ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/4705/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2014/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
потерпілої - ОСОБА_9 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2020 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Суми, громадянину України, який не одружений, не працює, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 16.09.1990р. Жовтневим районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 140 КК України (в ред.. 1960 року) до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 46-1 КК України з відстрочкою виконання вироку на 2 роки; 2) 11.04.1991 року Ленінським районним судом м.Харкова за ч. 3 ст. 101, ч. 3 ст. 141, ч. 2 ст. 206, ч. 2 ст. 145, ст. 42, ст. 43 КК України(в ред.. 1960 року) до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, 3)11.04.2001 року Харківським обласним судом за ч. 3 ст. 142, п.п. а,і ст. 93, ч. 2 ст. 188-1, ч. 1 ст. 189-4, ч. 2 ст. 190, 42 КК України до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 24.12.2012 року по відбуттю строку покарання,

який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч. 1 ст. 153, ч.2 ст.15, п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 09 квітня 2020 року включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою і застосувати до нього цілодобовий домашній арешт.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що оскаржуваною ухвалою від 11.02.2020 року суд продовжив обраний йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до того як була розглянута апеляційна скарга обвинуваченого на попередню ухвалу про продовження йому запобіжного заходу. На думку апелянта, такі дії суду не відповідають вимогам закону. Крім того, підозра є необґрунтованою, доказів його вини немає.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, потерпілу ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, а також особливо тяжких злочинів, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або у виді довічного позбавлення волі, раніше судимий, неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, який на шлях виправлення не став, знову вчинив злочини.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_8 , маючи умисел спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , наніс останньому не менше 24 ударів руками, ногами та тупим предметом в область життєво-важливих органів.
Також діючи з мотивів помсти, бажаючи настання смерті ОСОБА_11 , наніс їй один удар невстановленим, в ході досудового розслідування, тупим предметом з обмеженою травмуючою поверхнею в тім`яну область голови ОСОБА_11 , а також один удар вказаним предметом в область лівого колінного суглоба та 2-3 удари в область правого колінного суглоба, від чого потерпіла втратила свідомість, а обвинувачений вважаючи, що довів злочин до кінця припинив свої дії.
Крім того, ОСОБА_8 з мотивів помсти, бажаючи настання смерті ОСОБА_9 , діючи з особливою жорстокістю, взяв полімерну пляшку з надписом «розчинник 646», в якій знаходилась речовина, у склад якої входять легкозаймисті речовини, вилив вміст пляшки на тіло та кінцівки ОСОБА_9 та підпалив та вважаючи, що він виконав всі дії направлені на позбавлення життя ОСОБА_9 , залишив місце події. Однак свій злочинний умисел він не довів до кінця, з причин що не залежали від його волі, оскільки потерпілій ОСОБА_9 вдалося самостійно погасити полум`я.

З урахуванням вищевикладених фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав як інтересів суспільства, так і потерпілих.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо незаконних дій суду під час продовження йому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в той час, як не була розглянута його апеляційна скарга, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що оскаржувана ухала постановлена під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 у зв`язку з тим, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого закінчувався і до його спливу завершити судове провадження не представилося можливим, тому суд, на підставі клопотання прокурора, ухвалою продовжив строк запобіжного заходу обвинуваченому, що відповідає вимогам КПК України.

Так, відповідно до положень ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вказана обставина не перешкоджає розгляду клопотання прокурора.

Що стосується посилання обвинуваченого на відсутність обґрунтованої підозри, а також доказів про вчинення ним кримінальних правопорушень, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати обвинуваченого із вчиненням кримінальних правопорушень (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Доводи обвинуваченого в частині недоведеності його вини та недопустимості доказів колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2020 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді