КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/935/2020 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 125 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2019 року в кримінальному провадженні № 0002034 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Глеваха Васильківського району Київської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за участю: прокурора ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Як встановив суд у вироку, 25 серпня 2018 року, приблизно о 21 год. 24 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, що виник у нього з дружиною ОСОБА_6 , на ґрунті раніше існуючих між ними неприязних відносин, перебуваючи в одній із кімнат вказаної квартири, реалізуючи свій прямий умисел на спричинення їй тілесних ушкоджень, схопив ОСОБА_6 за руки та силоміць заштовхав до дитячої кімнати, де повалив на ліжко та обома руками і долонями зібраними в кулак наносив їй удари по голові, обличчю, верхніх кінцівках (завдавши приблизно 5 6 ударів) та приблизно 2 3 удари ногами по нижніх кінцівках, після чого ОСОБА_7 вийшов із кімнати.
Далі ОСОБА_6 прийшла до кімнати вітальні до їх дочки ОСОБА_11 , після чого до цієї ж кімнати зайшов ОСОБА_7 , який в присутності двох малолітніх дітей продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, зняв із себе футболку та почав бити нею ОСОБА_6 по голові, обличчю і тулубу та обома руками схопив ОСОБА_6 за ліву ногу і стягнув з дивану, внаслідок чого ОСОБА_6 впала на підлогу, однак ОСОБА_7 , утримуючи потерпілу руками за ліву ногу, продовжив тягнути її по підлозі та своєю правою ногою наніс один удар в ліве стегно ОСОБА_6 , після чого схопив її за руки та завів до іншої кімнати, де повалив на ліжко і своїми обома руками почав завдавати удари по обличчю, голові, верхніх і нижніх кінцівках ОСОБА_6 (приблизно 3 5 ударів) та один удар лівою ногою по нижніх кінцівках, внаслідок чого ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді численних синців на обличчі, обох руках та ногах і садна на лівому ліктьовому суглобі, що згідно із висновком судово-медичної експертизи № 368 від 25.12.2018 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2019 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфікувати за ч. 2 ст. 127 КК України, як катування вчинене повторно.

За доводами потерпілої судом першої інстанції не було належним чином досліджено докази у провадженні, тому неправильно визначено (встановлено) умисел обвинуваченого при вчиненні ним кримінального правопорушення стосовно неї, що призвело до неправильної правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Потерпіла вважає, що хоча суд і дослідив відеозаписи події під час судового розгляду, але залишив поза увагою відомості в них про те, що ОСОБА_7 не обмежувався лише нанесенням їй тілесних ушкоджень, а вчиняв інші протиправні дії, а саме: заподіяння мук, побоїв, нанесення тілесних ушкоджень, що проявилося в умисному заподіянні фізичного болю та страждань, які супроводжувались прямими погрозами вбивством. Крім того, вчиняючи фізичний та психічний тиск щодо неї, в присутності малолітніх дітей, обвинувачений створював умови, що негативно впливали на життя, стан здоров`я та розвиток малолітніх дітей.

Порушивши вимогу закону щодо безпосередності дослідження доказів, як зазначає потерпіла, суд належним чином не дослідив і не перевірив відповідь Васильківського ВП УНП в Київській області №в/819 від 20 грудня 2018 року, за змістом якої вона неодноразово зверталася до поліції із заявами або повідомленнями про нанесення їй обвинуваченим тілесних ушкоджень, переслідування, погрози розправою, вчинення хуліганських дій тощо. Тому суд не зміг сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини кримінального провадження та, окрім неправильного визначення правової кваліфікації кримінального правопорушення, помилково дійшов висновку про відсутність обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, проте відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України вчинення злочину особою повторно є обставиною, яка обтяжує покарання. До того ж доказами у справі доведено, зокрема це слідує із змісту відеозапису від 25 серпня 2018 року, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що також безпідставно не було визнано судом обставиною, яка обтяжує покарання.

Не погоджуючись з висновками суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України, потерпіла стверджує, що суд виходив виключно з факту одноразового нанесення їй тілесних ушкоджень і не проаналізував наявні докази та не зміг довести суттєвих обставин, зокрема тих, що могли б свідчити про справжній умисел обвинуваченого, який свідчить про те, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 127 КК України, як катування вчинене повторно.

Потерпіла також зазначає про факт обмеження судом її процесуальних прав та порушення основоположних засад кримінального провадження, зокрема верховенства права, рівності перед законом і судом, змагальності сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів тощо. У цьому аспекті потерпіла посилається на те, що в порушенням вимог частин 1, 6 ст. 364, п. 5 ч. 3 ст. 56, ч. 4 ст. 58 КПК України під час проведення судових дебатів суд не надав її представнику - адвокату ОСОБА_9 можливості виступити з промовою під час судових дебатів, яка б могла мати значення при вирішенні питань щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення та призначення покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої та її представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення обвинуваченого та захисника щодо доводів апеляційної скарги та апеляційного прохання, позицію прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги і вважав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК України.

Такі висновки суд першої інстанції обґрунтував показаннями, які надали в суді обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_6 щодо подій, які відбувалися 25 серпня 2018 року та під час яких обвинувачений умисно заподіяв потерпілій легких тілесних ушкоджень; даними протоколу слідчого експерименту від 21 грудня 2018 року за участю потерпілої та відеозапису цієї слідчої дії; висновком судової експертизи № 368 від 25 грудня 2018 року про характер тілесних ушкоджень потерпілої, які не спричинили короткочасного розладу здоров`я; відеозаписами від 25 і 27 серпня 2018 року, у яких зафіксовано та відображено обставини нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій та іншими письмовими доказами.

Ці докази суд визнав достовірними, допустимими, а в сукупності - достатніми та вважав доведеною винуватість ОСОБА_7 у висунутому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи потерпілої про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильну правову кваліфікацію вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, які потерпіла пов`язує з тим, що, на її думку, суду було представлено достатньо доказів для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення в умисному легкому тілесному ушкодженні, спричиненому потерпілій ОСОБА_6 25 серпня 2018 року за місцем їх спільного проживання у квартирі АДРЕСА_2 та визначено правову кваліфікацію діяння за ч. 1 ст. 125 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а частина 3 зазначеної статті з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод наділяє суд правом вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення лише якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Визначення обсягу обвинувачення є виключним повноваженням прокурора, який у ході судового розгляду кримінального провадження висунуте за ч. 1 ст. 125 КК України ОСОБА_7 обвинувачення не змінював, додаткове обвинувачення не висував.

Разом із цим колегія суддів враховує, що потерпіла сторона не була позбавлена права у порядку ст. 220 КПК України заявляти відповідні клопотання щодо перекваліфікації дій ОСОБА_7 на більш тяжкий злочин під час досудового розслідування та оскаржувати бездіяльність цього органу до слідчого судді відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК, але не скористалася своїм правом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не мав підстав для виходу за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення в частині збільшення його обсягу та зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжке, тому і не мав права давати іншу оцінку доказам, на які потерпіла посилається в апеляційній скарзі, окрім як в аспекті доведеності винуватості ОСОБА_7 у висунутому обвинуваченні, а також встановлювати факти вчинення ОСОБА_7 інших кримінально-караних діянь. Таким чином, всупереч тверджень потерпілої, суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та діяв при цьому з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України.

Що стосується доводів потерпілої ОСОБА_6 про наявність у провадженні обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, зокрема вчинення злочину повторно та особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, то колегія суддів і в цій частині визнає їх безпідставними з аналогічних підстав.

За положеннями ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню також обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

З обвинувального акта слідує, що під час досудового розслідування такі обставини, як вчинення злочину повторно, з огляду на обвинувачення у вчиненні одного злочину та притягнення до кримінальної відповідальності вперше, а також вчинення ОСОБА_7 злочину у стані алкогольного сп`яніння, не встановлені та обвинуваченому в провину не ставились, тому суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 337 КПК України здійснив судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, оскільки не мав права вийти за межі пред`явленого обвинувачення, самостійно встановлювати та враховувати при призначенні покарання обставини, які згідно зі ст. 67 КК України, його обтяжують.

В той же час при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно з ч. 2 ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості. Не встановивши обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, що узгоджується з матеріалами кримінального провадження, суд врахував дані про особу винного, який не судимий, здійснює підприємницьку діяльність, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, з потерпілою в шлюбі вже не перебуває.

Таким чином, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано з урахуванням вимог ст. 65 КК України призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції, що передбачає відповідальність за скоєне, а саме у виді громадських робіт, належним чином мотивувавши своє рішення.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були враховані всі обставини, які в межах висунутого обвинувачення доведені в суді та впливають на обрання заходу примусу, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання повною мірою відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому колегія суддів враховує, що апеляційні доводи потерпілої в частині покарання стосуються тверджень про наявність в діях ОСОБА_7 складу більш тяжкого кримінального правопорушення, які визнані колегією суддів необґрунтованими.

Що стосується посилання потерпілої на істотне порушення судом першої інстанції її процесуальних прав, яке вона пов`язує із ненаданням можливості представнику виступити з промовою під час судових дебатів, то в даному випадку хоча представнику потерпілої ОСОБА_9 суд і не надав можливості виступити в судових дебатах, як про це свідчать журнал судового засідання від 10 червня 2019 року та відповідний запис на технічному носії інформації, але враховуючи, що фактично таке право було реалізовано представником потерпілої після завершення судових дебатів у репліках і адвокат ОСОБА_9 , діючи в інтересах потерпілої, виклав правову позицію потерпілої сторони щодо доведеності вини ОСОБА_7 та правової кваліфікації вчиненого ним діяння, колегія суддів не визнає таке порушення вимог кримінального процесуального закону істотним і таким, що перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на те, що порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено, враховуючи, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст. ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, в задоволенні апеляційної скарги потерпілої слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4