КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.4 ст. 187 КК України та ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 187 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 року під час вирішення питання щодо продовження строків тримання під вартою обвинуваченого в порядку ст. 331 КПК України обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14 лютого 2020 року включно.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_6 , діючи в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подавапеляційну скаргу, в якій просить застосувати до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час вирішення питання про продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурор не навів переконливих доводів щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та не зазначив фактів переховування обвинувачених від органів досудового розслідування або суду, можливість вчинення ними іншого кримінального правопорушення, а викладені у клопотанні прокурора доводи щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України ґрунтуються виключно на припущеннях.
Апелянт вважає, що суд неповно дослідив обставини кримінального провадження, не врахував і не взяв до уваги вік та стан здоров`я обвинувачених; міцність соціальних зв`язків в місці їх постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинувачених постійного місця роботи або навчання, а також наявність судимостей.

При цьому вказує, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 молоді особи двадцятирічного віку, мають постійне місце проживання та реєстрації, міцні соціальні зв`язки по місцю проживання (родина, друзі), до взяття під варту мали постійну роботу та доходи, по місцю роботи характеризуються позитивно. Крім того, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заявлену потерпілим суму матеріальної шкоди визнали повністю та через своїх родичів відшкодували солідарно на користь позивача ОСОБА_10 28 000 грн., що підтверджується розписками останнього.

Оскільки обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 97, 98), клопотань про їх участь при апеляційному розгляді справи або про відкладення розгляду справи до суду не подавали, а тому, враховуючи присутність захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , апеляційний суд, відповідно до вимог ч.4 ст. 405 КПК України, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі обвинувачених, оскільки їх неявка не перешкоджає проведенню розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти поданої захисником апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження №357/1807/19 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_11 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції Україн (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу та, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що ризики, передбачені п.1, п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України є дійсними і триваючими, які виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинувачених на більш м`який. Обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, з урахуванням його тривалості, не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується кожному з обвинувачених, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому, суд врахував тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за інкриміновані кримінальні правопорушення, конкретні обставини вчинення насильницького умисного злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, в якому обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також дані про осіб обвинувачених, згідно яких, ОСОБА_7 раніше судимий за тяжкі злочини та обвинувачується у вчиненні злочину під час іспитового строку, а тому, враховуючи існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про доцільність продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинувачених, характеру та тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, встановлені судом ризики не відпали і продовжують існувати, а будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених, на даному етапі, не встановлено і сторонами провадження не доведено.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, приймаючи до уваги тяжкість та конкретні обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які відповідно до положень ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочину, за що передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років, дані про особу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , що суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновки суду про можливість вчинення ОСОБА_12 дій, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України є припущенням та посилання апелянта на відсутність ризиків, передбачених цією статтею, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час вирішення питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом було встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання їх під вартою, а також встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Посилання апелянта на ту обставину, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 молоді особи двадцятирічного віку, мають постійне місце проживання та реєстрації, міцні соціальні зв`язки, до взяття під варту мали постійне місце роботи, характеризуються позитивно та відшкодували потерпілому завдану матеріальну шкоду, з урахуванням наведених в оскаржуваній ухвалі ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не може бути безумовною підставою для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону і підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі їх захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року, якою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 14 лютого 2020 року включно без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3