Номер провадження: 11-кп/813/1081/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_8 на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 05 грудня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_8 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Херсон,
українка, громадянка України, має середню освіту, не заміжня, зареєстрована та до затримання проживала за адресою: АДРЕСА_1 ,

засудженої вироком Дніпровського районного суду м. Херсона від 26 жовтня 2015 року за ч.2 ст.121 КК України до 7 років позбавлення волі. Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2016 року, на підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 11 серпня 2015 року по 27 листопада 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, -
ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_8 про умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Прийняте рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що засуджена ОСОБА_8 , за весь час відбуття покарання мала два стягнення, які погашені, однак не мала жодного заохочення, в зв`язку з чим, враховуючи суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 злочину, відбутий засудженою строк покарання є недостатнім для її виправлення та досягнення мети покарання.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, засуджена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою застосувати до неї умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та судом була допущена неповнота судового розгляду.

Суд першої інстанції не врахував позитивну характеристику ОСОБА_8 та тих обставин, що вона тривалий час перебувала на лікуванні від туберкульозу в іншій колонії, у зв`язку з чим не мала змоги працювати.

Крім того, засуджена вважає, що суд першої інстанції безпідставно врахував бесіду виховного характеру, яка проводилася з нею з приводу вилученої сім-карти, що надійшла у посилці на її ім`я, оскільки вона не мала наміру зберігати заборонений предмет.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження за клопотанням засудженої та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді позбавлення волі і сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. При цьому умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Отже, зі змісту вказаної норми права випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці участь у суспільно корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що засуджена ОСОБА_8 сумлінною поведінкою і ставленням до праці довела своє виправлення, оскільки остання, хоча і відбула більш ніж 2/3 покарання призначеного їй вироком Дніпровського районного суду м.Херсона від 26 жовтня 2015 року, однак за період відбування покарання не мала жодного заохочення, а напроти мала два стягнення за що їй було оголошено одне попередження та одна догана.

Доводи засудженої ОСОБА_8 про те, що вона своєю поведінкою та ставленням до праці заслуговує на умовно-дострокове звільнення апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Так, сумлінна поведінка та ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженої, однак відповідно до характеристики адміністрації ДУ «Чорноморська виправна колонія (№ 74)» ОСОБА_8 , яка була працевлаштована на виробництві у швейному цеху контролером сектору технічного контролю, в роботі неритмічна, має зауваження щодо своєчасного виконання поставлених завдань. Із засудженою постійно проводяться бесіди виховного характеру з приводу більш сумлінного ставлення до праці, на які вона реагує слабо. Потребує контролю з боку цехового персоналу. Внутрішньоцеховий режим та техніку безпеки не порушує.

Вказані обставини дають апеляційному суду підстави вважати, що засуджена не довела своє виправлення.

Також апеляційний суд враховує, що засуджена ОСОБА_8 відбуває покарання за навмисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я людини, які відповідно до положень статей 3 та 27 Конституції України визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому вироком Дніпровського районного суду м.Херсона від 26 жовтня 2015 року ОСОБА_8 було призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.121 КК України.

Також апеляційній суд бере до уваги, що частина призначеного ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі була перерахована засудженій з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року.

З цих підстав апеляційний суд вважає, що на даний час призначене ОСОБА_8 покарання не досягло мети його призначення та не призвело до достатніх позитивних змін в особистості засудженої, а тому не вбачає підстав для її умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Доводи засудженої про те, що суд не звернув уваги на її поганий стан здоров`я, є необґрунтованими оскільки звільнення від відбування покарання за хворобою здійснюється в порядку, передбаченому ст.84 КК України та не може бути єдиною підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга засудженої ОСОБА_8 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3