Дата документу 02.06.2020 Справа № 311/1220/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/594/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 311/1220/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференцзв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Василівського районного суду Запорізької областівід 06 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Трудове Молодіжного району Карагандиської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування майнової шкоди у розмірі 2274,92 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 70000 грн., відшкодування витрат на правовому допомогу адвоката у сумі 4000 грн., а всього 76274 (сімдесят шість тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 92 коп.
В іншій частині позову у задоволенні відмовлено.
Вирішена доля речових доказів в порядку ст.100 КПК України.

Згідно зі змістом вироку, 01 березня 2015 року, приблизно о 15:00 годині, знаходячись в приміщені будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у ході спільного вживання спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, направленим на спричинення останньому тілесних ушкоджень, з положення стоячи, тримаючи у правій руці керамічну чашку, маховим рухом умисно наніс нею ОСОБА_9 , який знаходився перед ним в положенні сидячи за столом, один удар в праву частину обличчя, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді різаних ран повік правого ока, проникаючого корнеосклерального поранення правого ока з випадінням райдужки, частковим гемофтальмом, яке ускладнилося розвитком травматичної катаракти та призвело до втрати зору до світлопроекції, які в сукупності кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили стійку втрату працездатності не менш як на одну третину; різаної рани внутрішньої спайки лівого ока, садна носу, які кваліфікуються, як кожне окремо, так і в сукупності, як легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи висновки суду, викладені у вироку щодо його винуватості, призначеного покарання і рішення про звільнення від відбування покарання, вважає, що судом не вірно вирішено питання щодо цивільного позову. На переконання апелянта судом першої інстанції помилково задоволено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 70 0000 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що позовна заява потерпілого не відповідала вимогам ст.175-177 ЦПК України, а отже судом прийнято рішення в порушення вимог п.п.7, 13 ч.1 ст.368, п.2 ч.3 ст.374 КПК України і п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України. Обвинувачений просить вирок в частині задоволення цивільного позову скасувати і ухвалити в цій частині новий вирок, яким зменшити суми, що підлягають стягненню, а саме зменшити розмір стягнення на відшкодування моральної шкоди до 10 000 грн. і стягнути витрати на правову допомогу пропорційно до частки задоволених вимог від суми у позовній заяві.

На апеляційну скаргу обвинуваченого потерпілим подано заперечення, у якому останній вказує що його пригнічує той факт, що ОСОБА_7 зміг уникнути покарання за вчинення тяжкого злочину наслідком якого фактично він став інвалідом. Потерпілий вважає, що оскарження обвинуваченим визначених судом і так невеликих розмірів відшкодування шкоди свідчать про відсутність каяття ОСОБА_7 , до того ж його доводи на предмет можливості зменшення відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими. Просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду в частині задоволення цивільного позову без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, потерпілого і його представника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положенням ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у скоєнні злочину, зазначеного у вироку, засновані на доказах досліджених у судовому засіданні, і є обґрунтованими.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Вид і розмір покарання, а також рішення суду щодо звільнення обвинуваченого від його відбування на підставі положень ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» також сторонами не оскаржується.

Колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції неправильно вирішив цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_9 , і посилання обвинуваченого в контексті цього про те, що цивільний позов потерпілого не відповідає вимогам ЦПК України, оскільки потерпілий не бажав врегулювати спір в досудовому порядку, не свідчать про хибніть висновків суду.

Так відповідно до п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Законом не передбачений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору у справах такої категорії (стягнення матеріальної і моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням), отже потерпілий мав право звернуся з позовом без досудового урегулювання спору і останній скористався своїм правом.

Суд в свою чергу, вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, виходив з засад розумності і справедливості, враховуючи наслідки кримінального правопорушення, характер і обсяг душевних і психічних страждань потерпілого, до того ж дійшовши висновку про те, що не весь розмір заявлених потерпілим позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягав відшкодуванню, правильно вказав про часткове задоволення позову.

Доводи обвинуваченого на предмет необґрунтованого стягнення з нього на користь потерпілого витрат на правову допомогу адвоката є безпідставними, адже ці витрати були визнані самим обвинуваченим.

Інші обставини зазначені апелянтом (в контексті не дотримання позивачем вимог п.п.5, 8, 9, 10 ч.3 ст.175 ЦПК України) є формальними і такими, які не можна визнати істотними процесуальними порушеннями, оскільки ці обставини не впливають на правильність рішення суду в частині визначення розміру заподіяної моральної шкоди (фактично апелянт просив зменшити розмір моральної шкоди і витрат на правову допомогу).

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують тому підстав для скасування чи зміни вироку відсутні, істотних порушень законодавства, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Василівського районного суду Запорізької областівід 06 грудня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4