Провадження № 11-кп/4823/304/20
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілого, адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 13 серпня 2019 року за № 0004745, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернігова, українця, з професійно-технічною освітою, одруженого, працюючого, має на утриманні дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 00 коп.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_9 121 грн. 23 коп. матеріальної шкоди у виді витрат на придбання ліків, 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 6306 грн. В задоволенні решти позову відмовлено.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 05.08.2019, близько 20 год. 00 хв., ОСОБА_10 , знаходячись поблизу будинку № 59 в м. Чернігові, діючи умисно, в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , застосувавши до потерпілого фізичну силу, кулаком правої руки наніс останньому один удар в ділянку обличчя зліва та кулаком лівої руки наніс один удар в ділянку обличчя справа, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді синців, саден та забиття м`яких тканин обличчя, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 453 від 05.11.2019р. як кожне окремо, так і у сукупності відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності.

Своїми умисними діями ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, тобто умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині задоволення цивільного позову, а саме, стягнення з нього на користь ОСОБА_9 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 6306 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, зменшивши суми, які підлягають стягненню, та стягнути з нього на користь ОСОБА_9 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Вважає, що суд першої інстанції в частині вирішення цивільного позову здійснив неповний судовий розгляд, та висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. На думку апелянта, судом порушено норми матеріального права, а саме, ст.ст. 23,1166,1167,1177 ЦК України, та норми процесуального права, а саме, ст.ст. 127-129 КПК України, ст. 10,12,81, ч. 2 ст. 83, ст. 137 ЦПК України. Вважає, що судом та потерпілим не доведено, а також не підтверджено матеріалами провадження те, що внаслідок завдання умисних легких тілесних ушкоджень потерпілому у нього наступили тяжкі вимушені зміни у його життєвих стосунках та що був необхідний тривалий час і зусилля на відновлення попереднього стану. Крім того, не врахував його матеріальне становище, його невеликий дохід та перебування на його утриманні дитини. Автор скарги вважає, що з урахуванням фактично виконаної роботи адвокатом ОСОБА_8 , зокрема, складання позову та участь в одному засіданні, складності справи, принципів співмірності та розумності заявлених вимог, слід зменшити суму коштів, яка підлягає стягненню з нього на відшкодування витрат на правову допомогу до розміру 1000 грн.

В запереченні на апеляцій скаргу потерпілий ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року в частині задоволення цивільного позову - без змін.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без змін, захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційну скаргу, потерпілого та його представника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку протиправного діяння, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції за згодою учасників судового провадження було визнано недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, вини обвинуваченого у його вчиненні, стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засудженого, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, тому в цій частині вирок не перевіряється.

Обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, які викладені в обвинувальному акті.

Апеляційний суд відмічає, що доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за обставинами, інкримінованими в обвинувальному акті, є правильною.

Дії обвинуваченого судом першої інстанції вірно кваліфіковані ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 06 листопада 2009 р.) … призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції відповідно до вимог статті 65,66,67 КК України обґрунтовано врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який свою вину визнав, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 122 КУпАП, під наглядом лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, його вік, стан здоров`я згідно наявних даних, те, що він має місце реєстрації та проживання, сім`ю, має на утриманні малолітню дитину, працює продавцем-консультантом, позитивно характеризується за місцем роботи та мешкання, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, врахував думку потерпілого щодо виду та міри можливого покарання, який щодо такого погодився з думкою прокурора, та обґрунтовано призначив ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Обвинувачений посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження при вирішенні питання стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, проте колегія суддів вважає такі твердження обвинуваченого голослівними, адже в своїй скарзі він жодним чином не надав їм обґрунтування. Також, посилаючись на порушення судом норм матеріального права (ст.ст. 23,1166,1167,1177 ЦК України) та норм процесуального права (ст.ст. 127-129 КПК України, ст.ст. 10,12,81, ч. 2 ст. 83, ст. 137 ЦПК України), обвинувачений обмежився лише переліченням норм Цивільного кодексу щодо загальних положень про відшкодування моральної шкоди, а також норм процесуального законодавства.

Що стосується тверджень в апеляційній скарзі обвинуваченого про безпідставне стягнення з нього на користь ОСОБА_9 сум в частині задоволення цивільного позову та про їх зменшення до 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, у судовому засіданні при вирішенні питання про обсяг доказів прокурором було запропоновано застосувати ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, Судом також роз`яснено учасникам зміст ч. 3 ст. 349 КПК України та наслідки розгляду справи згідно вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Безпідставними є доводи обвинуваченого про незаконність стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 , з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України і роз`яснень, наданих в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення втраченого здоров`я.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпілим ОСОБА_9 був заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., який задоволений частково.

Судом підставно, з наведенням відповідних мотивів, визначено розмір моральних збитків, заподіяних потерпілому саме в сумі 5 000 гривень.

Колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні суми моральної шкоди суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд враховує стан здоров`я потерпілого, його вік, спричинення моральних та фізичних страждань заподіяних незаконними діями обвинуваченого, які спричинили негативні зміни у його житті, негативні хвилювання та спогади, насторогу, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків на робочому місці та вдома, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційну напругу, нервозність, а також те, що дії обвинуваченого були абсолютно несправедливими. А тому доводи обвинуваченого щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди не заслуговують на увагу.

Отже, цивільний позов потерпілого про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції вирішено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, виходячи з принципу розумності та справедливості.

Що стосується тверджень щодо зменшення розміру відшкодування витрат на правову допомогу, то колегія суддів вважає їх також необґрунтованими, оскільки витрати на правову допомогу підтверджені документально, а саме договором надання правових послуг від 13 січня 2020 року, Актом про прийняття-передачі наданих послуг від 16 січня 2020 року (а.п. 57-60), ці витрати реально понесені потерпілим, а тому підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого в сумі 6306 грн. статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачена оплата праці адвоката на договірних засадах, що й мало місце в цій справі. Розмір адвокатської винагороди колегія суддів вважає співмірним з виконаною адвокатом роботою. Будь-яких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи обвинувачений не надав, обмежившись лише висловлюванням власної думки щодо розміру таких витрат.

Вирок суду є законним, обґрунтованим і справедливим, а тому скасуванню чи зміні він не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

За даних обставин, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення, а вирок необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407-409, 411-419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року відносно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4