ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/292/20 Справа № 1-8/01 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_2 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_3
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_3,

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6,

прокурора ОСОБА_7,

захисника ОСОБА_8,

засудженого ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про поновлення пропущеного строку звернення до виконання вироку,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду як незаконну, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він звернувся до суду із клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку звернення вироку до виконання, яке суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 5 ст. 534 КПК України повинен був одноособово вирішити, оскільки іншого цим Кодексом не передбачено.

Вказує на те, що це питання не належить до числа питань, передбачених ч. 1 ст. 537 КПК України, які під час виконання вироків суд має право вирішувати в порядку, передбаченому положеннями ст. 539 цього Кодексу.

Зазначає, що судом розглянуто його клопотання не в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 534 КПК України, а відповідно до положень ст. 539 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В доповненні до апеляційної скарги засуджений ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду як незаконну, та постановити нову ухвалу відповідно до вимог, передбачених ст.407 КПК України.

Вказує на те, що копії ухвали Верховного Суду України від 15.01.2002 року були направлені до Дніпропетровського СІЗО № 3 судом касаційної інстанції, що не узгоджується з нормами ч.ч. 1, 2 ст.404 КПК України 1960 року, оскільки цими нормами передбачено звернення вироку до виконання виключно судом, який постановив вирок.

Зазначає, що посилання суду на направлення 16.04.2002 року до Управління юстиції в Дніпропетровській області виконавчого листа про конфіскацію його майна як на правову підставу чи передумову для відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі є безпідставним, оскільки нормами ст.404 КПК України 1960 року ніколи не була передбачена процедура звернення вироку до виконання шляхом направлення чи видачі виконавчих листів.

Також в доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, що Дніпровський обласний суд, в порушення Інструкції з діловодства від 13.03.1997 року № 22/5, 19.06.2001 року надіслав начальнику Дніпропетровського СІЗО №3 копії вироку у цій справі, яка не набрала законної сили, із незначним запізненням, при цьому в супровідному листі суд допустив описку, оскільки в ньому було зазначено, що надсилається три, а не дві копії вироку.

Крім того, після того як вирок 15.01.2002 року набрав законної сили і кримінальна справа була повернута з касаційної інстанції до Апеляційного суду Дніпропетровської області, суд першої інстанції повинен був на виконання вимог ч.ч. 1, 2 ст.404 КПК України 1960 року, п. 9 Інструкції надіслати адміністрації СІЗО №3 своє розпорядження про виконання вироку щодо нього, додавши до нього копію вироку, яка б відповідала вимогам п. 9.2 Інструкції, однак суд дій пов`язаних із зверненням вироку до виконання не вчинив, що підтверджується супровідним листом.

Таким чином, наведене свідчить про те, що позбавлення його волі з початку квітня 2002 року і по теперішній час було незаконним, оскільки воно не було документально зафіксовано (відсутність в його особовій справі, передбачених п. 9 Інструкції, відповідних документів).

Посилання суду на повідомлення ДУ "Дніпровська установа виконання покарань № 4" та копію листа Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2019 року є безпідставним, оскільки інформація, яка зазначена у вказаних документах не є такою, що узгоджується з ч.ч. 1, 2 ст.404 КПК України 1960 року, в частині звернення вироку відносно нього до виконання.

Також зазначає, що суд першої інстанції лист, наданий Дніпровським апеляційним судом від 14.11.2019 року, взагалі не оцінював, окрім того, інформацію такого характеру суд повинен надавати не у формі листа, а у формі ухвали, а тому вказана інформація є недопустимим доказом.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до виконання вироку Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року, зміненого ухвалою Верховного Суду України від 15 червня 2002 року, яким ОСОБА_1 засуджено за п. п. "а", "г", "е", "з" ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України та за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції послався на те, що ініціювання ОСОБА_1 вирішення питання поновлення строку звернення до виконання вироку суду, який вже фактично виконується протягом більше ніж 17 років, не є способом захисту прав, свобод чи інтересів засудженого, а очевидно є зловживання правом на звернення до суду, а тому його клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до виконання вироку не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу засудженого, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргазасудженого ОСОБА_1 непідлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 117 КПК України встановлено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причин його пропуску. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Зокрема, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними фактичними даними.

Як вбачається з матеріалів клопотання, суд першої інстанції, відмовляючи засудженому в поновленні строку звернення до виконання вироку суду, керувався саме наведеними законодавчими приписами.

Так, згідно матеріалів клопотання, засуджений ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про поновлення строку звернення до виконання вироку суду. На обґрунтування свого клопотання засуджений вказував на те, що суд першої інстанції, протягом строку, встановленого ст.404 КПК України 1960 року, не надіслав до відповідного державного органу чи установи розпорядження і копію вироку щодо нього, пропустивши таким чином цей процесуальний строк. При цьому, зазначив, що він жодним чином не винуватий в тому, що своєчасно не відбулось звернення до виконання вироку суду про засудження його до довічного позбавлення волі, а тому наявні підстави для того, щоб суд першої інстанції за його клопотанням поновив строк на звернення до виконання вироку щодо нього.

За наслідками розгляду вказаного клопотання суд першої інстанції ухвалою від 25.11.2019 року відмовив у його задоволенні в повному обсязі.

Приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за повідомленням ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» ОСОБА_1 відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі на підставі вироку Дніпровського обласного суду від 12.06.2001 року, який було звернуто до виконання шляхом направлення 19.06.2001 року його копії начальнику п/с «ЯЄ» 308/178 м. Дніпропетровська, направлення 21.03.2002 року 3-х копій ухвал Верховного Суду України від 15.01.2002 року до Дніпропетровського слідчого ізолятора № 3, яким вирок Дніпровського обласного суду від 12.06.2001 року було змінено, направлення 16.04.2002 року до Управління юстиції в Дніпропетровській області 6-ти виконавчих листів про конфіскацію майна ОСОБА_1 та стягнення з нього завданої шкоди потерпілим, при цьому вказані обставини узгоджуються з копією роз`яснення Дніпровського апеляційного суду від 14.11.2019 року. Окрім того, судом зазначено, що ініціювання ОСОБА_1 вирішення питання поновлення строку звернення до виконання вироку суду, який вже фактично виконується протягом більше ніж 17 років, не є способом захисту прав, свобод чи інтересів останнього, а очевидно є зловживання правом на звернення до суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанціїдійшов правильного висновку про те, що клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки засудженим не наведено причин, які свідчать про поважність пропуску ним процесуального строку, як це передбачено правилами ст. 117 КПК України.

Переконливих доводів на спростування зазначених висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі засудженого не міститься, а сама по собі незгода з ухвалою суду не є такими обставинами, що ставлять під сумнів законність оспорюваної ухвали.

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом розглянуто його клопотання не в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 534 КПК України, а відповідно до положень ст. 539 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки порядок вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку, регламентовано ст.539 КПК України.

КПК України 1960 року передбачено звернення ухвали касаційного суду до виконання судом першої інстанції, але з матеріалів провадження вбачається, що Верховний Суд України самостійно направив для виконання свою ухвалу від 15.01.2002 року, якою було змінено вирок Дніпровського обласного суду від 12.06.2001 року щодо ОСОБА_1 , до Дніпропетровського слідчого ізолятора №3, що підтверджується копією супровідного листа (а.п. 22), однак ця обставина не може свідчити про істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону в частині виконання вироку, оскільки і вирок Дніпровського обласного суду від 12.06.2001 року, і ухвала Верховного суду України від 15.01.2002 року були направлені до Дніпропетровського слідчого ізолятора №3, та є такими, що виконуються.

Твердження засудженого про те, що Дніпровський обласний суд, в порушення Інструкції з діловодства від 13.03.1997 року № 22/5, 19.06.2001 року надіслав начальнику Дніпропетровського СІЗО №3 копії вироку, яка не набрала законної сили, із незначним запізненням, при цьому в супровідному листі суд допустив описку щодо кількості направлення копій вироку, а також щодо не направлення СІЗО №3 після повернення кримінальної справи з касаційної інстанції розпорядження про виконання вироку та звернення вироку до виконання судом касаційної інстанції, а не судом який його постановив, колегія суддів вважає таким, що не може бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки зазначене не спростовує того висновку, що вирок суду фактично виконується протягом більше ніж 17 років.

Відповідно до ст.403 КПК України 1960 року, що діяла на час постановлення вироку, вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно із ч.2 ст.534 КПК України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Враховуючи те, що вирок Дніпровського обласного суду від 12.06.2001 року набрав законної сили, ухвала Верховного Суду України від 15.01.2002 року була відповідно до матеріалів провадження (а.п. 22) направлена до Дніпропетровського СІЗО №3 для виконання, тому твердження засудженого про порушення презумції невинуватості та порушення його прав не заслуговують на увагу, оскільки вина засудженого ОСОБА_1 встановлена обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

Доводи засудженого щодо безпідставного посилання суду на направлення 16.04.2002 року до Управління юстиції в Дніпропетровській області виконавчого листа про конфіскацію його майна як на правову підставу чи передумову для відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі, колегія суддів вважає не суттєвим та таким, що не є підставою для скасування по суті правильного рішення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції лист, наданий Дніпровським апеляційним судом від 14.11.2019 року, взагалі не оцінював, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що повідомлення ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» узгоджується з копією роз`яснення Дніпровського апеляційного суду (вих. № 04.4-32/177/2019 від 14.11.2019 року) та доводить, що ОСОБА_1 відбуває покарання саме на підставі звернутого до виконання вироку Дніпропетровського обласного суду від 12.06.2001 року, зміненого ухвалою Верховного Суду України від 15.01.2002 року, яким ОСОБА_1 за п.п. «а», «г», «е», «з» ст. 93 КК України (1960 року), ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 263 КК України та ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) засуджено до довічного позбавлення волі.

Також твердження ОСОБА_1 про те, що лист, наданий Дніпровським апеляційним судом від 14.11.2019 року, повинен був надаватися не у формі листа, а постановлюватись у формі ухвали відповідно до ст.534 або ст.539 КПК України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до вказаного листа судом апеляційної інстанції не вирішувались питання, передбачені ст.537 КПК України, а надавалась відповідь на запит начальника ДУ "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" ОСОБА_9 щодо виконання вироку Дніпровського обласного суду від 12.06.2001 року відносно ОСОБА_1 (а.п. 18).

Таким чином, тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про поновлення пропущеного строку звернення до виконання вироку - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5