ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8378/18 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/321/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 15 ч.2 ст.186 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м.Харкова від 15 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 15 лютого 2019 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого:

- 20.09.2005 року вироком Київського районного суду м. Харкова за ч.3 ст.187, ч.2 ст.186, ч.2 ст.185, ч.1 ст.309, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки;

- 14.02.2008 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

- 22.08.2012 року вироком Київського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном на 1рік;

- 06.12.2012 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, 02.07.2014 року звільненого згідно Закону України «Про амністію» від 08.04.2014 року на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.06.2014 року;

- 15.12.2014 року вироком Київського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки;

- 29.01.2015 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки 1 місяць;

- 15.07.2015 року вироком Київського районного суду м. Харкова, за ч.2 ст.185 КК України до 2 років обмеження волі;

- 03.02.2016 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.190, ч.1 ст.71 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 20.09.2017року по відбиттю строку покарання, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Строк покарання визначено рахувати з 07.05.2018 року.

Запобіжний заходу стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Подолівка Барвінківського району Харківської області, громадянина України, який має освіту 6 класів, офіційно не працевлаштованого, розлученого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:

- 07.04.2004 року вироком Барвінківського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки;

- 09.03.2005 року вироком Барвінківського районного суду Харківської області за ч.2 ст.185, ст.15- ч. 2 ст.185, ч.3 ст.185, ст.ст. 70, 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 29.11.2006 року вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполь Донецької області за ч.2 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі;

- 17.02.2017 року вироком Харківського районного суду Харківської області за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном на1 рік,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Строк покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 07.05.2018 року.

Запобіжний заходу стосовно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили.

Вказаним вироком встановлено, що 07.05.2018року, приблизно о 03 годині 00 хвилин, точний час в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходились на території ринку «Студентський», який розташований за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 21, де побачили раніше незнайомого їм ОСОБА_10 , з яким у них зав`язалась розмова, в ході якої ОСОБА_10 поцікавився у останніх де можна придбати спиртні напої, на що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказали в бік цілодобового кіоску та в подальшому на прохання ОСОБА_10 супроводили його до зазначеного кіоску, що розташований за адресою м. Харків, вул. Валентинівська, 18, де ОСОБА_10 придбав спиртний напій «Портвейн 777». Знаходячись поблизу вказаного кіоску, за вищевказаною адресою, ОСОБА_8 , за попередньою змовою в групі з ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно та узгоджено з корисливих мотивів, маючи умисел спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, усвідомлюючи суспільно - небезпечний, протиправний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, скористались тим, що мають фізичну перевагу над потерпілим, оскільки ОСОБА_10 є інвалідом 2 групи по загальному захворюванню, та знаходячись безпосередньо перед ОСОБА_10 , ОСОБА_8 схопив долонею руки сумку, яку ОСОБА_10 утримував у правій руці, в якій знаходився спиртний напій «Портвейн 777», що не представляють матеріальної цінності для потерпілого, та почав виривати у останнього з рук зазначену сумку з вмістом. В цей час, ОСОБА_7 утримував ОСОБА_10 за праву руку, чим обмежував можливість останнього чинити опір. Надалі ОСОБА_7 діючи в групі з ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на спільне незаконне збагачення шляхом заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, побачив як ОСОБА_8 наніс ОСОБА_10 один удар кулаком правої руки у ліву виличну частину обличчя, від якого останній втратив рівновагу та впав на землю на спину, не спричинивши при цьому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, проте завдавши фізичного болю. Скориставшись тим, що ОСОБА_10 знаходиться у лежачому положенні, ОСОБА_8 , схилився над потерпілим ОСОБА_10 та почав обшукувати кишені брюк останнього. ОСОБА_7 , об`єднав зусилля з ОСОБА_8 , направлені на відкрите заволодіння чужим майном, наступив стопою правої ноги, взутою у кросівок на ліве плече ОСОБА_10 та утримував останнього, не спричинивши при цьому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, проте завдавши фізичного болю. Після чого, ОСОБА_8 , діючи відкрито для потерпілого ОСОБА_10 , дістав з правої зовнішньої кишені брюк мобільний телефон торгової марки «Ergo F182 Point», у корпусі чорного кольору, вартістю -246,40 грн., в якому знаходилася сім-карта мобільного оператора «Vodafone» та карта пам`яті, що не представляють матеріальної цінності для потерпілого. В подальшому, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на отримання можливості розпорядитися майном, яким незаконно заволоділи, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 бажали покинути місце вчинення злочину, однак їх незаконні дії стали очевидними та вони були зупинені працівниками патрульної поліції, під час їх патрулювання. Таким чином ОСОБА_7 , діючи в групі з ОСОБА_8 вчинили усі дії, які вважали необхідними для реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, однак не довели свій злочинний намір до кінця з причин, які не залежали від їх волі. В результаті вказаних злочинних дій, ОСОБА_7 діючи в групі з ОСОБА_8 намагалися заволодіти майном ОСОБА_10 на загальну суму 246,40 грн.

Не погодившись з рішенням районного суду захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 подали на нього апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати повністю вирок Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2019 року та ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України, та призначити покарання, яке не пов`язано з позбавленням волі та ізоляцією від суспільства, обмежившись тим строком позбавлення волі, який він вже відбув знаходячись під вартою з 07.05.2018 року.

Обґрунтовуючи свою вимогу, апелянт вказує на те, що з самого початку досудового розслідування ОСОБА_8 пояснював, що злочин стосовно потерпілого ОСОБА_10 він вчинив сам, будь-якої попередньої змови з ОСОБА_7 у нього не було.

Захисник також зазначає, що суд безпідставно та всупереч ст.89 КПК України не врахував показання потерпілого ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 протиправних дій щодо нього не вчиняв.

Крім того, захисник ОСОБА_9 посилається в своїй апеляційній скарзі на те, що відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 мають істотні розбіжності, але суд безпідставно визнав їх належними доказами.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, апелянт просить врахувати, що потерпілому повністю відшкодована завдана шкода; його підзахисний створив сім`ю; має постійне місце мешкання; на утриманні знаходяться батьки його дружини; зі слів дружини ОСОБА_8 турботливий чоловік; є інвалідом другої групи за дитинством, потребує постійного медичного догляду; за фахом ОСОБА_8 затребуваний фахівець - будівельник, що також підтвердили надані стороною обвинувачення документи про отримання ним професії у галузі будівництва. Як зазначає захисник, посилання суду на те, що ОСОБА_8 знаходиться на «Д» обліку у лікаря нарколога КЗОЗ Барвінківської центральної районної з діагнозом синдром алкогольної залежності є також безпідставними, так як сам ОСОБА_8 з 2008 року не проживав за місцем свого народження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , з урахуванням доповнених апеляційних доводів та вимоги, просить скасувати вирок Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2019 року та ухвалити виправдувальний вирок стосовно нього.

В своїх апеляційних доводах обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що інкримінований йому злочин він не вчиняв, що підтвердили обвинувачений ОСОБА_8 і потерпілий ОСОБА_10 під час судового розгляду в суді першої інстанції; сам судового розгляду проведено односторонньо, з обвинувальним ухилом та не в повному обсязі; відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції, які зазначені в оскаржуваному вироку та покладені в підтвердження пред`явленого обвинувачення, йому не були надані в ході судового розгляду та необґрунтовано визнані допустимими і належними доказами; суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є працівниками поліції та сфальсифікували матеріали цього кримінального провадження, а також необґрунтовано відкинув усі докази сторони захисту.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених та захисника ОСОБА_9 , які підтримали подані апеляційні скарги сторони захисту в повному обсязі, а також заперечення прокурора, який вважав оскаржений вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , які вони зазначили в своїх апеляційних скаргах та підтримали під час апеляційного розгляду, щодо непричетності ОСОБА_7 до вчиненого стосовно потерпілого ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку, у відповідності до вимог чинного КПК України.

Зокрема, твердження сторони захисту про відсутність доказів, що підтверджують вину обвинувачених за пред`явленим обвинуваченням, спростовуються об`єктивними даними, які суд встановив під час судового розгляду, досліджуючи показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків за цим кримінальним провадженням, а також відомості, що зазначені в письмових доказах: у витязі з ЄРДР №0002483 від 07.05.2018року; у протоколі огляду місця події від 07.05.2018 року; у протоколі огляду речей від 07.05.2018 року; у протоколах пред`явлення особи для впізнання та фототаблицею до нього від 07.05.2018 року; у протоколі огляду речей від 08.05.2018 року; у висновку товарознавчої експертизи №11930 від 25.05.2018 року; у протоколі огляду речей від 09.05.2018 року; у протоколі проведення слідчого експерименту та фототаблицею до нього від 24.05.2018 року; у протоколі огляду диску з відеозаписом від 15.05.2018 року; у постанові про визнання речовим доказом від 15.05.2018 року; у протоколі огляду диску з відеозаписом від 15.05.2018 року; постанові про визнання речовим доказом від 15.05.2018 року. Крім того, доводи обвинуваченого та захисника спростовуються даними відеозаписів з внутрішньої камери відеонагляду кіоску «Посад» та з нагрудних камер патрульної поліції, що дослідженні в ході судового розгляду та містяться на DVD-R дисках.

Під час допиту в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 показав, що працює в поліцейському управлінні патрульної поліції в Харківській області. В ніч з 06.05.2018р. на 07.05.2018 р. він разом з ОСОБА_12 патрулювали, рухались на патрульному автомобілі по вул.Академіка Павлова в бік вул.Валентинівська. Коли повернули праворуч на вул.Валентинівська, перед ними знаходилась зупинка громадського транспорту метро «Студентська», де він побачив чоловіка який лежав на зупинці біля бордюру, а біля нього сиділи двоє чоловіків. Йому було видно, що ліва рука ОСОБА_7 знаходилась в кармані брюк потерпілого, а права на тулубі, тим самим утримувавши потерпілого. ОСОБА_8 сидів біля голови потерпілого та правою рукою копирсався в нагрудних карманах сорочки. Вони увімкнули спецсигнали та прискорили швидкість руху. ОСОБА_8 відразу встав та почав йти за зупинку, прискоривши шаг. ОСОБА_7 знаходився у стані алкогольного сп`яніння, він сказав йому чекати біля потерпілого, а він з ОСОБА_12 побіг за ОСОБА_8 . Вони наздогнали ОСОБА_8 та попрохали його повернутися на зупинку де знаходився потерпілий. Коли вони повернулися на зупинку, потерпілий ще лежав на землі, ОСОБА_7 знаходився поряд. Потерпілий повідомив їм, що ОСОБА_8 забрав у нього телефон, який в подальшому був виявлений у ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні в суді першої інстанції надав показання про те, що працює поліцейським в управлінні патрульної поліції в Харківській області та Він разом з ОСОБА_11 в ніч з 06.05.2018р. на 07.05.2018р. патрулювали, приблизно о 04 год.00хв. рухались на патрульному автомобілі по вул.Академіка Павлова в бік вул.Валентинівська. Коли повернули праворуч на вул.Валентинівська, на зупинці громадського транспорту побачили трьох чоловіків, один з яких лежав на землі, а двоє сиділи поряд та копирсалися у нього по карманах, один із них щось дістав із кармана потерпілого. ОСОБА_8 , який сидів біля голови потерпілого, першим побачив їх автомобіль та відразу став йти в бік кіосків. Вони зупинились, вийшли з автомобіля, сказали ОСОБА_7 чекати на місці та попрямували за ОСОБА_8 . Наздогнавши ОСОБА_8 біля кіосків, вони повернулися на зупинку де знаходився потерпілий. Потерпілий повідомив їм, що ОСОБА_8 забрав у нього телефон, який в подальшому був виявлений у останнього. Крім того зазначив, що потерпілий та обвинувачені знаходились у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що суд безпідставно взяв до уваги вищенаведені показання свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , оскільки ці особи не приймали участь у здійсненні досудового розслідування цього кримінального провадження , їх пояснення не стосуються пояснень обвинувачених на досудовому слідстві , і тому в розумінні ч.7 ст. 97 КПК України є допустимими.

Крім того, свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань та стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що свідки мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинуваченого.

Показання зазначених свідків також підтверджується даними, що містяться в протоколі огляду диску з відеозаписом від 15.05.2018 року, відповідно до якого оглянуто DVD-R диск, на якому присутні три папки з назвами 1898- два відеофайли, 2001- один відеофайл, 2153 один відеофайл. В папці 2153 міститься відеозапис, як 07.05.2018року о 03:51:30 патрульний екіпаж рухався по вул.Валентинівській у бік вул.Гвардійців Широнінців у м.Харкові, де на громадській зупинці «ст. м. Студентська», на землі знаходиться невідомий чоловік, який лежить на спині, зовні схожий на потерпілого ОСОБА_10 , а над ним два невідомих чоловіка, зовні схожі на ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , де ОСОБА_7 , знаходиться напівсидячи по ліву сторону від потерпілого, тримаючи його за руку, а ОСОБА_8 , в той час коли патрульний екіпаж направився до зупинки, піднявся та направився у бік кіоску, за громадську зупинку, намагаючись покинути місце скоєння злочину. В папці 2001 міститься відеозапис, як працівники патрульної поліції затримали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , де у ОСОБА_8 був виявлений мобільний телефон Ergo, який належить потерпілому ОСОБА_10 .. В папці 1898 міститься два відеозаписи, на одному слідчий Московського ВП ГУНП в Харківській області вилучає у ОСОБА_8 мобільний телефон Ergo, який належить потерпілому ОСОБА_10 на іншому пояснення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 які не визнають свою вину в інкримінованому їм злочину.

Досліджений в суді першої інстанції DVD-R диск містить відеозапис з нагрудних камер патрульної поліції, на якому зафіксовані події, що мали місце 07.05.2018 року, та які співпадають з встановленими обставинами, викладеними у протоколі огляду диску з відеозаписом від 15 травня 2018 року.

Під час судового розгляду також досліджено протокол огляду диску з відеозаписом від 15.05.2018 року, відповідно до якого оглянуто DVD-R диск, на якому міститься відеозапис (зі звуком) з внутрішньої камери відеонагляду кіоску «Посад», за адресою: м.Харків, вул.Валентинівська,18, де вбачається, як потерпілий ОСОБА_10 07.05.2018року о 03:47:40 здійснює покупку вина «Портвейн 777», об`ємом 1 літр, та прохає продавця покласти чек, вино, та решту грошей до сумки яку він надав продавцю.

За таких обставин, апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо особистої зацікавленості свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у розгляді кримінального провадження стосовного нього є необґрунтованими та безпідставними.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 щодо недопустимості протоколу проведення слідчого експерименту та фототаблицею до нього від 24.05.2018року за участю потерпілого ОСОБА_10 - є суб`єктивними та необґрунтованими.

Згідно відомостей протоколу проведення слідчого експерименту та фототаблицею до нього від 24.05.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , в ході якого останній показав, що 07.05.2018 року, приблизно о 03год.00хв., точний час не пам`ятає, знаходячись на території ринку «Студентський», який розташований за адресою: м.Харків, вул.Валентинівська,21 познайомився з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , з якими у нього зав`язалась розмова, в ході якої він поцікавився у останніх де можна придбати спиртні напої, на що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вказали в бік цілодобового кіоску та в подальшому на його прохання супроводили його до зазначеного кіоску, що розташований за адресою: м.Харків, вул.Валентинівсьтка,18, де він придбав спиртний напій «Портвейн 777», у кіоску «Посад». Скупившись, він відійшов від кіоску, ОСОБА_8 , знаходячись безпосередньо перед ним, схопив долонею руки пакет, який він утримував у правій руці, в якому знаходився спиртний напій «Портвейн 777» та почав виривати у останнього з рук зазначений пакет з вмістом, ОСОБА_7 в цей час утримував його за праву руку. Надалі ОСОБА_8 наніс йому один удар кулаком правої руки в ліву величну частину обличчя. Сумку разом з вином він кинув на землю. Від отриманого удару він втратив рівновагу та впав на землю на спину. Скориставшись тим, що він знадиться лежачи на землі, ОСОБА_8 схилився над ним та почав нишпорити по кишеням його брюк. ОСОБА_7 в цей час схилився над ним, наступив стопою правої ноги, взутої у кросівок на його ліве плече та утримував його, не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень, проте завдавши фізичний біль, після чого ОСОБА_8 дістав з правої зовнішньої кишені брюк мобільний телефон Ergo у корпусі чорного кольору, в якому знаходилися сім-карта мобільного оператора «Водафон» та карта пам`яті, та став відходити від нього, так як під`їхали працівники поліції, ОСОБА_7 так і залишився сидіти біля нього, зробивши вид що підіймає його з землі. Після чого він підвівся на ноги забрав сумку разом з її вмістом, та направився з працівниками патрульної поліції до Московського ВП ГУНП Харківської області.

Цей слідчий експеримент від 24.05.2018 року було за участю потерпілого ОСОБА_10 та двох понятих, які під підпис були ознайомлені зі змістом протоколу; зауважень на порушення процедурного порядку його проведення чи на інші незаконні дії працівниками правоохоронних органів - не подавали.

При проведенні слідчого експерименту потерпілий надавав послідовні пояснення та детально відтворив події від 07.05.2018 року, а саме вчинення стосовно нього ОСОБА_8 та ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України.

Жодних підстав, які б свідчили про тиск на потерпілого з боку співробітників поліції, матеріали кримінального провадження не містять, а також потерпілий жодного разу під час судового розгляду про здійснення такого тиску не заявляв.

За таких обставин, стороною захисту не надано жодного доказу на наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст.ст. 104, 240 КПК України, при проведенні слідчого експерименту, які б тягнули за собою визнання протоколу цих слідчих дій та фототаблицею до нього від 24.05.2018 року недопустимими доказами.

Крім того, відповідно до даних протоколів пред`явлення особи для впізнання та фототаблицею до нього від 07.05.2018 року, потерпілий ОСОБА_10 серед пред`явлених осіб для впізнання, впізнав:

- особу під №2 ОСОБА_8 , як особу яка 07.05.2018року приблизно о 03 год. 00 хв. за адресою: м.Харків, вул.Валентинівська,18 відкрито разом з невстановленою особою з застосуванням фізичної сили заволодів його мобільним телефоном;

- впізнав особу під №2 ОСОБА_7 , як особу яка утримувала його за руки в той час коли інший відкрито вихопив пакет, після чого він впав на землю від удару, після чого особа наступив стопою правої ноги на його ліве плече, в той час коли інший нишпорив по кишеням в ході чого заволодів мобільним телефоном.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 про те, що при ухваленні оскаржуваного вироку суду необхідно було брати до уваги тільки версію сторони захисту та показання потерпілого ОСОБА_10 , які він надавав під час судового розгляду в суді першої інстанції, виходячи з вимог ч.4 ст.95 КПК України, є суб`єктивними та такими, що не відповідають загальним засадам кримінального провадження, як верховенства права, законність, доступ до правосуддя, безпосередність дослідження показань, речей і документів, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також вимогам ст.94 КПК України.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 показав, що 07.05.2018 року, приблизно о 02 год. 00 хв. 03 год.00 хв. він вийшов за пивом, знаходився біля метро станція «Студеньська» по вул.Академіка Павлова, побачив двох чоловіків, обвинувачених, які були разом та розмовляли. Спитав у них, де купити алкогольні напої. Вони його провели до магазину в якому він купив вино. Після чого, ОСОБА_8 забрав у нього вино, вихватив сумку, а ОСОБА_7 стояв поряд. ОСОБА_8 вдарив кулаком його в ліву частину обличчя, від чого він впав. Коли він лежав, ОСОБА_8 забрав у нього з брюк телефон, де знаходився в цей момент ОСОБА_7 не бачив. Крім того зазначив, що ОСОБА_7 не наступав йому на плече та він його не бачив. Коли він впав від удару ОСОБА_8 , ОСОБА_7 сидів поряд з ним навпочіпки. Коли побачили поліцію обвинувачені розбіглися. ОСОБА_7 не пропонував йому допомоги.

Суд першої інстанції критично віднісся до показань потерпілого ОСОБА_10 про те що, ОСОБА_7 ніяких дій щодо нього не вчиняв, оскільки потерпілий не вказував на будь-які порушення при проведенні слідчого експерименту 24.05.2018 року, а також у судовому засіданні ОСОБА_10 не зміг пояснити суду у зв`язку з чим в його показаннях наданих суду та обставинах вказаних у протоколі проведення слідчого експерименту маються розбіжності. З цим висновками суду також погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів також бере до уваги те, що потерпілий ОСОБА_10 під час досудового розслідування впізнав обох обвинувачених, як осіб, що вчинили злочин проти нього; слідчий експеримент за участю потерпілого був проведений менше ніж через місяць після скоєного злочину; ОСОБА_10 не вказував на будь-які порушення при проведенні досудового розслідування.

Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України , суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Дані отримані в результаті слідчого експерименту с потерпілим ОСОБА_10 стосовно дій ОСОБА_7 у скоєнні злочину суд першої інстанції визнав такими , що відповідають дійсності оскільки вони узгоджуються з іншими доказами , хоча і протирічать, в зазначені частині, показанням потерпілого в судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає в цьому порушення вимог ч.4 ст. 95 КПК України , оскільки суд спирався не на показання потерпілого під час досудового слідства, а на слідчу дію результати слідчого експерименту , який відповідно до положень ст. 240 КПК України проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отже, версія та доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження вини у вчиненні ОСОБА_8 і ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.186 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, їх належність та допустимість визнана судом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 і ОСОБА_7 вчинили злочин, передбачений ч.2 ст.15 - ч.2 ст.186 КК України, а саме закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із застосуванням фізичного насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_8 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.

Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, не одружений, на обліках у лікаря-психіатра та нарколога в м.Харкові не перебуває, знаходиться з 10.05.2005року на «Д» обліку у лікаря нарколога КЗОЗ Барвінківська центральна районна лікарня з діагнозом: синдром алкогольної залежності.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання згідно ст. 67 КК України, судом визнано скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційні доводи захисника про зайву суворість призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за вчинення умисного злочину проти власності та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом призначення його більш м`якого, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, об`єктивно відсутні обставини, які пом`якшують призначене покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також свідчать про те, що призначене судом покарання ОСОБА_8 в межах безальтернативної санкції, передбаченої ч.2 ст.186 КК України, є явно несправедливим.

Крім того, захисником в його апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів, яким чином обвинувачений розкаявся у вчиненому злочині. Визнання ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.1 ст.186 КК України, не свідчать про справжність щирого каяття. Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки.

Отже, апеляційні вимоги захисника про будь-яке пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер .

Призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами захисника про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Московського районного суду м.Харкова від 15 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, які тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Головуючий

Судді