Дата документу 12.05.2020 Справа № 333/4477/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/4477/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1029/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України, неодруженого, який не працює, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 13 лютого 2002 року Жовтневим районним судом м.Маріуполь Донецької області за ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі; звільнений 13 грудня 2004 року на невідбутий строк 1 рік 7 місяців 13 днів;
- 28 жовтня 2010 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.1 ст.122 КК України до 2 років позбавлення волі;
- 27 квітня 2015 року Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя за ч.3 ст.187, ч.4 ст.70, ст.69 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 2 місяці з конфіскацією майна, звільнений 15 травня 2015 року за відбуттям строку покарання,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Маріуполь Донецької області, громадянина України, неодруженого, який працює слюсарем в КУ «Онкологічний диспансер», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України, неодруженого, який не працює, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 24 січня 2004 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.1 ст.296, ст.75 КК України до обмеження волі на 1 рік з випробувальним строком 1 рік;
- 21 березня 2005 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.71, ст.75 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці з випробувальним строком 3 роки;
- 29 листопада 2006 року Приморським районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до 5 років позбавлення волі;
- 28 лютого 2007 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.4 ст.187, ч.4 ст.70 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_9 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя.

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене частково, продовжено відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 13 травня 2020 року включно, з правом внесення застави.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжує існувати, є реальним, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що прокурором у клопотанні не надано доказів на підтвердження існування ризиків, зазначених у його клопотанні. Клопотання прокурора містить лише перелік певних ризиків.

Також судом не були взяті до уваги його доводи, у зв`язку із чим суд першої інстанції, на думку апелянта, безпідставно продовжив відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, судове засідання відбулося за відсутності інших учасників провадження.

На думку апелянта, відносно нього скоєні кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст.127,367 КК України, що полягає в тому, що прокурор в своїх клопотаннях зазначає про те, що обвинувачений не одружений, не має дітей. Викладене є неправдою, але суд першої інстанції на це ніяким чином не реагує.

Також, матеріали кримінального провадження не містять доказів, які свідчать про те, що він причетний до інкримінованого йому злочину.

Згідно з ухвалою суду, 16 грудня 2019 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із Запорізького апеляційного суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186 КК України.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим по вказаному кримінальному провадженню обрано суддю ОСОБА_1
24 грудня 2019 року у підготовчому судовому засіданні судом прийнято рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 до 22 лютого 2020 року та відкладено розгляд справи, так як захисник останнього ОСОБА_10 не зміг з`явитися до суду. Суд залучав захисника для вирішення клопотання прокурора щодо продовження строку тримання під вартою через Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги, тобто на одну процесуальну дію - захисника ОСОБА_11
04 лютого 2020 року підготовче судове засідання було вирішено відкласти у зв`язку з тим, що одна з потерпілих ОСОБА_12 не була належним чином повідомлена про місце, дату та час проведення підготовчого судового засідання, тобто остання не отримала судову повістку, а номер мобільного телефону її не відповідав.
20 лютого 2020 року у підготовчому судовому засіданні судом було прийнято рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 по 19 квітня 2020 року та вирішено відкласти розгляд справи, так як захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_13 не з`явився до суду у зв`язку з участю в іншому судовому процесі, тому суд залучав захисника для вирішення клопотання прокурора щодо продовження строку тримання під вартою через Регіональний центр з надання безоплатної вторинної допомоги, тобто на одну процесуальну дію - захисника ОСОБА_14
17 березня 2020 року судове засідання не відбулося через неявку прокурора ОСОБА_15 , який до суду надав заяву із клопотанням відкласти розгляд справи на іншу дату через спалах гострої респіраторної хвороби COVID-19 та введення додаткових обмежувальних заходів на території м.Запоріжжя.
Ухвалою суду від 17 березня 2020 року були задоволені клопотання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо проведення судових засідань у режимі відеоконференції з приміщенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області.
23 березня 2020 року судове засідання не відбулося через неможливість його проведення у режимі відеоконференції з приміщенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області, так як у вказаному суді у цей час слухалася інша справа.
30 березня 2020 року судове засідання не відбулося через неявку у судове засідання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 , який надав до суду заяву щодо відкладення розгляду справи до моменту закінчення карантинних заходів на території м. Запоріжжя.
06 квітня 2020 року до суду надійшло клопотання прокурора ОСОБА_15 щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 з утриманням останнього в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» строком на 60 діб, тому судом було вирішено призначити судове засідання на 13 квітня 2020 року.
13 квітня 2020 року обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 через скасуванням усіх міжміських рейсів автомобільного та залізничного транспорту та відсутності свого приватного транспорту не змогли прибути у судове засідання. У зв`язку із складною епідеміологічною ситуацією та встановленням особливого режиму роботи суду, у судах м.Маріуполя Донецької області було припинено проведення судових засідань в режимі відеоконференції з іншими судами на період запровадження карантину. Тому, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час судового засідання перебували на телефонному зв`язку за допомогою месенджера «Viber» за відсутності іншої можливості бути в режимі відеоконференції.
Враховуючи фізичну відсутність обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні, суд прийняв рішення про розгляд лише клопотання прокурора щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , з урахуванням того факту, що строк тримання під вартою у ОСОБА_6 закінчується 19 квітня 2020 року.
У своєму письмовому клопотанні прокурор зазначив, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.186 КК України. Останній раніше судимий, обвинувачується у скоєнні злочинів, які відносяться до категорії тяжких. ОСОБА_6 зареєстрований за межами м.Запоріжжя, не має стійких соціальних зв`язків, не має законних постійних доходів, офіційно не працевлаштований, тому усвідомлюючи тяжкість вчинених злочинів, а також невідворотність покарання, може безперешкодно покинути межі м.Запоріжжя, Донецької області та перетнути кордон України, тим самим може переховуватися від суду. Прокурор у своєму клопотанні дійшов висновку, що на цей час існують ризики, передбачені п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховування від суду та вчинення іншого злочину. Інші, більш м`які запобіжні заходи до ОСОБА_6 застосувати неможливо, так як: під час особистого зобов`язання та домашнього арешту обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проте, в даному випадку у обвинуваченого відсутні стійкі соціальні зв`язки та постійна робота, тому є ризик переховування останнього; особи, які заслуговують на довіру та поручаються за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, відсутні.
Прокурор ОСОБА_16 підтримав клопотання про продовження запобіжного заходу та просив суд задовольнити його.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора.
Захисник - адвокат ОСОБА_10 зазначив, що прокурор у судовому засіданні не довів, що більш м`який запобіжний захід ОСОБА_6 не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього. У обвинуваченого є сім`я, дружина, неповнолітні діти, тобто міцні соціальні зв`язки. Тому, просить суд застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, а саме: домашній арешт.
Обвинувачений надав до суду письмові заперечення проти клопотання прокурора, в яких зазначив, що він вже досить тривалий час (більше двох з половиною років), знаходиться під вартою. Його винуватість не доказана під час судового розгляду, до вказаних в обвинувальному акті злочинів він не має жодного відношення. Крім того, взагалі відсутні і докази, що злочини були вчинені за попередньою змовою групою осіб.
Прокурор безпідставно стверджує, що він не має стійких соціальних зв`язків та постійного доходу, тому маються ризики вчинення нового злочину та переховування від суду, навіть перетину державного кордону.
Тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише тоді, коли прокурор у судовому засіданні доведе, що інший, більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Прокурором цей факт не доведено, останній лише перерахував ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Прокурор у своєму клопотанні надає суду завідомо неправдиву інформацію, що він не має стійких соціальних зв`язків. Натомість, він має постійне місце мешкання у м.Маріуполі, на утриманні чотирьох дітей, які мешкають разом з ним та дружиною. Крім того, у матеріалах кримінального провадження міститься позитивна характеристика щодо нього, надана працівниками поліції.
З часом зменшуються встановлені ризики, але прокурор це не враховує, його доводи нічим не обґрунтовуються і є лише припущеннями. Тому, ОСОБА_6 просить суд змінити йому запобіжний захід на більш м`який, який він зобов`язується виконувати у повному обсязі.
Обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.
Захисники ОСОБА_14 та ОСОБА_13 питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 залишили на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, пояснення інших обвинувачених, їх захисників, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
З наданих матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке є тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризик, вказаний прокурором у клопотанні, не зменшився та існує на даний час, а саме: ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у тяжкому кримінальному правопорушенні, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, судовий розгляд лише розпочато, свідки не допитані, докази ще не досліджувалися. Обвинувачений ОСОБА_6 не працює, раніше неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні злочину за попередньою змовою групою осіб.
З огляду на викладене та фактичні обставини кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про існування вищевказаного ризику і про те, що інші більш м`які запобіжні заходи, з огляду на особу обвинуваченого, можуть не забезпечити запобігання цьому ризику.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватись в умовах СІЗО, в матеріалах провадження немає.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
З огляду на зазначене, доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , в т.ч. про наявність у останнього міцних соціальних зв`язків, позитивної характеристики, щодо стану його здоров`я, перебування на обліку у центрі зайнятості, тощо, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що копію повного тексту ухвали суду від 13 квітня 2020 року він не отримував, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів оскарження ухвали, 14 квітня 2020 року копія ухвали суду від 13 квітня 2020 року була направлена судом на адресу ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» для вручення обвинуваченому ОСОБА_6 .
Крім того, 22 квітня 2020 року копія ухвали суду від 13 квітня 2020 року (на російській мові) була направлена судом на адресу ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» для вручення обвинуваченому ОСОБА_6 .
Згідно з відповіддю ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» №2/10-3821 від 07 травня 2020 року, копії вказаних ухвал були вручені обвинуваченому ОСОБА_6 17 квітня 2020 року та 07 травня 2020 року.
Доводи обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Доводи апелянта про відсутність доказів на підтвердження його винуватості за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, є передчасними і мають перевірятися в установленому законом порядку під час судового розгляду провадження.
Твердження апелянта про те, що судове засідання відбулося за відсутності інших учасників провадження, є необґрунтованим з огляду на таке.

Як зазначено в оскаржуваній ухвалі, 13 квітня 2020 року обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 через скасуванням усіх міжміських рейсів автомобільного та залізничного транспорту та відсутності свого приватного транспорту не змогли прибути у судове засідання. У зв`язку із складною епідеміологічною ситуацією та встановленням особливого режиму роботи суду, у судах м.Маріуполя Донецької області було припинено проведення судових засідань в режимі відеоконференції з іншими судами на період запровадження карантину. Тому, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час судового засідання перебували на телефонному зв`язку за допомогою месенджера «Viber» за відсутності іншої можливості бути в режимі відеоконференції.
При відтворенні звукозапису судового засідання від 13 квітня 2020 року апеляційним судом встановлено, що захисники - адвокати ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначили про неможливість прибуття у судове засідання їх підзахисних у зв`язку із карантинними заходами, не заперечували проти проведення зазначеного судового засідання за допомогою месенджера «Viber». Інші учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачений, також не заперечували проти цього.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 13 квітня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене, продовжено відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 13 травня 2020 року включно, з правом внесення застави, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4