Постанова
іменем України
11 червня 2020 року
м. Київ
справа № 205/6986/16-к
провадження № 51-1217км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року і вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003197, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Жмеринки Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо ОСОБА_7 залишено у вигляді тримання під вартою.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення із 3 серпня 2016 року до 10 квітня 2018 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і долі речових доказів.
Дніпровський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалив новий вирок від 26 грудня 2018 року, яким призначив останньому покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років, а в решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року апеляційний суд зарахував ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 11 квітня по 26 грудня 2018 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18 липня 2016 року з 14:45 до 18:20, перебуваючи у квартирі за місцем проживання ОСОБА_9 у АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту з останнім, діючи з умислом на позбавлення життя ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин, завдав йому численні удари невстановленим тупим твердим предметом (предметами), зокрема, у ділянку голови, заподіявши тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що неповне з`ясування судом фактичних обставин справи через незадоволення клопотань сторони захисту про допит свідків перешкодило судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення.
Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що цей суд не допитав свідків, про виклик яких просила сторона захисту, натомість показанням допитаних свідків дав неправильну оцінку та не врахував даних про їх особи. Внаслідок неповноти судового розгляду, як вважає засуджений, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а обвинувальний вирок ґрунтується на недопустимих доказах. Вважає, що стороні захисту не було надано можливості довести наявність зазначених порушень, відповідні клопотання щодо дослідження доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом були проігноровані, а його показання щодо непричетності до вчинення злочину так і не були спростовані. Крім того, засуджений стверджує, що з моменту його затримання не був залучений захисник, щодо нього застосовувалися недозволені методи та не надавалась медична допомога, в судах першої та апеляційної інстанцій не надано останнє слово.

У доповненні до касаційної скарги засуджений ОСОБА_7 послався на доводи, що зводяться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, навів аргументи щодо відсутності у його діях складу злочину, за який його засуджено, та зазначив про недопустимість доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку. Просив скасувати судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження.
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційні скарги на викладених у них підставах.

Прокурор ОСОБА_5 вважала оскаржувані судові рішення законними, а касаційні скарги необґрунтованими.
Мотиви Суду
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому він перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального і процесуального права та правової оцінки, з огляду на ті фактичні обставини справи, які встановлені й визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) або невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Доводи у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про неузгодженість доказів, суперечливість у показаннях свідків, неповноту судового розгляду, надання переваги одним доказам над іншими тощо, зводяться до невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що з огляду на викладені вище положення закону не є предметом перевірки в порядку касаційної процедури.
Разом із цим, під час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено. Ці висновки судів підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності для прийняття рішення.
Так, суд першої інстанції оцінив показання свідка ОСОБА_10 , у присутності якої ОСОБА_7 в ході конфлікту з ОСОБА_11 застосував щодо останнього фізичне насильство; пояснення потерпілого ОСОБА_12 , який бачив, що ОСОБА_7 стояв із сокирою в руках поруч із ОСОБА_9 , який лежав на підлозі в будинку; показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які зазначили, що ОСОБА_7 18 липня 2016 року приблизно о 18:20 залишив домоволодіння ОСОБА_9 зі спортивною сумкою в руках.
Крім того, суд дослідив письмові докази, зміст яких докладно відображено у вироку. Так, за даними протоколу огляду домоволодіння потерпілого, 18 липня 2016 року було виявлено труп ОСОБА_9 зі слідами насильницької смерті; за даними протоколу огляду речей на спортивній сумці, також як і на вилученому взутті за місцем перебування ОСОБА_7 було виявлено кров, походження якої за рахунок крові ОСОБА_9 згідно з висновком судово-імунологічної експертизи не виключається; дані, що містяться в акті застосування службової собаки від 18 липня 2016 року узгоджуються з показаннями свідків щодо шляху відходу ОСОБА_7 ; дані протоколів пред`явлення особи для впізнання свідчать про те, що свідки та потерпілий ОСОБА_12 вказали на ОСОБА_7 як на особу, яка перебувала 18 липня 2016 року за місцем проживання ОСОБА_9 ; у протоколах слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_12 зафіксовано дані щодо обставин, за яких останні бачили ОСОБА_7 у домоволодінні ОСОБА_9 за описаних вище подій. Також суд дослідив висновок судово-медичної експертизи щодо виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та причин його смерті.
Докази, на яких ґрунтується обвинувачення, були отримані в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх отримання. Переконливих аргументів, чому саме досліджені докази є недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 в умисному вбивстві ОСОБА_9 , а також доводів, які би свідчили про істотне порушення судом приписів ст. 94 цього Кодексу, у касаційних скаргах засуджений та захисник не навели. Незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що суд задовольнив клопотання сторони захисту і допитав свідка ОСОБА_15 , який, за твердженням засудженого та його захисника, міг би підтвердити алібі ОСОБА_7 . Той факт, що суд першої інстанції вмотивовано вирішив не враховувати показання цього свідка на тій підставі, що вони суперечили показанням інших свідків та наявним доказам, не виявляє будь-яких ознак несправедливості. Слід зауважити, що оцінка достовірності показань свідків є повноваженням судів першої і, в певних випадках, апеляційної інстанцій. Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав ставити під сумнів оцінку достовірності цих показань судами нижчого рівня.
Щодо клопотання сторони захисту про виклик інших свідків, то суд, відмовляючи у його задоволенні, виходив із того, що факти, які б могли підтвердити ці особи, абсолютно не стосувалися події злочину.
Крім того, усі заперечення сторони захисту щодо недопустимості та недостовірності судових експертиз були ретельно перевірені судами першої й апеляційної інстанції та їх обґрунтовано визнано неприйнятними. Будь-яких аргументів щодо невідповідності висновків експертів вимогам ст. 102 КПК України в касаційних скаргах не наведено.
Твердження засудженого, що судами не встановлено всіх ознак складу злочину, за який його засуджено, є хибними. Під час судового провадження було з`ясовано всі необхідні передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування. Надані суду докази було досліджено в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого правопорушення.
Суд апеляційної інстанції погодившись із встановленими місцевим судом фактичними обставинами справи та правовою кваліфікацією діяння, надав відповіді на всі доводи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, та обґрунтовано залишив їх без задоволення, достатньо мотивувавши своє рішення. Оскільки апеляційний суд не надав іншої, ніж суд першої інстанції, оцінки доказам, на яких ґрунтувалось обвинувачення щодо вчинення злочину, тому не було необхідності у повторному дослідженні цих доказів під час перегляду вироку в апеляційному порядку.
Отже, наведені в касаційних скаргах мотиви щодо незгоди із судовими рішеннями в частині доведеності вини засудженого, а також незгоди з наданою судами оцінкою окремих доказів, не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Аргументи засудженого у касаційній скарзі про те, що під час досудового розслідування було порушено його право на захист, спростовуються матеріалами справи. Так, згідно з даними протоколу від 3 серпня 2016 року, при затриманні ОСОБА_7 у встановленому законом порядку було роз`яснено його права, у тому числі передбачене п. 3 ч. 2 ст. 42 КПК України право на захисника. За даними протоколу роз`яснення права на захист від 3 серпня 2016 року, ОСОБА_7 заявив клопотання щодо призначення йому захисника за рахунок держави. У той же день був залучений захисник за призначенням, який надалі і брав участь у кримінальному провадженні.
Доводи засудженого ОСОБА_7 про те, що він давав показання під фізичним та психологічним тиском з боку працівників поліції, є необґрунтованими, оскільки ані сам ОСОБА_7 , ані його захисник не зверталися із будь якими заявами щодо незаконних дій працівників поліції до відповідних органів. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не мали достатніх підстав для ініціювання перевірок, адже відповідних заяв ОСОБА_7 раніше не робив. Місцевий суд, із яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 виключно на доказах, які не могли бути отримані з використанням недозволених методів стосовно обвинуваченого. Зокрема, встановлення вини ОСОБА_7 не ґрунтувалося на будь-яких його визнавальних показаннях, оскільки під час досудового розслідування останній відмовився давати показання відповідно до ст. 63 Конституції України, а в ході судового провадження своєї вини не визнавав. Тому Суд не бере до уваги твердження у касаційній скарзі засудженого про застосування до нього незаконних методів слідства з боку працівників правоохоронних органів як такі, що могли вплинути на законність судових рішень.
Посилання ОСОБА_7 на порушення вимог статей 364, 365 КПК України є неприйнятними, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема журналами та звукозаписом судових засідань, згідно з якими ОСОБА_7 без будь яких обмежень скористався правом виступу в судових дебатах і правом на останнє слово в судах першої та апеляційної інстанцій.
Що стосується призначеного судом апеляційної інстанції покарання, то воно ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, зокрема відсутності у нього стійких соціальних зав`язків, а також того, що він раніше неодноразово судимий, у тому числі за злочини, поєднані із застосуванням насильства, після звільнення з місць позбавлення волі через незначний проміжок часу (пів року) вчинив новий злочин, який є особливо тяжким. Будь-яких обставин, які пом`якшували би покарання, не встановлено. Натомість обставиною, що обтяжує покарання, крім рецидиву злочинів, апеляційний суд обґрунтовано визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.
З урахуванням зазначеного та конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого в умовах ізоляції від суспільства та призначив покарання, наближене до максимальної межі, передбаченої санкцією статті обвинувачення. Дані про особу засудженого, на які він посилається у касаційній скарзі, не свідчать про можливість досягнення мети покарання у більш короткий строк.
Таким чином, призначене апеляційним судом покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим унаслідок суворості колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і постановити законні, обґрунтовані та справедливі рішення, не встановлено.
За таких обставин, підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року і вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_16 ОСОБА_2 ОСОБА_3