Справа №589/1849/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/275/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 589/1849/19 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 07 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Вороніж Шосткинського району Сумської області, який зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 07 листопада 2019 року, в якій він просить вирок суду змінити та призначити йому покарання за ч.1 ст.121 КК України з випробуванням із застосуванням ст.75 КК України.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Цим же вироком постановлено строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з моменту затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено раніше обраний у вигляді домашнього арешту.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності його вини, вважає призначене йому оскаржуваним вироком покарання надмірно суворим. На думку апелянта, судом безпідставно не були враховані обставини, що пом`якшують покарання, а саме : визнання обвинуваченим своєї вини, активне сприяння у розкритті злочину, яке, на переконання ОСОБА_6 , полягає у наданні ним послідовних показів як на стадії досудового розслідування, так і судового розгляду. Також не погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою щодо надання потерпілій, яка є його колишньою дружиною коштів в сумі 400 грн., посилаючись при цьому на те, що обставини відшкодування заподіяної шкоди він обговорював з потерпілою, яка претензій до нього матеріального характеру не мала, про що свідчить відсутність відповідної позовної заяви. Підкреслює, що конфлікт між ним та ОСОБА_8 виник з ініціативи потерпілої, в ході спільного вживання спиртних напоїв, в результаті його дій довготриваючих наслідків для здоров`я потерпілої не наступило. Крім того, апелянт зазначає, що мешкає з матір`ю, якій допомагає, спиртними напоями не зловживає, працював на важких роботах, а на даний час перебуває на обліку в центрі зайнятості у зв`язку із відсутністю роботи. На думку ОСОБА_8 , зазначені обставини є підставою для застосування до нього положень ст.75 КК України.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винним в тому, що 05 березня 2019 року близько 17 год. 15 хв., знаходячись в кухні квартири АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході словесної сварки з колишньою дружиною ОСОБА_8 , маючи умисел на спричинення їй тяжкого тілесного ушкодження, схопив правою рукою кухонний ніж та наніс ним один удар ОСОБА_8 в область грудної клітки зліва. Після чого, ОСОБА_8 , захищаючись від ОСОБА_6 , схопила ніж лівою рукою. Своїми діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_8 проникаюче колото-різане поранення лівої плевральної порожнини з лівостороннім пневматораксом, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження та різану рану лівої кісті, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

В судове засідання апеляційного суду не з`явився обвинувачений, причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду. Тому, колегія суддів вирішила за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки це не суперечить положенням ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, думку прокурора ОСОБА_7 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та просила залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, є правильною, і в апеляційній скарзі не оспорюється.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 про призначення йому занадто суворого покарання, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України, при виборі заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину врахував дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі ст.ст.66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд взяв до уваги характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, його відношення до вчиненого, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має малолітню доньку - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обставин, які б пом`якшували покарання, згідно ст.66 КК України не встановив, вірно визнав обтяжуючою покарання обставиною вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши вказані обставини у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та правомірно призначив йому покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України у мінімальному її розмірі у виді 5 років позбавлення волі, та при цьому не встановив обставин, які б давали можливість застосувати до обвинуваченого положень ст.69 КК чи ст.ст.75, 76 КК України.

На думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення з точки зору його справедливості, розумності та достатності, вирок суду в цій частині належним чином мотивований.

Доводи апелянта про безпідставне неврахування судом пом`якшуючих покарання обставин - визнання обвинуваченим своєї вини, активне сприяння у розкритті злочину, яке, на думку ОСОБА_6 , полягає у наданні ним послідовних показів як на стадії досудового розслідування, так і судового розгляду, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

На переконання колегії суддів, при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевий суд цілком обґрунтовано не взяв до уваги у даному конкретному випадку вказані обставини, передбачені п.1 ч.1 ст.66 КК України, оскільки повне визнання особою своєї вини, що є основною формою прояву щирого каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, всупереч твердженням обвинуваченого, у матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження вищевказаних обставин, а тому не можна в даному випадку вважати доведеними обставини - щире каяття та визнання в повному обсязі вини обвинуваченим, про ще йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції хоча обвинувачений і визнав, що спричинив удар ножем потерпілій, яка є його колишньою дружиною, однак умисність своїх дій не визнав, зазначав, що «просто розмахував ножем», не відвідував потерпілу в лікарні, не цікавився її станом, вибачився перед потерпілою тільки під час судових дебатів.

Доводи апелянта про те, що суд не врахував його сприяння розкриттю злочину, яке, на думку апелянта, полягає у наданні ним послідовних показів як на стадії досудового розслідування, так і судового розгляду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про вказану обставину.

Позиція ОСОБА_6 , яка зводиться до того, що обставини відшкодування заподіяної його діями шкоди він обговорював з потерпілою, яка претензій до нього матеріального характеру не мала, про що свідчить відсутність відповідної позовної заяви, крім цього сплатив їй особисті кошти в сумі 400 грн., на переконання колегії суддів, є хибною, оскільки факт відсутності цивільного позову жодним чином не свідчить про відсутність самої шкоди.

Колегія суддів зазначає, що саме добровільне відшкодування збитків, понесених потерпілою стороною та бажання будь - яким можливим чином усунути наслідки вчиненого злочину чи зменшити їх руйнівний вплив і є підставою для зменшення розміру призначеного покарання та застування відповідних вимог кримінального закону.

Посилання обвинуваченого на те, що конфлікт між ним та ОСОБА_8 виник з ініціативи потерпілої, в ході спільного вживання спиртних напоїв, не може бути підставою для звільнення обвинуваченого від відбуття покарання з випробуванням, оскільки це не знижує суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 злочину.

З приводу тверджень апелянта про те, що він мешкає з матір`ю, якій допомагає, спиртними напоями не зловживає, працював на важких роботах, а на даний час перебуває на обліку в центрі зайнятості у зв`язку із відсутністю роботи в регіоні, колегія суддів дійшла висновку, що такі доводи апелянта, враховуючи обставини заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , яка є його колишньою дружиною, з якою вони мають спільну дитину, не можуть зменшувати його відповідальності за вчинений умисний тяжкий злочин.

Відповідно до ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційні діяння, при призначенні покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк до п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.

На думку колегії суддів, суд, обираючи вид та розмір покарання ОСОБА_6 , виконав вимоги ст. 65 КК України та вмотивував своє рішення, підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не вбачає і колегія суддів, а призначене судом покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 попередження нових злочинів, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 07 листопада 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4