Справа № 474/330/17
Провадження № 1-кс/474/56/20
УХВАЛА
Іменем України

16.03.20 року смт. Врадіївка

Слідчий суддя Врадіївського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3

слідчої ОСОБА_4

розглянув скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчої СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_4 від 31.01.2020р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000150 від 28.04.2017р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, -

встановив:

12.03.2020р. до Врадіївського районного суду Миколаївської області, в порядку ст. 303 КПК України, надійшла скарга ОСОБА_3 (далі - скаржник) на постанову слідчої СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_4 (далі - слідча) від 31.01.2020р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000150 від 28.04.2017р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України (далі - оскаржувана постанова), в якій скаржник просить скасувати останню.

Скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та необ`єктивною, а досудове розслідування проведено не повно, необ`єктивно та неефективно, при чому скаржник вважає, що перекваліфікація кримінального правопорушення на приватне є не правомірною.

Так скаржник стверджує, що слідча у оскаржуваній постанові, констатуючи факт відсутності значної шкоди, не зазначила розміру нанесеної шкоди, безпідставно відкинула свідчення скаржника та інших свідків, не виконала вказівки ухвали слідчого судді від 19.11.2018р. в частині кваліфікації кримінального правопорушення та допиту працівників поліції присутніх під час бійки, які брали участь у її припинені.

В судовому засіданні скаржник підтримав вимоги скарги та просив їх задовольнити, при цьому додатково пояснив, що жодним чином не висловлював свою позицію щодо відмови від обвинувачення та закриття кримінального провадження.

Слідча заперечила щодо вимог скарги вказуючи на її безпідставність та необґрунтованість

ОСОБА_5 пояснення учасників судового розгляду, дослідив матеріали скарги та матеріали кримінального провадження, вважаю встановленим таке.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 28.04.2017р. за заявою скаржника від 28.04.2017р. до ЄРДР внесено відомості за № 0000150за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, за фактом відкритого заволодіння ОСОБА_6 зарядним пристроєм Power bank, який належить скаржнику.
За даним фактом до ЄРДР внесено відомості за № 0000150 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.
Під час проведення досудового розслідування слідчим проведено ряд слідчих дій, зокрема щодо допиту учасників інциденту та свідків, оглянуто місце події, речі, належні скаржнику, які були пошкодженні під час інциденту, визначено вартість зарядного пристрою Power bank, проведено обшук за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_7 .
На підставі зазначених матеріалів кримінального провадження 13.06.2017р. слідчою прийнято постанову про зміну правової кваліфікації з ч. 1 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 194 КК України, а 28.06.2017р. прийнято постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді 19.11.2018р. скасовано постанову слідчої від 13.06.2017р. про закриття кримінального провадження.

Після скасування постанови від 13.06.2017р. про закриття кримінального провадження слідчою допитано працівників поліції, які приймали участь у припинені бійки. З метою проведення обшуків проводилися слідчі дії щодо встановлювалося місця фактичного проживання та роботи ОСОБА_8

31.01.2020р. слідчою прийнято постанову про закриття кримінального провадження, в якій слідча дійшла висновку, що оскільки досудовим розслідуванням не встановлено в діях ОСОБА_8 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, однак встановлено наявність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, та оскільки від скаржника не надходило заяви за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, яке відноситься до приватного обвинувачення, кримінальне провадження підлягає закриттю.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування заявником, потерпілим може бути оскаржено рішення слідчого про закриття кримінального провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути: про скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.
Частинами 1 та 2 ст. 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, п. 5 ч. 5 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться, зокрема, відомості про попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Частиною 4 ст. 38 КПК України визначено, що орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.
Згідно ч. 1, п.п. 1, 4, 6 ч. 2 та ч. 3 ст. 39 КПК України, керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування.

Керівник органу досудового розслідування уповноважений: визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих; вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим; здійснювати досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого.

Керівник органу досудового розслідування зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які даються у письмовій формі. Невиконання керівником органу досудового розслідування законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 4 та 5 ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Слідчий уповноважений:
1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;
2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом;
3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;
5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій;
6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру;
7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження;
8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу;
9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
Слідчий зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
Статтями 84-86 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно п.п. 1 та 3 ч. 1. ч. 2 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Частинами 1, 2 та 3 ст. 93 КПК України визначено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частинами 1 та 2 ст. 110 КПК України визначено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.
Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
В свою чергу, ч. 5 ст. 110 КПК України визначено, що постанова слідчого, прокурора складається з:
1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову;
2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу;
3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.
З огляду на приписи чинного законодавства обґрунтованим слід визнавати рішення слідчого, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин підтверджених доказами, які були досліджені і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а також якщо рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
В оскаржуваній постанові слідча дійшла висновку, що оскільки досудовим розслідуванням не встановлено в діях ОСОБА_8 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, однак встановлено наявність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, та оскільки від скаржника не надходило заяви за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, яке відноситься до приватного обвинувачення, кримінальне провадження підлягає закриттю.

Водночас слід наголосити на тому, що ухвалі від 19.11.2018р. слідчим суддею, якою скасовано попередню постанову про закриття кримінального провадження, зазначено, що слідча грубо порушуючи вимоги КПК України самостійно вирішила проводити досудове розслідування кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 194 КК України, яке є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення, обґрунтовуючи таке рішення припущеннями щодо можливого пошкодження або знищення ОСОБА_8 належного ОСОБА_3 зарядного пристрою Power bank.
Тобто слідчим суддею встановлено порушення слідчою приписів КПК України щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення з огляду на відсутність відповідної заяви скаржника та того, що така перекваліфікація була обґрунтована виключно на підставі припущень, а не на об`єктивно встановлених обставинах вчинення кримінального правопорушення.

Однак слідча, під час прийняття оскаржуваної постанови, не врахувала вищевказані обставини, та встановивши відсутність в діях ОСОБА_8 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, однак наявність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, не здійснила перекваліфікацію попередньої кваліфікації кримінального правопорушення, а закрила кримінальне провадження.

З огляду на встановлене вважаю за необхідне зазначити таке.

Критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.
Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.
Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.
У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.
Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.
Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 КПК України підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).
Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК України і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.
Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду. Перекладення цього обов`язку на потерпілого, з урахуванням відсутності у кримінальному процесуальному законі норм про обов`язкове забезпечення його послугами адвоката (на відміну від обвинуваченого), неминуче призвело би до обмеження його можливостей ефективно захистити свої порушені права, в тому числі залежно від матеріального і соціального становища як чинників доступу до якісної правової допомоги.
На користь такого висновку свідчить і законодавча тенденція зміни процедури кримінального провадження у формі приватного обвинувачення в чинному КПК України порівняно з Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року (далі - КПК України 1960 року).
Відповідно до статті 27 КПК України 1960 року у справах цієї категорії досудове розслідування, крім передбачених законом винятків, не проводилося. Для притягнення винного до кримінальної відповідальності потерпілий звертався безпосередньо до суду зі скаргою приватного обвинувачення, яка прирівнювалася до обвинувального висновку, мала відповідати вимогам, що ставилися до форми і змісту цього процесуального документа, і самостійно підтримував обвинувачення, користуючись усіма правами та обов`язками обвинувача. Таким чином, органи досудового розслідування і державного обвинувачення усувалися від участі у збиранні доказів, пред`явленні обвинувачення і доведенні перед судом його переконливості. Весь обсяг цих функцій покладався на потерпілого, який ніс ризик допущених юридичних помилок, у тому числі неправильної кримінально-правової кваліфікації.
З набранням чинності КПК України 2012 року порядок здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення зазнав істотних змін. За нормами чинного КПК України особливістю такого кримінального провадження є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного: провадження розпочинається лише за заявою потерпілого, відмова якого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття справи (крім кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством). В іншій частині, в тому числі щодо кола осіб, уповноважених відкривати кримінальне провадження, процедури збирання доказів, пред`явлення обвинувачення в обвинувальному акті та підтримання його прокурором у суді, нормами цього Кодексу особливостей не встановлено.
Зазначені законодавчі зміни спрямовані на створення сприятливіших умов для захисту прав і законних інтересів особи, котра зазнала шкоди від злочину, шляхом покладення юридично значущих дій на службових осіб компетентних органів, котрі є фахівцями у галузі права і володіють значно більшими ресурсами та ширшими можливостями для якісного доведення перед судом правової позиції обвинувачення.
Зміст частини першої статті 477 КПК України у системному зв`язку із частиною четвертою статті 26 і пунктом сьомим частини першої статті 284 КПК України зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК України. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.
Праву потерпілого на таке звернення кореспондує конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК України процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК України.
У розумінні наведених положень кримінального процесуального закону під відмовою потерпілого від обвинувачення у злочинах, перелік яких міститься у частині першій статті 477 КПК України, варто розуміти лише беззастережне волевиявлення про непритягнення винного до кримінальної відповідальності і припинення розпочатої процедури його кримінального переслідування. Відповідна заява є проявом того, що потерпілий не бажає втручання держави у кримінально-правовий конфлікт і обирає альтернативний шлях його вирішення.
Вказана правова позиції висвітлена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019р. по справі № 288/1158/16-к, яка згідно приписів ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів повинна враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.
Таким чином, з огляду на встановлення слідчою в діях ОСОБА_8 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, слідча, в порушення норм КПК України, не здійснила необхідні процесуальні дії щодо перекваліфікації кримінального правопорушення та необхідні слідчі дії щодо розслідування кримінального провадження за ч. 1 ст. 194 КК України, в тому числі щодо встановлення розміру збитків заподіяних кримінальним правопорушенням.

Також слід зазначити, що у оскаржуваній постанові слідча вказує на критичну оцінку показань свідків, однак жодним чином не обумовлює чи прийняті нею до уваги свідчення свідків, якщо так то кого саме та чому вона надала перевагу свідченням одних свідків та відкинула свідчення інших свідків. При чому слідча допитала працівників поліції, які брали участь в припинені бійки, однак жодним чином не надала останнім оцінки в оскаржуваній постанові.

Щодо проведення слідчою дій спрямованих на встановлення фактичного місця проживання та місця роботи ОСОБА_8 з метою ініціації питання про проведення обшуку з метою відшукування викраденого майна слід зазначити, що вказані дії мали бути вчинені невідкладно після отримання повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та внесення відомостей до ЄРДР, оскільки скаржник безпосередньо в своїй заяві вказував хто викрав належне йому майно, та яке саме майно, а зі спливом майже трьох років вказана слідча дія втратила свою актуальність та доцільність.

Окремо слід зазначити, що з вступної частини оскаржуваної постанови вбачається, що досудове розслідування проводилося за ч. 1 ст. 194 КК України, а з мотивувальної - за ч. 1 ст. 186 КК України. Водночас з результативної частини оскаржуваної постанови не можливо встановити чи кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу будь якого кримінального правопорушення чи якогось конкретного, а також в діях якої особи відсутній склад кримінального правопорушення.

Таким чином, з сукупності вищевикладеного слідує, що слідча приймаючи оскаржувану постанову порушила приписи КПК України щодо всебічності, повноти та об`єктивності досудового розслідування, а тому не можливо беззаперечно стверджувати про відсутність ознак складу одного кримінального правопорушення та наявність ознак складу іншого кримінального правопорушення.

Отже постанова про закриття кримінального провадження не відповідає приписам ст. 110 КПК України, є безпідставною, необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Керуючись вимогами ст.ст. 303-307, 372, 376 КПК України, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчої СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_4 від 31.01.2020р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000150 від 28.04.2017р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, - задовольнити.
Скасувати постанову слідчої СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_4 від 31.01.2020р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000150 від 28.04.2017р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1