляді справи.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого та надані до неї копії судових рішень колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК ґрунтуються на доказах, перевірених у судовому засіданні та оцінених судом згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; протоколом обшуку домоволодіння від 7 травня 2018 року та висновком судової експертизи № 339 від 17 травня 2018 року.

Висловлена засудженим у касаційній скарзі незгода з висновками суду першої інстанції, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд у своєму судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 310 КК.
Наведені у касаційній скарзі доводи про незаконність проведення обшуку у домоволодінні засудженого (будинок АДРЕСА_1 ) аналогічні тим, що були викладені в апеляційній скарзі сторони захисту та перевірені судом апеляційної інстанції.
При перевірці цих доводів, суд апеляційної інстанції встановив, що слідчий суддя надав дозвіл на проведення обшуку у домоволодінні ОСОБА_5 в с. Покровське Кіровоградського району, в якому він фактично і був проведений слідчим 7 травня 2019 року, а тому помилкове зазначення в ухвалі слідчого судді іншого номера будинку не спростовує того факту, що ця слідча дія була проведена саме в тому будинку, на обшук якого надавався дозвіл слідчим суддею, що не може ставити під сумнів допустимість отриманих доказів.
Ретельно перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі захисників, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про відсутність підстав для визнання вказаного протоколу обшуку недопустимим доказом у справі, оскільки його було проведено в домоволодінні, на обшук якого і надавався дозвіл слідчим суддею.
Вирок районного суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та правильність наведених у них висновків, засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
Таким чином, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись статтями 428, 441 Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзасудженого ОСОБА_4 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 5 листопада 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2