Дата документу 20.05.2020 Справа№ 336/2712/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2712/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/871/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, українець, громадянин України, маючий повну середню освіту, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Скасовано арешт, накладений на транспортний засіб «Volkswagen LT 35 TDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 8086 грн. 26 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

29 січня 2019 року приблизно о 6.30 годині водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем Volkswagen LT 35 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь на території м. Запоріжжя з боку м. Харків в напрямку м. Сімферополь у лівій смузі руху зі швидкістю не менше 78,4 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.
В цей же час на нерегульованому пішохідному переході в районі перехрестя автодороги Харків-Сімферополь та вул. Базової у м. Запоріжжя, пішохід ОСОБА_9 перетинав проїзну частину автодороги Харків-Сімферополь справа-наліво по ходу руху автомобілю Volkswagen під керування ОСОБА_7 .
В цей же час у зустрічному для автомобілю Volkswagen напрямку у лівій смузі рухався автомобіль Mercedes Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 .
Під час руху в районі перехрестя автодороги Харків-Сімферополь з вул. Базовою водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_9 та уникнути наїзду на нього шляхом вжиття заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, за умови руху зі швидкістю, що не перевищувала дозволеної в населених пунктах, належних заходів до дотримання дозволеного швидкісного режиму не вжив, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 .
Від наїзду автомобілем Volkswagen під керування ОСОБА_7 пішохід ОСОБА_9 відлетів на зустрічну смугу руху, де контактував з автомобілем Mercedes Benz під керуванням ОСОБА_10 , який перед пішохідним переходом знижував швидкість для надання пішоходу переваги у русі та на момент контакту з пішоходом зупинився. Після контактування з автомобілем Mercedes Benz пішохід ОСОБА_9 впав на дорожнє покриття.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 12.3, 12.4, 12.9 б Правил дорожнього руху, відповідно до яких у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 ПДР.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми голови, шиї, тулубу та кінцівок з множинними переломами кісток скелету та пошкодженням внутрішніх органів, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 , яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_2 на місці ДТП.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальному відповідальність та невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини вчиненого злочину, ступінь його тяжкості та наслідки, які настали в результаті дій обвинуваченого.

Так, ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до 3 років або без такого, а внаслідок грубого порушення ним ПДР України настали тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_9 .

Крім того, однією з підстав необхідності призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання свідчить позиція потерпілої ОСОБА_11 , яка просила суд призначити йому суворе покарання, але не пов`язане з позбавленням волі, та із застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

За таких обставин вважає, що суд повинен був призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання, аніж позбавлення волі на мінімальний строк у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а звільняючи від його відбування з випробуванням, суд не в повній мірі врахував дані про особу винного та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 1 ст. 76 КК України не поклав на ОСОБА_7 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, що є неправильним застосуванням кримінального закону.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор апеляційну скаргу підтримала та уточнила, що просить на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування лише основного покарання.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що суд призначив покарання з урахуванням фактичних обставин справи та даних про особу обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу вважав необґрунтованою, вирок суду просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав часткове визнання вини та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, одружений.

Крім того, суд першої інстанції формально врахував характер вчиненого злочину, думку потерпілої про можливість призначення покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив три пункти Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілого.

З урахуванням поведінки обвинуваченого та його позиції, відповідно до якої, він під час досудового розслідування та на початку судового розгляду свою вину фактично не визнавав, а в подальшому, тільки після зміни позиції потерпілої щодо суворості покарання, почав визнавати свою вину повністю, а також враховуючи невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і те, що він вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, від якого настала смерть однієї людини, самовпевнено та безвідповідально експлуатував транспортний засіб, спочатку свою вину не визнавав, але в подальшому визнав свою винуватість.

Зазначене свідчить про те, що призначення основного та додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК України в мінімальних розмірах не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї м`якості.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, добровільно частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, яка просила не позбавляти його волі, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності (т. 1, а.с. 223), лише один раз у червні 2018 року притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил користування ременем безпеки (т. 1, а.с. 229), у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння на момент вчинення злочину не перебував (т. 1, а.с. 230), за місцем проживання характеризується виключно позитивно (т. 1, а.с. 231), має стійкі соціальні зв`язки одружений, проживає разом з дружиною та тещею, яка є інвалідом 3 групи та має захворювання (т. 2, а.с. 16, 17, 20, 21, 24), на обліку у нарколога та психіатра не перебуває (т. 1, а.с. 224-225), судова колегія вважає, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо з призначенням йому основного покарання не в максимальних межах санкції статті та із застосуванням звільнення ОСОБА_7 від його відбування з випробуванням, зі встановленням йому максимального розміру іспитового строку, передбаченого ч. 4 ст. 75 КК України, що в сукупності з позбавлення його права керування транспортними засобами на максимальний строк, передбачений ч. 1 ст. 55 КК України, буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора з приводу неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягало в тому, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд першої інстанції не поклав на нього обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
З аналізу положень вищевказаної ч. 1 ст. 76 КК України вбачається, що у суду немає права вибору альтернативи при покладенні на засудженого обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, тобто, при звільненні особи на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання, суд обов`язково покладає на неї як обов`язок, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 76 КК України, так і обов`язок, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та вважає, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2020 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4