Провадження №1-кп/523/40/20
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору
(повний текст)

01 червня 2020 року

Колегія суддів Суворовського районного суду міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 25.12.2014 року й додані до нього документи у кримінальному провадженні №0004261 від 30.08.2014 року за обвинуваченням:

? ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Римаровка Красноокнянського району Одеської області, українця за національністю, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого малолітню дитину 2015 року народження, зі слів працюючого будівельником за наймом та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не маючого судимості,

у скоєнні злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, а також

? ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Терновка Слободзейського району ПМР, громадянина Молдови, українця за національністю, з середньою освітою, зі слів перебуває у цивільному шлюбі та працює підсобником у сфері будівництва за наймом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого на території України,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:
На розгляд Колегії суддів Суворовського районного суду м.Одеси 10.05.2019 року від судді ОСОБА_10 передані означені обвинувальний акт й додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які ухвалою суду від 11.05.2019 року призначені до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Колегії суддів від 01.06.2020 року, у зв`язку з не встановленням місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_11 , у тому числі й під час виконання судового доручення, останнього оголошено у розшук та матеріали відносно нього виділено в окреме провадження.

В підготовчі судові засідання потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , будучи неодноразово належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, жодного разу не з`явились, про причини своєї неявки до суду не повідомили, що у контексті дотримання розумності строків судового провадження обумовлює можливість проведення підготовчого судового засідання за їх відсутністю.
Під час підготовчого провадження, захисником ОСОБА_6 на захист й в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подано до суду клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, мотивуючи це тим, що при складенні обвинувального акту стороною обвинувачення не дотримано принципів презумпції невинуватості, у акті відсутнє формулювання обвинувачення, яке до того ж неконкретне та порушує право вказаного обвинуваченого на захист, а також у акті відсутні фактичні дані, печатка прокуратури, посилання на докази та пом`якшуючі покарання обставини, його зміст збігається з повідомленням про підозру та обвинуваченому одночасно з врученням обвинувального акту не було надано пам`ятки про його процесуальні права і обов`язки.
З`ясувавши позицію захисника ОСОБА_6 на підтримку поданого клопотання, заслухавши прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 щодо вирішення означеного клопотання захисника або можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту, вислухавши з цих же питань думку захисника ОСОБА_7 та обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали клопотання вищевказаного захисника, дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, Колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст.2 зазначеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

Частини 1, 2 ст.9 КПК України зобов`язують суд, слідчий суддю, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, іншу службову особу органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого та пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.291 КПК України встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

За змістом вимог ст.ст.91, 92 означеного Кодексу, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

Як слідує з ст.ст.110, 283 вказаного Кодексу, будь-які рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з положеннями ч.1 ст.337 зазначеного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Отже, за наведених вимог Кримінального процесуального закону, суд в підготовчому судовому засіданні має перевірити обвинувальний акт на предмет його відповідності не тільки положень ст.291 цього закону, а й дотримання слідчим чи прокурором під час складення обвинувального акту засад кримінального провадження, зокрема й практики Європейського суду з прав людини (ст.8, ч.5 ст.9 КПК України).
Оцінюючи ж доводи клопотання захисника ОСОБА_6 про повернення обвинувального акту прокурору, Колегія суддів частково погоджується з ініціатором цього клопотання, виходячи з наступного.

Так, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , дійсно ані старшим слідчим СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВСУ в Одеській області ОСОБА_14 , ані прокурором прокуратури Суворовського району м.Одесі ОСОБА_5 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки зміст розглядуваного обвинувального акту взагалі не містить формулювання обвинувачення, зокрема відсутні відомості про те, які саме дії вказаних обвинувачених за версією органу досудового розслідування уявляють об`єктивну та суб`єктивну сторону інкримінованих їм злочинів за усіма етапами чи епізодами протиправної діяльності та за відповідними кваліфікуючими ознаками (форми вини, мотивів, мети та наслідків, часу та місця настання смерті відповідної особи), що свідчить про недотримання вимог ст.291 КПК України при складенні означеного обвинувального акту, а у цьому акті лише викладені лише фактичні обставини та правова кваліфікація інкримінованих зазначеним обвинуваченим злочинів із посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Разом із тим, зважаючи на право органу досудового розслідування або прокурора самостійно визначати зміст формулювання обвинувачення у розглядуваному обвинувальному акті, з огляду на встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини і здобуті докази у цьому кримінальному провадженні, слід наголосити на тому, що з точки зору Колегії судів та судової практики, означений акт не містить формулювання обвинувачення у розумінні певних диспозицій кримінально-караних діянь, яке має бути висунуте обвинуваченим, адже формулювання обвинувачення у зазначеному акті фактично відсутнє, що у свою чергу суперечить приписам кримінального процесуального закону та позбавляє Колегію суддів у разі відання обвинувачених до суду можливості роз`яснити останнім суть обвинувачення.

Колегія суддів наголошує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року, яка є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами та у п.2 мотивувальної частини якої зауважив, що аналіз положень пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України свідчить про те, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті саме трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Опріч викладене, увагу Колегії суддів звертає той факт, що розглядуваний обвинувальний акт містить посилання на висновки судово-медичної експертизи з визначення ступені тяжкості отриманих ОСОБА_15 тілесних ушкоджень та причин його смерті (№410-2911/2014 від 30.08.2014 року), які є в розпорядженні органу досудового розслідування та які ще до початку судового розгляду кримінального провадження по суті розкривають сутність означеного доказу з боку обвинувачення, що суперечить положенням ч.ч.2, 4 ст.291 КПК України, відповідно, та у свою чергу свідчить про порушення принципів неупередженості суду і безпосередності дослідження ним доказів, що за переконанням Колегії суддів, є неприпустимим.

Зазначені вище обставини суперечать принципам законності, верховенства права і рівності сторін, неупередженості суду й безпосередності дослідження ним доказів, а також не відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка за приписами ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні, та практиці Одеського апеляційного суду, викладеній в ухвалах від 26.04.2017, 20.09.2018, 09.10.2018 року у провадженнях №№11-кп/785/332/17, 11-кп/785/965/18, 11-кп/785/863/18, відповідно.
Так, згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Отже, викладені обставини, а саме розкриття стороною обвинувачення сутності наведеного вище доказу до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, фактичне ставить ще на стадії підготовчого провадження сторону захисту в нерівноправне у зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 ст.7 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в п.87 рішенні по справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року (статус остаточного набрало 06.12.2005 року), в якій були встановлені порушення статті 6 Конвенції, визначив, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу, а принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєве більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.

Втім, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79), а положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

До того ж, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

Крім того, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Наряду з наведеним, при викладенні у розглядуваному обвинувальному акті правової кваліфікації інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 протиправних діянь, застосовані слідчим ОСОБА_14 вислови, зокрема (з тексту - дослівно) «…вчинив злочин, передбачений…», уявляють передчасний висновок вказаного слідчого і прокурора ОСОБА_5 , яким затверджувався цей обвинувальний акт, про винність означених обвинувачених у вчиненні інкримінованих злочинів та свідчить про недотримання зазначеними слідчим й прокурором однієї із основних засад кримінального провадження - принципу презумпції невинуватості.

Так, згідно зі 62 Конституції України, ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покарання, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

За практикою Європейського Суду з прав людини (далі - Суд), яка як зазначалось вище та згідно з ч.5 ст.9 КПК України, підлягає застосуванню під час кримінального провадження, Суд неодноразово повторював, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції. Цей принцип, поміж іншого, поширюється на заяви, що їх роблять державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах, і які спонукають громадськість до висновків про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним.

Крім того, з`ясовуючи, чи становить заява державної посадової особи порушення п.2 ст.6 Конвенції, Суд не надає вирішального значення характерові чи результатам подальшого судового процесу та наголошує на тому, що п.2 ст.6 Конвенції не може завадити відповідним органам інформувати громадськість про перебіг розслідування у кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному ст.10 Конвенції. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотриматись принципу презумпції невинуватості (п.п.81-83 рішення у справі «Шагін проти України» від 10.12.2009 року, набуло статусу остаточного 10.03.2010 року).

Аналогічних висновків дійшов Суд у справі «Грабчук проти України» при встановлені порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції слідчим органу досудового розслідування при складенні відповідних процесуальних документів (п.п.42-46 рішення від 21.09.2006 року, статусу остаточного набуло 21.12.2006 року).

Враховуючи положення ст.62 Конституції України, наведені приписи Суду конвенційної юрисдикції та норми ст.17 КПК України, аналіз викладеної у розглядуваному обвинувальному акті правової кваліфікації інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 злочинів, зокрема означений вище вислів щодо «вчинення» останніми відповідних злочинів, по-перше спонукає громадськість до думки про їх винність і, по-друге, визначає наперед оцінку фактів відповідним судом, що у своє чергу беззаперечно свідчить про порушення принципу презумпції невинуватості за п.2 ст.6 Конвенції при складенні наданого на розгляду суду обвинувального акту.

Підсумовуючи викладене, Колегія суддів доходить висновку, що розглядуваний обвинувальний акт, з огляду на невідповідність його змісту вимогам ст.ст.2-3, 8-9, 17, 91-92, 291 КПК України, неможливо визнати таким, що свідчить про висунення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення в порядку, встановленим цим Кодексом, зокрема у зв`язку з відсутністю формулювання обвинувачення та невідповідністю його змісту завданням і загальним засадам кримінального провадження, а викладені у означеному обвинувальному акті фактичні обставини інкримінованих вказаним обвинуваченим злочинів порушує принцип рівності сторін та здійснена стороною обвинувачення правова кваліфікація нівелює принцип презумпції невинуватості, сукупність чого унеможливлює призначення такого акту до судового розгляду та обумовлює часткове задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 17, 26, 31, 91-92, 291, 314, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, Колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Клопотання захисника ОСОБА_6 від 13.03.2020 року про повернення обвинувального акту прокурору, - задовольнити частково.

Обвинувальний акт від 25.12.2014 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №0004261, внесеному до ЄРДР 30.08.2014 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених Колегією суддів порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3