Справа № 465/2124/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/867/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

Головуючої-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №000529 від 11.04.2016р. за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стебник, Львівської області, громадянина України, українця, без постійного місця проживання та реєстрації, тимчасове місце перебування: АДРЕСА_1 , раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року на підставі ст. ст. 86 -87 КПК України визнано недопустимими доказами: протокол огляду місця події, - від 13.03.2017 року, протокол огляду місця події від 14.03.2017 року, та інші процесуальні документи, що є похідними від них і зазначені в мотивувальній частині вироку. ОСОБА_7 виправдано в інкримінованому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України на підставі п.2 ч. 1 ст. 373 КПК України, тобто за недоведеністю.
Вирішено питання про речові докази.
Згідно обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000815 від 13 березня 2017 року, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 13 березня 2016 року, близько 02 год. 00 хв. він, ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за корисливі злочини проти власності, востаннє 15 жовтня 2010 року Трускавецьким міським судом Львівської області до 4 років та 6 місяців позбавлення волі, переслідуючи корисливі мотиви, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), перебуваючи біля входу до житлового будинку АДРЕСА_2 , з метою протиправного збагачення, відкрито, шляхом ривка з рук потерпілого ОСОБА_10 , заволодів його особистим майном. А саме: шкіряною чоловічою сумкою фірми «CHEER SOUL» чорного кольору, у якій знаходились грошові кошти в сумі 90 (дев`яносто) євро та 350 (триста п`ятдесят) гривень; USB флеш накопичувач торгової марки «Transcend» білого кольору ємкістю 16 Гб; диск CD-R Night Performance марки «EMTEC», об`єм пам`яті на диску 700 МВ; шкіряне портмоне марки «Bond» чорного кольору; посвідчення водія № НОМЕР_1 , видане Новояворівським ВРЕР ДАІ ГУ МВС України у Львівській області від 11.01.2008 року на ім`я ОСОБА_10 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , що видано на автомобіль марки «ВАЗ 21083», д.н.з. НОМЕР_3 , сірого кольору; банківські картки «KredoBank» з номером НОМЕР_4 та «Приват Банк» з номером НОМЕР_5 ; дисконтна картка «WOG» № 47274; посвідчення артиста оркестру № 243, яке видане на ім`я ОСОБА_10 ; візитка елітного чоловічого одягу « ОСОБА_11 » та образ у вигляді Матінки Божої, а всього викрав майна загальною вартістю 4078 (чотири тисячі сімдесят вісім) грн. 44 коп. Після цього з викраденим побіг з місця вчинення злочину в сторону парку, що неподалік Львівського обласного клінічно - кардіологічного центру. Тобто ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись із вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2019 р. скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарання, визначеного вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.12.2018 р., яким ОСОБА_7 засуджено до 4 років позбавлення волі та вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 06.06.2018, яким його засуджено до 4 років і 6 місяців позбавлення волі, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, у судовому рішенні не надано оцінки протоколу про прийняття заяви про вчинення злочину, в якому якраз зазначено час, місце, спосіб вчинення злочину, а також інформація про те, що потерпілий ОСОБА_10 запам`ятав злочинця та зможе його впізнати. Також, про час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення вказав у своїх показаннях потерпілий у судовому засіданні. Крім того, судом у вироку не надано оцінку поданому прокурором доказу і взагалі не згадано протокол пред`явлення особи до впізнання від 16.03.2017, відповідно до якого ОСОБА_10 , у відповідності до вимог КПК України, впізнав ОСОБА_7 як особу, що відкрито викрала у нього майно.

Прокурор звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ні слідча дія, яка зафіксована протоколом місця події від 13.03.2017, ні протоколом місця події від 14.03.2019 не вимагала обов`язкового залучення адвоката, про це також не клопотав ОСОБА_7 . При цьому, ОСОБА_7 оголошено про підозру лише 22.03.2017, тобто на час проведення даних слідчих дій, він не був повідомлений про підозру, а відтак не набув статусу підозрюваного. Токож 13.03.2018 в порядку ст.208 КК України ОСОБА_7 не затримувався, а тому, протокол про затримання не складався.

Пояснення обвинуваченого, з якими погодився суд першої інстанції та використав такі при ухваленні виправдувального вироку, виключно спрямовані на уникнення відповідальності за інкримінований грабіж і спростовуються юридичними фактами.

Невмотивованим також є неврахування судом показів свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , оскільки останні підтверджують як і наявність у ОСОБА_7 напередодні викрадених документів, так і той факт, що він не був затриманий та до нього не застосовувались силові заходи примусу.

Тому, судом необґрунтовано зазначено про відсутність взаємозв`язку між подією злочину і подальшим наданням обвинуваченим речей і документів, які були у нього, не взято до уваги інші докази, здобуті в ході досудового розслідування. Відтак прокурор вважає, що висновки суду, викладені у вироку від 11.07.2019 про визнання ОСОБА_7 невинуватим та виправдання у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а вирок суду ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме ст.370, п.1 ч.3 ст.374 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник адвокат ОСОБА_9 зазначає, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази винуватості виправданого, на які посилалися органи досудового розслідування та, згідно зі ст.94 КПК України, оцінив їх з точку зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів аналіз досліджених доказів. В результаті оцінки доказів суд задовольнив клопотання сторони захисту про недопустимість доказів, використовуючи доктрину плодів отруєного дерева, коли досліджується весь ланцюжок доказів і встановлення недопустимості одного доказів призводить до визнання недопустимий інших доказів. Суд погодився з висновками захисника, щодо недопустимості доказів, які є похідними від первинного доказу протоколу огляду місця події від 13.03.2017 року, який визнаний судом недопустими з підстав, визначених ст.87 КПК України, а саме, як доказу, отриманого внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Саме незаконне (без ухвалу суду, як того вимагає ч.1 ст.207 КПК України), затримання ОСОБА_7 біля стадіону Сільмаш, порушення його права на захист в момент його затримання біля стадіону Сільмаш, отримання показань і пояснень від ОСОБА_7 , який, в результаті, не був повідомлений про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання призвело до недопустимості такого доказу. (Прокурор підтверджує в апеляційній скарзі, що підстав для затримання ОСОБА_7 не було). Допитані в ході судового розгляду оперативні співробітиники поліції ОСОБА_14 і ОСОБА_15 підтвердили, що вони разом із ще декількома співпрацівниками прибули на місце біля стадіону Сільмаш, де знаходився ОСОБА_7 разом із потерпілим ОСОБА_10 , але не змогли пригадати, куди подівся ОСОБА_7 після проведення огляду місця події (хоча, згідно рапортів, ОСОБА_7 був запрошений ними до відділення поліції.)

Суд першої інстанції, діючи в межах визначених кримінальним процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст.62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Визнання протоколу огляду місця події від 13.03.2017 року, який фактично підмінив собою оформлення процедури затримання ОСОБА_7 , недопустимим доказом запобігло порушенню права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інших доказів на доведення обставин, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення, стороною обвинувачення суду не надано.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які заперечили подану апеляцію та подали на неї письмові заперечення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, дані вимоги Закону судом першої інстанції не дотримано та прийнято не обґрунтоване та передчасне рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Так, слід погодитись з доводами прокурора про те, що у судовому рішенні не надано оцінки протоколу про прийняття заяви про вчинення злочину, в якому зазначено час, місце, спосіб вчинення злочину, а також інформація про те, що потерпілий ОСОБА_10 запам`ятав злочинця та зможе його впізнати, не враховано дані про особу потерпілого, його стан здоров`я і не приведено його до присяги під час дачі показів в суді першої інстанції.

Також слід звернути увагу на те, що в судовому засіданні не досліджено чи затримувався ОСОБА_7 у зв`язку із вчиненням інкримінованого йому злочину. Чи взагалі здійснювалось таке затримання. Суд у вироку, лише голослівно послався на те, що протокол огляду місця події від 13.03.2017 року фактично підмінив собою оформлення процедури затримання ОСОБА_7 , навівши практику ЄСПЛ з цього приводу у своєму вироку.

Підставними є доводи прокурора, які наводяться в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та не навів обґрунтованих мотивів, чого дані покази не враховуються судом першої інстанції.

Зазначені свідки підтверджували в своїх поясненнях наявність у ОСОБА_7 напередодні викрадених документів і той факт, що він не був затриманий та до нього не застосовувались силові заходи примусу.

Згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином колегією суддів встановлено неповноту судового слідства в частини з`ясування питання місця, способу та часу вчинення кримінального правопорушення. Не з`ясовано походження у ОСОБА_7 документів на ім`я потерпілого та факт затримання ОСОБА_7 , обставини такого затримання працівниками поліції, чи було таке затримання по даному кримінальному провадженню.

Зазначені вище, допущені судом першої інстанції порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне судове рішення.

Відтак, враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. За таких обставин подана апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково, а вирок скасуванню.

При новому судовому розгляді слід врахувати викладене вище та перевірити належним чином усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора. В подальшому необхідним буде співставити ці доводи із наявними у кримінальному провадженні доказами, яким дати належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість і достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 412, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року відносно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4