Справа № 591/6534/18
Провадження № 1-кп/591/152/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2020 року м. Суми
Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0003358 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , гр-на України, з вищою освітою, не судимого,
та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та мешканки АДРЕСА_2 , гр-ки України, з вищою освітою, працюючої, не судимої,
в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні хуліганства групою осіб за наступних обставин.
28 вересня 2018 року близько 17 год 00 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_9 на зупинці громадського транспорту «Будівельний коледж» у м. Суми сіли до салону тролейбусу, що рухався за маршрутом № 4 у напрямку вул. Герасима Кондратьєва.

Перебуваючи у салоні громадського транспорту, близько 17 год. 15 хв., не доїжджаючи до зупинки громадського транспорту «Екомаркет» по вул. Герасима Кондратьєва, буд. 110 в м. Суми, до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підійшла потерпіла ОСОБА_5 , яка, перебуваючи на робочому місці, здійснювала контрольну перевірку проїзних документів у пасажирів.

Пред`явивши службове посвідчення, ОСОБА_5 попросила пред`явити проїзні документи ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . ОСОБА_8 почав виправдовуватися та говорити, що вони з дружиною тільки-но зайшли до салону тролейбусу та він не встиг оплатити проїзд, ОСОБА_9 тим часом пред`явила пенсійне посвідчення, що давало їй право безоплатного проїзду у тролейбусі, а у ОСОБА_8 , як виявилося, квиток був відсутній.

Потерпіла ОСОБА_5 , роз`яснивши зміст ст. 135 КУпАП, почала вимагати від ОСОБА_8 сплатити штраф у 20-кратному розмірі від вартості проїзду, на ґрунті чого між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з одного боку, та потерпілою ОСОБА_5 , з іншого боку, виник словесний конфлікт.

ОСОБА_9 , намагаючись вийти з салону тролейбусу, діючи умисно, у групі з ОСОБА_8 , який штраф так і не сплатив, використовуючи словесний конфлікт як незначний привід для вчинення хуліганства, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до загальноприйнятих у суспільстві норм поведінки, прагнучи до самовиразу себе в насильстві над іншим, діючи зухвало, з хуліганських мотивів, у присутності інших осіб, що перебували у салоні тролейбусу, безпідставно нанесла один удар кулаком лівої руки в область живота потерпілій ОСОБА_5 , що завдало фізичного болю.

В цей час, ОСОБА_8 , приєднався до протиправних дій ОСОБА_9 , та діючи групою осіб, продовжуючи хуліганські дії останньої, діючи за мовчазною згодою, наблизився, також намагаючись покинути салон тролейбусу, до потерпілої ОСОБА_5 та, діючи умисно, безпідставно, з хуліганських мотивів, у присутності інших осіб, усвідомлюючи, що своїми діями грубо порушує громадський порядок, виражаючи таким чином явну неповагу до суспільства, діючи грубо та зухвало, ігноруючи елементарні норми поведінки, що прийняті в суспільстві, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання таких наслідків, виявляючи особливу зухвалість, наніс один удар кулаком в область обличчя потерпілій ОСОБА_5 , а саме в область правої скули, що завдало фізичного болю.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 провину в інкримінованому злочині не визнали та показали суду, що за наведених обставин дійсно їхали в наведеному тролейбусі, коли до нього зайшла контролер ОСОБА_5 разом зі своїми колегами (як стало відомо потім з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ). Між ними сталась суперечка з приводу несплати за проїзд, внаслідок чого ОСОБА_5 вимагала від ОСОБА_8 сплатити штраф, з чим не погоджувалась ОСОБА_9 , яка хотіла вийти на зупинці, але потерпіла заважала їм та не давала пройти. Обвинувачені не заперечили, що ОСОБА_8 дійсно перед цим вживав спиртне, але ні вона ні він не били потерпілу. ОСОБА_8 також не заперечив, що міг коли виходили з тролейбусу, виставивши руку, відсторонювати оточуючих, щоб не заважали вийти обвинуваченій, але не наносив ударів в обличчя потерпілої. Коли вийшли назовні, то на вулиці продовжувалась суперечка, під час якої викликали швидку та поліцію.
Потерпіла ОСОБА_5 дала протилежні покази, зазначивши про те, що дійсно за наведених обставин, будучи при виконанні своїх професійних обов`язків як контролера, разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , зайшла в тролейбус. При перевірці квитків в ньому виявила, що чоловік та жінка (як виявилось потім ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ) не сплатили за проїзд. При цьому вона повідомила чоловікові про необхідність сплати штрафу, а у жінки було посвідчення, яке давало право на безкоштовний проїзд. Це обурило ОСОБА_9 , яка почала сперечатись з нею та відмовлялась платити штраф (хоча з неї такої сплати ніхто не вимагав). Коли під`їхали до зупинки, то ОСОБА_12 почала виходити з тролейбусу, продовжуючи суперечку, вирвала гроші (які передав чоловік як сплату штрафу) та порвала їх, а також нанесла удар в живіт потерпілій. Чоловік також вдарив її в обличчя. Внаслідок ударів вона відчула біль, покликала на допомогу колег, а на вулиці викликали швидку та поліцію.
Досліджуючи питання наявності або відсутності в діях обвинувачених складу злочину, суд виходить з наступних міркувань.
По-перше, сторонами не заперечувалась та обставина, що дійсно ОСОБА_5 перебувала в зазначеному тролейбусі як контролер та виконувала свої обов`язки, що також підтверджено копією її посвідчення.
По-друге, сторона обвинувачення провину осіб обґрунтовує фактично показами потерпілої, які повторюються та були уточнені під час слідчого експерименту, проведеного за її участю, показами свідка ОСОБА_10 та слідчим експериментом, проведеним за його участю, показами свідка ОСОБА_11 , а також висновком судово-медичної експертизи потерпілої та історією її хвороби, висновками огляду обвинувачених на стан сп`яніння (інші матеріали, надані сторонами, не містять доказової інформації щодо події злочину, з огляду на характер інкримінованих в провину дій).
Крім цього, не одразу, а після вимоги суду, прокурором був наданий для дослідження неповний відеозапис з реєстратору контролера ОСОБА_5 , яким фіксувався (хоча і не повністю) конфлікт, що відбувся між потерпілою та обвинуваченими.
Проте, наведені докази суд не може вважати достатніми та такими, що поза розумним сумнівом доводять провину ОСОБА_13 в інкримінованому діянні, виходячи з наступного.
Так, фактично лише потерпіла ОСОБА_5 показала суду, що ОСОБА_8 в тому числі наніс їй удар кулаком руки в обличчя. Але в цій частині суд до показань потерпілої відноситься критично, оскільки жодним доказом ця обставина не підтверджена.
Зокрема, в своїх показах суду свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (які до речі є колегами потерпілої, а отже не виключена їх зацікавленість) не повідомили цієї інформації, а свідок ОСОБА_10 невпевнено та непереконливо зазначив, що хтось (чи чоловік чи жінка), відсторонюючи від себе потерпілу (тобто не з метою нанесення удару), відстороняв її рукою від себе, іншими словами - не наносив удар.
Оскільки в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 переконливо не підтвердив нанесення удару обвинуваченим в обличчя потерпілої, судом не може вважатись належним доказом і слідчий експеримент, проведений за його участю, оскільки фактично свідок не підтвердив цих обставин.
Крім цього, у потерпілої ОСОБА_5 жодних тілесних ушкоджень, в тому числі на обличчі, виявлено та зафіксовано не було, що викликає обґрунтовані сумніви у суду показання потерпілої в частині нанесення їй удару обвинуваченим, що не могло не залишити хоча б мінімальних наслідків.
Водночас, як встановлено з дослідженого відеозапису, на місці події ОСОБА_8 вів себе спокійно, нецензурно не виражався, і навіть почав передавати гроші потерпілій, як сплату штрафу, тримаючи їх в одній руці, а іншою тримаючись за поручні в тролейбусі.
Також, у суду сумніви в показах потерпілої та свідків з її сторони викликає і та обставина, що правоохоронні органи під час розслідування не встановили жодного іншого безстороннього свідка події (відсутні докази в реєстрі матеріалів навіть про те, що вживались заходи для їх встановлення), а обмежились лише показами зі сторони потерпілої сторони, навіть не перевіривши покази обвинувачених.
Не на користь показань потерпілої, зокрема, говорить і та обставина, що з незрозумілих, підозрілих та не пояснених суду причин, відеозапис з реєстратора, який був наданий суду містить лише початок розгортання конфлікту між сторонами, коли він відбувався фактично лише між потерпілою та обвинуваченою, доказів участі в якому обвинуваченого не міститься, хоча сама потерпіла в своїх показах зазначала про те, що відеозапис вівся тривалий час.
Отже, зазначені докази не доводять вчинення ОСОБА_8 дій, що зумовлюють умисне грубе порушення ним громадського порядку, вчиненого з особливою зухвалістю.
Відтак, враховуючи викладене, у відповідності до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України в контексті тлумачення всіх сумнівів на користь обвинуваченого, на думку суду прокурором не доведено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, тому за приписами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України він підлягає виправданню.

В той же час, з дослідженого відеозапису встановлено, що після оголошеної вимоги ОСОБА_5 ОСОБА_8 , саме ОСОБА_9 почала демонстративно та зухвало себе поводити, відмовляючись сплачувати штраф (хоча вимога її і не стосувалась), а крім цього на відео помітні саме її рухи в бік нижньої частини тіла потерпілої, які можуть бути ударом в живіт, після чого ОСОБА_5 і зробила їй зауваження про це.
Наведений доказ в достатній мірі та переконливо доводить вчинення ОСОБА_9 інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки її дії не відповідали загальновизнаним нормам поведінки в суспільстві, коли недопустимим є відстоювання своєї позиції щодо незгоди сплачувати штраф шляхом демонстративного публічного застосування сили до особи, яка виконує свої професійні обов`язки, відкрито показуючи свою зневагу як до цієї особи, так і до її вимог, тим більше в тій спірній ситуації, коли беззаперечними доказами не доведено тих обставин, що обвинувачений не мав сплачувати штраф, тим більше що останній фактично погодився його сплатити і чому перешкодили саме дії ОСОБА_9 .
Відтак, наведені обставини щодо вчинення саме ОСОБА_9 умисних дій, які виразились у грубому порушенні громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яка виразились у завданні фізичного болю потерпілій ОСОБА_5 , суд вважає встановленими.

Тому, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 337 КПК України, оскільки не доведено в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, виключивши кваліфікуючу ознаку як вчинення злочину групою осіб, суд вважає за необхідне змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, факт скоєння якого ОСОБА_9 є доведеним, а саме - на ч. 1 ст. 296 КК України.

Пом`якшуючими покарання обставинами ОСОБА_9 суд вважає скоєння злочину не судимою особою, її третю групу інвалідності та незадовільний стан здоров`я.
Дослідженням особи обвинуваченої встановлено, що вона працює, за місцем роботи характеризується позитивно.
При призначенні виду та міри покарання суд враховує особу обвинуваченої, позитивний висновок органу з питань пробації, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного нею злочину.

Враховуючи викладене та позитивні дані щодо особи обвинуваченої, беручи до уваги її майновий стан, вік, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного нею злочину, наявність у неї роботи, де вона характеризується позитивно, наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих, суд вважає, що виправлення ОСОБА_14 можливе з призначенням покарання згідно вимог ст. 69 КК України у виді штрафу нижче від найнижчої межі, оскільки визначений в санкції статті розмір штрафу є зависоким та таким, що вочевидь не відповідає майновому стану обвинуваченої та характеру вчинених нею дій. Саме це покарання на думку суду відповідатиме меті кримінального провадження та сприятиме запобіганню в подальшому вчиненню обвинуваченою інших злочинів, ризик вчинення яких є незначним, з огляду на її позитивну репутацію.
Вирішуючи заявлений потерпілою цивільний позов, суд виходить з наступних міркувань.
По-перше, заявлений потерпілою цивільний позов в частині вимог до обвинуваченого ОСОБА_8 , на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України, належить залишити без розгляду.
По-друге, цивільний позов потерпілої в частині відшкодування майнової шкоди зумовлений лише проходженням її лікування після подій, що відбувались між нею та обвинуваченими за наведених обставин.
Проте, жодним беззаперечним доказом суду не було підтверджено тих обставин, що проходження такого лікування було викликано вимушеною потребою та знаходиться в причинному зв`язку саме з зазначеними подіями, а не з власними пересторогами та побоюваннями потерпілої.
На підтвердження цьому говорить незначний час, впродовж якого потерпіла перебувала в лікарні (лише кілька днів), відсутність належних доказів та фіксації тих симптомів, на які вона посилалась при госпіталізації (наприклад - кровотеча зафіксована лише з її слів), а також те, що на підтвердження своїх позовних вимог в цій частині потерпіла надала один з чеків, який свідчить про придбання одного з препаратів до вказаного конфлікту.
Крім цього, як показала в судовому засіданні експерт ОСОБА_15 , враховуючи термін вагітності в момент нанесення удару, жодної загрози переривання вагітності ці події не несли, з огляду на фізіологічні особливості організму в цей час.
Відтак, в цій частині позов не підлягає задоволенню.
Вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди, суд вважає такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи характер вчиненого відносно неї діяння, перенесений фізичний біль, глибину страждань, викликану в тому числі станом вагітності ОСОБА_5 , а належною, розумною та співмірною на думку суду є сума відшкодування моральної шкоди в 10000 гривень, яка підлягає стягненню з обвинуваченої.
Отже, цивільний позов ОСОБА_5 слід задовольнити частково.
Речові докази диск належить залишити в матеріалах справи, а історію хвороби повернути володільцю.
Інформації щодо наявності в справі процесуальних витрат суду не наведено.
Запобіжний захід обвинуваченій не обирався і суд не вбачає підстав для його застосування до вступу вироку в законну силу.
На підставі ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 296 КК України, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 129, 368, 370, 374, 375 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 296 КК України та виправдати його.
ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначити їй покарання згідно вимог ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.
Цивільний позов ОСОБА_5 в частині вимог до ОСОБА_8 залишити без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_5 в частині вимог до ОСОБА_9 задовольнити частково та стягнути на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 10000 гривень.

Речові докази: диск залишити в матеріалах провадження, медичну картку ОСОБА_16 № 12235 повернути до КУ СМКЛ № 1.

На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення; особою, що не була присутня під час його проголошення з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення вироку цій особі.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1