ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/378/19 Справа № 707/1738/18 Категорія: ч.3 ст. 149 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченої захисникаОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000038 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 02 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Білозір`я, Черкаського району, Черкаської області, українку, громадянку України, з середньою освітою, незаміжню, непрацюючу, маючу на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстровану по АДРЕСА_1 , фактично проживаючу по АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 149 КК України, та призначено їй покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76, п.2 ч.2 ст. 76 КК України.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 02 серпня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона , перебуваючи близько на 5 місяці вагітності, маючи намір на продаж власної дитини після її народження, умисно, з корисливих мотивів, зустрілась з ОСОБА_10 по вул. Незалежності у центрі села Білозір`я Черкаського району Черкаської області, та запропонувала їй придбати у неї власну новонароджену дитину, після виписки з полового будинку, за грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, що у еквіваленті у перерахунку на національну валюту становить 140 000 грн.

07.06.2018 ОСОБА_7 , каретою швидкої допомоги була доставлена до пологового відділення Черкаської центральної районної лікарні, що знаходиться за адресою: вул. Пирогова, 3, с. Червона Слобода, Черкаського району, Черкаської області, де 08.06.2018 близько 03 години 35 хвилин народила живу дитину - дівчинку.

Після чого, 12.06.2018, близько 11 години 36 хвилин, ОСОБА_7 , вийшовши з території Черкаської центральної районної лікарні, що знаходиться за адресою: с. Червона Слобода, Черкаського району, Черкаської області, умисно, з корисливих мотивів, незаконно продала, а саме передала ОСОБА_11 , який залучений працівниками поліції для проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, народжену нею 08.06.2018 малолітню дитину, а ОСОБА_11 , передав їй грошові кошти в сумі 140 000 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не заперечуючи доведеності вини обвинуваченої та правильності кваліфікації її дій, просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та в зв`язку з невідповідністю призначеного судом обвинуваченій покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.3 ст. 149 КК України призначити покарання - 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що судом не в повній мірі враховано суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченою особливо тяжкого злочину, її ставлення та усвідомлення протиправної поведінки, а також неможливість набуття нею необхідних висновків без перебування в місцях позбавлення волі. Також вказує, що в оскаржуваному вироку не зазначено про застосування чи незастосування додаткового виду покарання конфіскації майна обвинуваченої.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 та законного представника потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; думки обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення , за яке її засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч.3 ст. 149 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування ЗУ про кримінальну відповідальність і м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з безпідставним застосуванням вимог ст. 69 КК України та звільненням засудженої на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням - колегія суддів вважає необґрунтованими.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини КК, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст. 50,65,66,67 КК України, врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, обставини справи та дані про особу винної, яка посередньо характеризується за місцем проживання, раніше не судима, має молодий вік та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, думку законного представника потерпілої, яка під час розгляду справи місцевим судом просила не позбавляти обвинувачену волі, а також відсутність тяжких наслідків від її дій, вчинення нею кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, що значно знижує ступінь суспільної небезпеки обвинуваченої, наявність пом`якшуючих покарання обставин: визнання вини в повному обсязі, розкаяння у вчиненому та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст. 149 КК України, у виді позбавлення волі на 5 років без конфіскації майна обвинуваченої.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 з застосуванням вимог ст. 69 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано врахував вищевказані пом`якшуючі покарання обставини, як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину та прийшов до висновку про їх достатність для застосування ст. 69 КК України, тому доводи апелянта щодо необґрунтованого застосування при призначенні покарання обвинуваченій вимог ст.69 КК України, є неспроможними.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченої без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк - 3 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.1, п.2 ч.2 ст. 76 КК України, враховуючи встановлені по справі та наведені у вироку обставини вчинення кримінального правопорушення, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття обвинуваченої та її активне сприяння розкриттю злочину, те, що тяжких наслідків від її дій не настало, дані про особу обвинуваченої, яка має молодий вік, раніше не судима, вину у скоєному злочині визнала повністю.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Також, ОСОБА_7 упродовж судового провадження давала визнавальні показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення і не оспорювала фактичних обставин справи, що дало суду підстави розглядати провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, і свідчить про намір засудженої сприяти здійсненню правосуддя.

Як встановлено апеляційним судом, на утриманні обвинуваченої перебувають двоє старших малолітніх дітей ( ОСОБА_12 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_13 - 29.03.2012), вона є матір`юодиначкою, діти проживають в будинку бабусі, сім`я обвинуваченої перебуває в скрутному матеріальному становищі, хоча зі слів обвинуваченої вона працює в кафе-піцерії в м. Сміла, але неофіційно, обвинувачена на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 75 КК України та належним чином вмотивував своє рішення при призначенні покарання ОСОБА_7 з застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.. 76 КК України, зазначивши у вироці про можливість її виправлення без відбування покарання з випробуванням з відповідним контролем за нею, тому твердження апелянта про те, що суд першої інстанції належним чином не вмотивував застосування вказаної норми закону є необґрунтованим.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Твердження апелянта про те, що при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання районним судом не в достатній мірі враховано: суспільну небезпечність та тяжкість кримінального правопорушення, є безпідставним, оскільки дані обставини в повній мірі були враховані районним судом при винесенні вироку.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки районного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженої без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Доводи прокурора про те, що в мотивувальній частині вироку не зазначено про застосування чи незастосування додаткового виду покарання конфіскації майна обвинуваченої, є надуманими, оскільки в мотивувальній частині вироку районного суду вказано про призначення ОСОБА_7 покарання без конфіскації майна ( т.2 а.с. 45), що відповідає санкції ч.3 ст. 149 КК України в якій визначена можливість призначення покарання як з конфіскацією майна , так і без неї.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене районним судом обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому вирок місцевого суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407,418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 02 серпня 2019 рокувідносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :