Справа №127/7767/20
Провадження №1-кп/127/308/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.12.2019 р. за № 0002744, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Літин Літинського району Вінницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, одруженого,проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 369 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи умисел на надання неправомірної вигоди службовій особі, переслідуючи мету уникнути наслідків при складенні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП), 23.12.2019 р. у період часу з 13:31 год. по 13.46 год., перебуваючи у службовому автомобілі марки «Mitsubishi» моделі «Outlander» реєстраційний номер НОМЕР_1 біля комунального закладу «Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» (далі КЗ «ВОНД «Соціотерапія») за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 109-В, неодноразово висловив пропозиції службовим особами командиру взводу № 2 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_6 та командиру взводу № 1 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_7 про надання неправомірної вигоди за непоміщення транспортного засобу до спеціального майданчику тимчасового затримання транспортних засобів за наступнихобставин.

Так, командиром взводу № 2 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 та командиром взводу № 1роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7 , які згідно з пунктом 2 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України (далі КК) є службовими особами, та посади якихзгідно з пунктом 3 частини першої статті 6 Закону України «Про державну службу» відносяться до посад категорії "В", відповідно до Дислокації сил та засобівроти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області в складі автопатруля «Юнкер 108», на службовому автомобілі марки «Mitsubishi» моделі «Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювалося патрулювання по маршруту патрулювання у місті Вінниці.

У ході патрулювання 23.12.2019 р. о 11.43 год., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: м. Вінниця, вул. Магістратська, неподалікбудинку № 4, на підставі статей 31, 35 Закону України «Про Національну поліцію» зупинено автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Jetta», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , який допустив порушення правил дорожнього руху.

У ході спілкування з ОСОБА_5 працівниками поліції було виявлено в останнього ознаки наркотичного сп`яніння. У подальшому водієві ОСОБА_5 було запропоновано на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ та Міністерства охорони здоров`я № 1452/735 від 09.11.2015 р. «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», пройти огляд на стан сп`яніння у лікаря-нарколога у КЗ «ВОНД «Соціотерапія» за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 109-В, на що ОСОБА_5 погодився.

У подальшому, перебуваючи у службовому автомобілі марки «Mitsubishi» моделі «Outlander» реєстраційний номер НОМЕР_1 на території КЗ «ВОНД «Соціотерапія» за адресою:

м. Вінниця, вул. Пирогова, 109-В, 23.12.2019 р. у період часу 13:31 год.по 13.46 год. у момент складення протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що працівник поліції є службовою особою, яка згідно зі статтею 222 КпАП уповноважена на складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КпАП, розуміючи незаконність своїх дій та достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди службовій особі, не звертаючи уваги на попередження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність за висловлення пропозицій та надання неправомірної вигоди службовій особі, у ході діалогу, діючи умисно, неодноразово, запропонував працівникам поліції грошові коштита послуги у вигляді відпочинку у с. Рибачому та вилову риби, тим самим висловивши пропозицію про надання неправомірної вигоди з метою уникнення наслідків при складенні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КпАП, у вигляді притягнення ОСОБА_5 до відповідальності за вказане адміністративне правопорушення та тимчасове затримання керованого ним транспортного засобу.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, про що зазначено сторонами кримінального провадження.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані стороною обвинувачення суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт здійснення ОСОБА_5 пропозиції надання неправомірної вигоди працівникам патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з метою уникнення негативних для нього наслідків при складенні протоколу про адміністративне правопорушення (адміністративної відповідальності). Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні даної обставини не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину. Клопотання про дослідження інших доказів, зібраних під час досудового розслідування, сторонами кримінального провадження заявлене не було і наслідки здійснення судового розгляду згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК сторонам роз`яснені та зрозумілі.

Таким чином, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 369 КК, за ознаками пропозиції службовій особі надати їй неправомірну вигоду за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 ККсуди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив корупційний злочин середньої тяжкості, згідно з наданими стороною обвинувачення та захисту доказами є особою раніше не судимою, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та надав чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Обвинувачений ОСОБА_8 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, з 03.02.2015 р. перебуває на диспансерному наркологічному обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю та канабіоїдів. Має на утриманні неповнолітню дитину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відомості, що характеризують його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, приписи статей 50, 65 КК, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, суд також враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Суд враховує, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено необхідності призначення обвинуваченому покарання у межах максимальної (верхньої) межі санкції кримінального закону для певного виду кримінального покарання. При цьому суд враховує, що чинне кримінальне законодавство, зокрема, приписи статті 53 КК, не містить застережень щодо неможливості призначення такого виду кримінального покарання (штрафу) у разі, якщо в судовому засіданні не було підтверджено факт працевлаштування обвинуваченого. Натомість, такі застереження містяться у частині другій статті 57 та частині третій статті 99 КК.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 369 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 500 (п`ятистам) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речовий доказ: відеозапис із нагрудних реєстраторівкомандира взводу № 2 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області ОСОБА_6 та командира взводу № 1 роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області ОСОБА_7 , що зберігається в матеріалах кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: