ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/374/20 Справа № 197/560/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
його захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі апеляційного суду, в режимі відеоконференції, матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000650, -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шестірня, Широківського району, Дніпропетровської області, громадянина України, із середньо-технічною освітою, одруженого, працюючого в ВАТ «Будівельно-фінансова група» газоелектрозварювальником, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнаного винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 135 КК України - 1 рік позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 286 КК України - 5 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено покарання, за сукупністю призначених судом покарань, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дня затримання ОСОБА_7 .
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 760,00 гривень та 376 462,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він в світлий час доби, приблизно о 17 годині 15 хвилин 12.04.2017 року, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та керуючи технічно справним автомобілем «Geely Emgrand 7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю не менш як 90 км/год. по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини с. Шестірня з боку смт. Широке в напрямку с. Заградівка в Широківському районі Дніпропетровської області, чим порушив п. п. 2.1.а), 12.4. Правил дорожнього руху України, згідно яких: «п. 2.1. Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії»; «п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.». В ході подальшого руху, водій ОСОБА_7 не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості, яка б надавала йому можливість безпечно керувати автомобілем, чим порушив вимоги п. п. 1.5., 2.3. б) та 12.1. Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; «п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; «п. 12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».
Внаслідок зазначених порушень вимог Правил дорожнього руху України, виконання яких було необхідною та достатньою умовою для запобігання дорожньо-транспортній пригоді, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Geely Emgrand 7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходячись на відстані приблизно 500 метрів перед с. Заградівка в Широківському районі Дніпропетровської області, не впорався з керуванням, допустив занос та в послідуючому виїзд керованого ним автомобіля за межі лівого краю проїзної частини де після цього здійснив наїзд на нерухому перешкоду (дерево).
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці ДТП. Будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_7 , залишив місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги п. 2.10.а Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: «п. 2.10. У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.»
Між порушенням водієм ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України та наслідками, що наступили - спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_11 , є прямий причинний зв`язок.
При цьому ОСОБА_7 приблизно о 17 год. 15 хв., одразу після скоєння ДТП, внаслідок якої було травмовано ОСОБА_11 , розуміючи, що він сам своїми діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, усвідомлюючи, що потерпілий знаходиться в безпорадному і несвідомому стані, з явними ознаками значних тілесних ушкоджень, маючи можливість надати допомогу, не виконав свого громадянського обов`язку, покладеного на нього законом, і проігнорував загальновизнані норми моралі, умисно залишив потерпілого у небезпеці, який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, та зник у невідомому напрямку.
В апеляційній скарзі:
- захисник обвинуваченого просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_7 по обвинуваченню за ч. 1 ст. 135 КК України, - виправдати, а за ч. 2 ст. 286 КК України призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, звільнивши від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Апелянт вважає, що пасажир ОСОБА_12 , одразу після ДТП вже був мертвий. Вказане, на його думку, підтверджується висновком СМЕ Фірсова № 84. Вважає, що надання навіть спеціалізованої нейрохірургічної допомоги, не врятувало б життя потерпілого.
Крім цього, суд, на його думку, не врахував показів обвинуваченого про те, що в нього розрядився його мобільний телефон і він прохав інших осіб, які під`їхали до місця ДТП викликати швидку допомогу.
На думку захисника, суд не взяв до уваги, що смерть ОСОБА_13 сталася внаслідок ДТП, а не внаслідок залишення його у небезпеці.
Тому просив виправдати ОСОБА_7 за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.
Щодо засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази обвинуваченого ОСОБА_7 щодо, на його думку, втручання пасажира ОСОБА_13 у керування автомобілем, що призвело до зміни напрямку руху автомобіля і як наслідок до ДТП із тяжкими наслідками. Такі покази надавалися обвинуваченим на досудовому слідстві. Але суд у вироку, на його думку, не навів підстав та мотивів, з яких він не взяв до уваги покази обвинуваченого щодо втручання ОСОБА_14 у керування автомобілем. Захист вважає, що саме втручання пасажира у керування авто і призвело до ДТП із тяжкими наслідками. Суд, на його думку, вказані доводи залишив поза увагою, хоча вони впливають на ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_7 , та на міру покарання за цим злочином.
Зазначає, що сторона обвинувачення наполягала, що авто рухалося по населеному пункту, але згідно доказів, досліджених у суді, ДТП скоєно проміж двох населених пунктів - села Шестірня Дніпропетровської області і села Заградівка Херсонської області, тобто рух авто здійснювався не на території населеного пункту, тому, на його думку, інкримінувати порушення п. 12.4 ПДР неможливо.
Крім цього вважає, що ОСОБА_7 не порушував швидкісний режим, а до пояснень свідка ОСОБА_15 , що ОСОБА_7 рухався зі швидкістю не менш ніж 100 км/год. та висновків експерта слід ставитись критично.
Також вважає, що в суді не підтверджено висновок обвинувачення, що ОСОБА_7 порушив п. 2.1, п. 12.4, п. 1.5, п. 2.3, п. 12.1 ПДР.
Вважає, що ОСОБА_7 призначено досить суворе покарання, посилаючись на висновок служби пробації, згідно якого можливе виправлення обвинуваченого без позбавлення волі.
Зазначає, що ОСОБА_7 ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, має позитивні характеристики, офіційно працює, сплачує податки, має родину, постійне місце проживання, та позитивну пост кримінальну поведінку.
Вважає, що ОСОБА_7 намагався залагодити свою провину перед потерпілою ОСОБА_9 , просив вибачення, частково відшкодовував завдану шкоду.
Суд, при призначенні покарання, також мав врахувати, як помякшуючу обставину втручання пасажира ОСОБА_13 у керування автомобілем, що не було спростовано в суді належними та допустимими доказами, а також те, що у суді доведено лише те, що ОСОБА_7 порушив п. 2.1 ПДР (керування авто без водійских прав), а інші інкриміновані пункти, обвинувачений не порушував.
Крім цього вважає, що необхідним і достатнім розміром відшкодування моральної шкоди завданої потерпілій є 300 000,00 гривень. Але судом сума стягнення моральної шкоди була визначена у 400 000,00 грн., з чим він не згоден.
Крім цього вважає, що при призначенні покарання, суд мав врахувати перебування ОСОБА_7 як затриманого в Широківському ВП з ранку 13.04.2017 року, де він був затриманий, а потім був доставлений до Криворізького ІВС, де перебував до ранку 14.04.2017 року, а у другій половині 14.04.2017 року слідчим суддею Центрально-Міського районного суду ОСОБА_16 йому було обрано домашній арешт. Вказана обставина, на його думку, має бути визначена у вироку і врахована при призначенні покарання відповідно до вимог п.п. а) п. 2) ч. 5 статті 72 КК України.
На думку захисника висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають обставинам кримінального провадження, що є підставою для скасування цього вироку і ухвалення нового вироку.
- прокурор просить вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Постановити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135 КК України, ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання:
- за ч. 1 ст. 135 КК України - 2 роки позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 286 КК України - 6 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортним засобом.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - 6 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортним засобом.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
На думку прокурора, суд в достатній мірі не врахував конкретні обставини справи, що засуджений грубо порушив Правила дорожнього руху, вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого загинула людина, та в подальшому, вчинив злочин передбачений ч. 1 ст. 135 КК України, що свідчить про його байдужість до скоєного, та наслідків, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Апелянт зазначає, що суд не врахував позиції потерпілої ОСОБА_9 , яка просила суворо покарати обвинуваченого ОСОБА_7 . Зазначене призвело до безпідставного призначення остаточного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення; обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо просили задовольнити апеляційну скаргу сторони захисту, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення; потерпілу ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на ретельно досліджених та перевірених в судовому засіданні доказах.
Вина ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, встановлена належними та допустимими доказами по справі.
Так, поясненнями свідка ОСОБА_17 встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 є його племінником, загиблий ОСОБА_11 є його сином. 12 квітня 2017 року обвинувачений та його син приблизно о 17 годині приїхали до нього на роботу. Пояснив, що у обвинуваченого була пляшка пива об`ємом 0,5 літри та останній був у стані алкогольного сп`яніння. Зазначив, що обвинувачений та син запропонували їхати з ними, але він відмовився та вони поїхали. Вказав, що за кермом транспортного засобу був обвинувачений ОСОБА_7 . Пояснив, що в подальшому йому зателефонувала дочка та повідомила, що син розбився.
Поясненнями свідка ОСОБА_18 встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 та загиблий ОСОБА_11 є її сусідами. Зазначила, що 12 квітня 2017 року вона бачила останніх, оскільки вони підвозили її, дочку та онуку додому. Пояснила, що ОСОБА_19 в той день був напідпитку та керував автомобілем на якому в подальшому сталась дорожньо-транспортна пригода.
Свідок ОСОБА_20 , зазначила, що 12 квітня 2017 року вона разом зі своєю матір`ю та дочкою їхала в машині під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 . Обвинувачений знаходився у нетверезому стані та при цьому вживав пиво. В подальшому їй стало відомо, що обвинувачений ОСОБА_7 та ОСОБА_11 потрапили в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої ОСОБА_11 загинув.
Поясненнями свідка ОСОБА_21 , встановлено, що він підвозив обвинуваченого ОСОБА_7 та останній розказував, що він скоїв дорожньо-транспортну пригоду та йому треба здаватись до поліції.
Поясненнями свідка ОСОБА_17 встановлено, що загиблий ОСОБА_11 є її рідним братом, а обвинувачений ОСОБА_7 є її двоюрідним братом. Пояснила, що 12 квітня 2017 року вона та її брат ОСОБА_11 зустрілись з обвинуваченим ОСОБА_11 . Зазначила, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 в той день випили шість пляшок пива. Потім вони разом поїхали в гості до Бєдухи, де той дав ключі від автомобіля обвинуваченому ОСОБА_7 , а останній сів за кермо автомобіля та вони поїхали в село Шестірня до неї додому. Пояснила, що по приїзду до неї додому обвинувачений та її брат ОСОБА_11 також вживали пиво. В подальшому їй стало відомо про дорожньо-транспортну пригоду, в якій її брат ОСОБА_11 загинув.
Винуватість обвинуваченого також встановлена поясненнями свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 . При цьому останній пояснив, що 12 квітня 2017 року він на власному транспортному засобі ВАЗ 2101 рухався по ґрунтовій дорозі з боку с. Шестірня в напрямку с. Заградівка. В попутному з ним напрямку рухався автомобіль Джелі Емгранд під керуванням ОСОБА_7 , останній їхав зі швидкістю приблизно 140-150 км/год., яку він визначив візуально. В подальшому він побачив, що автомобіль під керуванням ОСОБА_7 змінив напрямок руху праворуч, а потім почав рухатись в стані бокового заносу в напрямку лівого краю проїзної частини, за межі якого в подальшому виїхав, та відбулась ДТП. Зупинившись він підійшов до автомобіля та побачив, що за кермом знаходився ОСОБА_7 , а на передньому пасажирському сидінні знаходився ОСОБА_11 , який не подавав ознак життя. Він почав викликати швидку медичну допомогу, обвинуваченому допоміг вибратись з салону автомобіля, який знаходився у стані алкогольного сп`яніння. Вказав, що у обвинуваченого ОСОБА_7 були всі ознаки алкогольного сп`яніння, що було видно з його поведінки та різкого запаху. Зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 одразу після ДТП прохав не викликати працівників поліції та пішов пішки в напрямку с. Шестірня, а він залишився на місці ДТП до приїзду швидкої допомоги.
Поясненнями свідка ОСОБА_24 встановлено, що 12 квітня 2017 року він бачив, що за кермом автомобіля був ОСОБА_19 , а в якості пасажира в автомобілі був ОСОБА_12 . Автомобіль «Geely Emgrand 7» під керуванням ОСОБА_7 рухався зі швидкістю приблизно 100 км/год.
Свої пояснення ОСОБА_24 повністю підтвердив і в ході слідчого експерименту.
Винуватість ОСОБА_7 у скоєнному також встановлена протоколом огляду місця події, де автомобілем «Geely Emgrand 7» пошкоджено 2 дерева. Виявлені сліди бокового заносу не заблокованих колес автомобіля, які починаються на відстані 521,0 м. перед вказівником «Заградіївка» на межі лівого краю проїзної частини, довжиною 50,5 м., 48,3 м. та 11,3 м. і розташовані паралельно. Встановлені сліди відшарування верхнього слою ґрунту з трав`яним покровом, які розташовані на відстані 487,3 м. перед вказівником «Заградіївка» та 3,8 м. за межами лівого краю проїзної частини. На місці огляду дорожньо-транспортної пригоди виявлено осип частин пластику та скла.
Відповідно до висновків експертів від 26.05.2017 року, щодо технічного стану транспортного засобу, встановлено, що на момент огляду, гальмівна система та система рульового керування автомобіля «Geely Emgrand 7», реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходяться в працездатному стані.
Відповідно до висновку авто-технічної експертизи за №8/10.1-125 від 26.05.2017 року, встановлено, що при заданих вихідних даних (згідно свідчень ОСОБА_24 ), в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого, що у діях останнього немає складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України і він має бути виправданий за цим обвинуваченням, колегія суддів вважає безпідставними, та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Стаття 135 КК України встановлює кримінальну відповідальність за завідоме залишення в небезпеці. Суспільна небезпечність цього злочину полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан, або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.
Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.
За змістом статті 135 КК України, поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Іншими словами, саме поставлення в небезпеку знаходиться за межами вказаного злочину та за певних умов містить окремий склад злочину.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).
Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.
Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи.
Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК України.
Тому відповідний довід адвоката з цього приводу задоволенню не підлягає.
Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.
Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 таку можливість мав, але не скористався, а втік з місця скоєння злочину.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_7 приблизно о 17 год. 15 хв., одразу після скоєння ДТП, внаслідок якої було травмовано ОСОБА_11 , залишив місце ДТП та зник у невідомому напрямку.
Виходячи із правових позицій Верховного Суду України, викладених в ухвалі від 06.03.2014 року, навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК України, що відповідно підкріплює правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.
Отже, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених та перевірених в судовому засіданні доказах.
Тому доводи апеляційної скарги адвоката в цій частині є безпідставними, та задоволенню не підлягають.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого, що рух авто здійснювався не на території населеного пункту і інкримінувати порушення п. 12.4 ПДР України обвинуваченому неможливо, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме протоколу огляду від 03.05.2017 року (з відеозаписом вказаної процесуальної дії) проведеного в присутності понятих ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , встановлено, що ДТП сталася на території населеного пункту с. Шестірня, оскільки з відеозапису протоколу огляду видно, що знаку 5.46 Кінець населеного пункту, немає.
Колегія суддів зазначає, що в населеному пункті дозволена швидкість руху до 60 км/год., а за населеним пунктом не більше 90 км/год. Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_7 рухався зі швидкістю не менш ніж 90 км/год. Підстав не довіряти послідовним поясненням свідка ОСОБА_27 та свідка ОСОБА_23 про швидкість руху автомобіля «Geely Emgrand 7» не менше ніж 100 км/год., колегія суддів не вбачає, остільки вони в повній мірі узгоджуються і з сукупністю інших доказів, наведених у вироку.
Відповідно рапорту слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ст. лейтенанта поліції ОСОБА_28 вбачається, що ДТП сталася при русі автомобіля «Geely Emgrand 7», реєстраційний номер НОМЕР_1 по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини с. Шестірня з боку смт. Широке в напрямку с. Заградівка.
Згідно висновку судового експерта ОСОБА_29 від 26.05.2017 року, у всіх випадках відхилення напрямку руху транспортних засобів в небезпечному напрямку сприяє велика швидкість руху.
Тобто, експерту були надані дані скоєння ДТП, в тому числі згідно свідчень ОСОБА_24 , що автомобіль ОСОБА_7 рухався не менш ніж 100 км/год. Відповідно до яких провівши експертизу, експертом було зроблено висновок: що в діях водія ОСОБА_7 , який керував даним автомобілем, вбачаються невідповідності вимог п. 12.1 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП. Висновки експерта є вірними, належними, обґрунтованими та вмотивованими.
Отже, обвинувачений за таких підстав реально допустив порушення вимог п. 12.4 ПДР України.
Доводи захисника обвинуваченого, що із вироку суду, на його думку, не зрозуміло (бо не зазначено конкретно), які саме пункти ПДР порушено обвинуваченим ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції в оскаржуваному вироку чітко та обґрунтовано зазначено конкретні пункти ПДР України, які порушив обвинувачений ОСОБА_7 .
Є неспроможними та надуманими доводи адвоката та обвинуваченого, що перед ДТП потерпілий схопив за руку обвинуваченого, що і стало причиною аварії, остільки таких даних в ході судового розгляду не було встановлено, а подібна позиція захисту та обвинуваченого є намаганням уникнути кримінальної відповідальності за скоєний тяжкий злочин.
Що стосується доводів апеляційних скарг захисника обвинуваченого, щодо необхідності призначення покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням статті 75 КК України, з іспитовим строком три роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, та прокурора, щодо скасування вироку, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і призначення обвинуваченому більш суворого покарання, то колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував характер та суспільну небезпеку скоєного ним кримінального правопорушення, те, що останній раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно.
Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті Особливої частини, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.
Колегія суддів зазначає, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Санкція ч. 1 ст. 135 КК України передбачає покарання у вигляді обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі на той самий строк.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, без позбавлення права керування транспортними засобами, остільки ОСОБА_7 не має відповідного посвідчення, та із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, відповідає вимогам Закону та загальним засадам призначення покарання.
Також цей висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, де в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Суд в повному обсязі дослідив і дав належну оцінку всім доказам, зібраним по справі, врахував особу обвинуваченого та інші фактичні обставини справи та призначив покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, чи навпаки більш суворого покарання, колегія суддів не вбачає.
Призначене покарання за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Відносно клопотання захисника обвинуваченого, що суд першої інстанції не врахував перебування ОСОБА_7 як затриманого в Широківському ВП з ранку 13.04.2017 року, а потім в Криворізькому ІВС, де Зайцев перебував до ранку 14.04.2017 року, але не були застосовані вимоги ст. 72 ч. 5 КК України, колегія суддів вважає слушними, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України 13.04.2017 року, в той же день переведений до Криворізького ІВС, а 14.04.2017 року був звільнений. Тому на підставі ст. 72 ч. 5 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року) слід зарахувати ОСОБА_7 термін затримання 13 та 14.04.2017 року у строк покарання із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Що стосується доводів адвоката ОСОБА_7 відносно вирішення цивільного позову, а саме, що необхідним і достатнім розміром відшкодування моральної шкоди завданої потерпілій є 300 000,00 гривень, колегія суддів вважає такими, які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Як вбачається з вироку, визначаючи розмір відшкодування коштів в відшкодування моральної шкоди, судом було належно враховано характер вчиненого правопорушення, ступінь вини обвинуваченого, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, яка втратила спокій та знаходиться у розпачі. Судом належно враховано вимоги розумності, виваженності та справедливості.
Рішення суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 коштів, в розмірі 376 462,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, як видно з вироку, є належно обґрунтованим.
При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну вироку.
Вирок суду відносно ОСОБА_7 , як видно з його змісту, належним чином вмотивований, обґрунтований та законний.
З урахуванням викладеного, подані захисником обвинуваченого та прокурором апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області ОСОБА_10 , - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року відносно ОСОБА_7 , - залишити без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання термін затримання, а саме: 13 та 14.04.2017 року включно, з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4