Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3521/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 25 травня 2020 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 23.07.2020 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України,

у кримінальному провадженні №0003209,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 25 травня 2020 року, постановити нову ухвалу, якою обрати стосовно нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту та звільнити з-під варти в залі суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки постановлена без додержання вимог ст.177, 178, 194, 196, 197, 331 КПК України та без врахування практики ЄСПЛ.

Зазначив, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Однак, жодних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а ні органом досудового розслідування, а ні прокурором не доведено і вони взагалі відсутні. Досудове розслідування закінчене, стороною обвинувачення зібрані всі необхідні докази, свідки та потерпілі допитані, експертизи проведенні і їх висновки долучені до матеріалів кримінального провадження.

Посилання суду на тяжкість злочину, є безпідставними.

Вказав, що він проживає разом з батьком, який має інвалідність першої групи та потребує постійної сторонньої допомоги.

Зазначив, що розгляд кримінального провадження в суді розпочався, свідки та потерпілі допитані та проведені всі експертизи.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25 травня 2020 року клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника залишено без задоволення.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 залишено попередню - у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, продовжено строк тримання під вартою на 60 діб, до 23 липня 2020 року ( включно).

Своє рішення суд обґрунтував тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, який відноситься до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочину, за вчинення яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років. Враховано характер злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_6 , у тому числі, вчинення злочину, пов`язаного із застосуванням насильства та умисним позбавленням життя іншої особи. З`ясування обставин справи та перевірка їх доказами судом було розпочато, але не закінчено, оскільки не були досліджені всі докази у кримінальному провадженні, а тому є підстави вважати, що існують обґрунтовані ризики щодо негативної поведінки обвинуваченого в суспільстві. Судом враховано, що сама тяжкість можливого покарання може свідчити про наявність ризику уникнення обвинуваченого від правосуддя.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

В провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 25.05.2020 року в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

З журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні як прокурора, так обвинуваченого доводи перевірялись судом при їх розгляді. При цьому був допитаний обвинувачений ОСОБА_6 , вислухана думка прокурора, представника потерпілого, захисника обвинуваченого, а також з`ясовані обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження та зміну запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і тяжкість обвинувачення, оскільки «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Фактичні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 15 років та тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3до 7 років, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно дослідив обставини кримінального провадження, дав належну оцінку наданим доказам та обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначивши, що ризики, які були підставою щодо обрання міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою та продовження даного заходу не змінились та не відпали.

Зокрема, обґрунтовано послався, на те, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні враховуючи, що розгляд кримінального провадження було розпочато, але не закінчено, оскільки не були досліджені усі докази по справі.

Крім того, судом враховано також характер та обставини вчинення кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , що свідчить про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Посилання обвинуваченого на те, що його батько має інвалідність першої групи та потребує постійної сторонньої допомоги на висновки суду щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не впливають.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта на наявність постійного місця проживання обвинуваченого та можливість застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який забезпечить його процесуальну поведінку, та такими, що не спростовують висновків суду.
Посилання обвинуваченого на те, що він має постійне місце проживання, неможливо віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Крім того, як пояснив прокурор в судовому засіданні апеляційного суду, обвинувачений на протязі тривалого часу за місцем реєстрації не мешкає. Проживав за межами Житомирської області, переважно в м. Києві, що свідчить про відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, які б утримували останнього в одному місці, а тому є всі підстави вважати, що обвинувачений перебуваючи на волі для уникнення покарання за вчинене буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку, що доводи ОСОБА_6 щодо позитивної характеристики обвинуваченого не переважають над наявністю існуючих ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 25 травня 2020 року, якою продовжено ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 23.07.2020 року, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :