справа №619/403/20
провадження №1-кп/619/185/20
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 квітня 2020 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складі:головуючого суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурора захисників обвинуваченихОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7

розглянув у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001566 від 19.11.2019 у відношенні:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ,

кожної у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

В С Т А Н О В И В:
03 лютого 2020 року до Дергачівського районного суду Харківської області надійшов обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожної за фактом скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001566 від 19.11.2019.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2020 року було призначено підготовче судове засідання у справі.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 , так як ризики, які мали місце при обранні запобіжного заходу обвинуваченій, продовжують існувати, а саме обвинувачена проживає за межами Харківської області, може знищити, сховати чи спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, переховуватися від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків.

Потерпіла ОСОБА_8 не прибула у підготовче судове засідання за станом здоров`я, просила без її участі проводити судове засідання.

Обвинувачена ОСОБА_6 проти продовження строків її тримання під вартою заперечувала, посилаючись на те, що вона має на утриманні 4 малолітніх дітей, вік наймолодшої дитини 1 рік 8 місяців. До обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою перебувала на домашньому арешті, виконувала всі встановлені судом умови, прибувала до слідчого, тому переховуватися від суду вона намірів не має.

Захисник ОСОБА_4 проти продовження строків тримання під вартою обвинуваченої заперечував, так як ризики не доведені прокурором. ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки з родиною, має на утриманні дітей, тому просив обрати інший більш м`який запобіжний захід обвинуваченій.

Захисник ОСОБА_5 та обвинувачена ОСОБА_7 проти заявленного прокурором клопотання заперечували.

Суд, заслухавши клопотання та думку осіб, які беруть участь у справі, дійшов до наступного.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом 2 цього Кодесу.
У ст. 178 КПК України вказані обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу і в тому числі однією із обставин є тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд вважає, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме за п. 5, так як обвинувачена може вчинити інше кримінальне правопорушення, так як на адресу Дергачівського районного суду Харківської області 10 квітня 2020 року надійшов інший обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , у якому вона обвинувачується за скоєння злочину, передбаченого ст.ст. 186 ч. 3, 357 ч. 3 КК України.

Судом розглядалась можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам, проте, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, буде недостатнім для запобігання існуючим ризикам.

Суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 , так як суду не було надано доказів про наявність на утриманні обвинуваченої неповнолітніх дітей та про її міцні соціальні зв`язки з родиною.

Під час проведення підготовчого засідання у відповідності до ст.ст. 314-315 КПК України суд звернув увагу учасників судового засідання не невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України і захисник ОСОБА_4 заявив клопотання про неможливість призначення справи для розгляду по суті та про повернення обвинувального акта прокурору, так як обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення.

Прокурор ОСОБА_3 проти заявленого клопотання заперечував, посилаючись на його безпідставність, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме має виклад фактичних обставин справи, правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення.

Захисник ОСОБА_5 , обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали заявлене клопотання адвокатом ОСОБА_4 .

Суд у справі приходить до наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення: повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення унеможливлює якісний і повний захист.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Наприклад, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції».

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом. Разом з цим ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним. Адже відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт наряду з іншими реквізитами обов`язково має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому п. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.

Як вказують приписи ч. 1 ст. 91 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.

Проте, як вбачається з обвинувального акта стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 формулювання обвинувачення відсутнє, так як викладене фактичними обставинами справи.

Крім того, суд звертає увагу на те, що 10 квітня 2020 року до Дергачівського районного суду Харківської області з Харківського апеляційного суду надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за фактом скоєння кожною із обвинувачених злочинів, передбачених ст.ст. 186 ч. 3, 357 ч. 3 КК України. У вищевказаній справі змінено підсудність з Сахновщанського районного суду Харківської області з метою об`єднання справ в одне провадження. При цьому встановлено апеляційним судом, що останній епізод злочину вчинено на території Дергачівського району Харківської області. Однак, в обвинувальному акті стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ст. 185 ч. 3 КК України, не вказана кваліфікуюча ознака повторність.

Зміна обвинувачення в суді згідно вимог ст. 338 КПК України передбачає виключно зміну правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, але не стосується викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.
У вказаній нормі кримінального процесуального закону мова йде про можливість зміни правової кваліфікації та обсягу обвинувачення під час судового провадження. Крім того, зміна обвинувачення - це право прокурора, яким він в процесі розгляду справи, може й не скористатися.
Вказані обставини, згідно КПК України, є обов`язковими вимогами стосовно змісту обвинувального акту та фактичних обставин злочину.

Керуючись ст.ст. 314, 315 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 продовжити по 11 червня 2020 року включно.

Клопотання захисника ОСОБА_4 про повернення обвинувального акта прокурору задовольнити.

Повернути прокурору обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за фактом вчинення кожною кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвала в частині продовження строків тримання під вартою підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченими в той же строк з моменту вручення їм копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1