ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/269/20 Справа № 202/2262/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року про задоволення клопотання Міністерства юстиції України та приведення у відповідність із законодавством України вироку Калузького районного суду Калузької області РФ щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 27 грудня 2016 року Калузьким районним судом Калузької області РФ за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п "г" ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації до 7 років позбавлення волі, з відбуттям покарання у виправній колонії суворого режиму,

за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання Міністерства юстиції України та приведено у відповідність із законодавством України вирок Калузького районного суду Калузької області РФ відносно громадянина України ОСОБА_6 , засудженого за ч. 3 ст. 30, п. "г" ч. 4 ст. 228.1 Кримінального Кодексу Російської Федерації .
Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України до 7 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 , відповідно до вироку Калузького районного суду Калузької області РФ від 27 грудня 2016 року при приведенні його у відповідність із законодавством України, постановлено рахувати з 06 квітня 2016 року, зарахувавши в строк відбуття покарання період часу тримання під вартою з 06 квітня 2016 року до 26 грудня 2016 року, включно.

Захисник не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить ухвалу змінити та привести вирок у відповідність з вимогами законодавства України та вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Посилається на те, що при призначенні ОСОБА_6 покарання Калузьким районним судом РФ було застосовано ст. ст. 61, 62 та 66 КК РФ та враховано декілька пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих.
Однак суд першої інстанції, при приведенні вироку РФ у відповідність із законодавством України, не застосував вимоги закону, які підлягають застосуванню, а саме призначив покарання, що перевищує дві третини максимального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, як передбачено ч. 3 ст. 68 КК України.
Вважає, що суду можливо було застосувати підстави ст. 69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України.
Під час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити. Наполягав провести судовий розгляд без участі захисника.
З урахуванням думки прокурора, колегія вважає за можливе провести судовий розгляд без захисника засудженого, оскільки такий розгляд не стане перешкодою в реалізації процесуальних прав останнього.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.
Ухвала суду при приведенні вироку іноземної держави у відповідність з законодавством України повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.
Передача громадянина України, засудженого судом іноземної держави, для відбування покарання в Україні та порядок приведення вироку іноземного суду у відповідність із законодавством України передбачена главою 46 КПК України та Конвенцією про передачу засуджених осіб 1983 року.
Відповідно до Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, яка набрала чинності для України з 01 січня 1996 року, передбачено можливість передачі особи, засудженої на території однієї держави, на територію іншої держави, відповідно до положень цієї Конвенції, для відбування призначеного їй покарання (стаття 2) шляхом продовження виконання вироку одразу або на основі судової чи адміністративної постанови згідно із положеннями статті 10, або визнання вироку з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і, таким чином, заміни міри покарання, призначеної в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11 цієї Конвенції.
Відповідно до ст. 10 Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 р., яка є частиною національного законодавства, на підставі Закону України «Про приєднання України до Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб» від 22.09.1995 року N 337/95-ВР та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (надалі - Конвенції), у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.
Як вбачається із вимог ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: 1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
Судом першої інстанції дані вимоги виконані в не повному обсязі.
Так, ОСОБА_6 засуджений вироком Калузького районного суду Калузької області РФ 27 грудня 2016 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п "г" ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації до 7 років позбавлення волі, з відбуттям покарання у виправній колонії суворого режиму.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом як замах на незаконний збут наркотичних засобів групою осіб за попередньою змовою у великому розмірі.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року вирок Калузького районного суду Калузької області від 27 грудня 2016 року приведено у відповідність до законодавства України.
Визначаючи статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції вимог закону дотримався та правильно визначив статті за якими засуджено ОСОБА_6 , а саме ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України. Санкціями даного закону передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.
Колегія звертає увагу на наявність додаткового покарання конфіскація майна. Між тим, вироком Калузького районного суду дане покарання не призначалось. На це не звернув уваги і суд першої інстанції при приведенні вироку РФ у відповідність із законодавством України. Апеляційного поводу скарга не містить, тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо застосування додаткового покарання конфіскація майна.
Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, його суспільне небезпеку та особу обвинуваченого, судом було застосовано ч. 1 ст. 62 УК РФ та ч. 3 ст. 66 УК РФ.
Згідно ч. 1 ст. 62 УК РФ, при наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п. і та/або к частини першої статті 61 УК РФ, та відсутності обставин, що його обтяжують строк чи розмір покарання не можуть перевищувати двох третин максимального строку чи розміру найбільш суворого покарання, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу.
Згідно частини 3 статті 66 УК РФ, строк чи розмір покарання за замах на злочин не може перевищувати трьох чвертей максимального строку чи розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за закінчений злочин.
Відповідно до ч. З ст. 68 КК України, за вчинення замаху на злочин, розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України.
Санкцією ч. 2 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років.
Враховуючи викладене, строк покарання, призначений ОСОБА_6 за вчинений злочин має бути призначено у виді позбавлення волі на строк 6 років 7 місяців, в зв`язку з чим доводи захисника в цій частині підлягають задоволенню.
Доводи сторони захисту про необхідність застосування до засудженого вимог ст. 69 КК України та призначення йому покарання нижче він найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Відповідно до даної норми, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як вбачається з вироку, Калузький районний суд прийшов до висновку, про відсутність будь-яких виключних обставин, що суттєво зменшують суспільну небезпеку скоєного обвинуваченим злочину та призначення більш м`якого покарання, передбаченого санкцією відповідної статті Особливої частини УК РФ.
За також обставин, доводи захисника про необхідність застосовування до засудженого ОСОБА_6 вимог ст. 69 КК України задоволенню не підлягають.
З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що є підстави для зміни ухвали суду щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, а апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року про задоволення клопотання Міністерства юстиції України та приведення у відповідність із законодавством України вироку Калузького районного суду Калузької області ВР щодо ОСОБА_6 змінити.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 7 (сім) місяців.
В решті ухвалу залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4