Справа № 752/7829/20
Провадження по справі № 1-кп/752/1559/20
У Х В А Л А
іменем України

"22" червня 2020 р. Голосіївський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

провів підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, данні про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000009, за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області, громадянина України, за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.205-1 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

особи, щодо якої розглядається клопотання - ОСОБА_3 ,

встановив:
У квітні 2020 року з прокуратури міста Києва до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у вищезазначеному кримінальному провадженні.

Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав клопотання підсудним Голосіївському районному суду м. Києва та таким, що відповідає вимогам ст. 292 КПК України. Просить призначити клопотання до судового розгляду.

Адвокат ОСОБА_5 суду пояснив, що є захисником ОСОБА_3 , який уклав з ним договір про надання юридичних послуг. Підтримав позицію прокурора, та просив призначити судовий розгляд.

ОСОБА_3 з будь-якими клопотаннями до суду не звертався.

Суд, виконавши вимоги ст. 314 КПК України, ознайомившись із клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру, перевіривши виключно його зміст вимогам КПК України, приходить до наступних висновків.

Підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру визначені у ст. 503 КПК України.

Так згідно частини 1 зазначеної статті кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що:

1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності;

2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Статтею 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у вищезазначеному кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Виходячи із положень ст. 19 КК України неосудна особа позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

В свою чергу умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Між тим, клопотання відносно ОСОБА_3 вищезазначеним вимогам не відповідає. Так за його змістом убачається, що ОСОБА_3 органом досудового розслідування фактично обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке полягає у вчиненні умисних корисливих дій із внесення в документи, завідомо неправдивих відомостей.

Однак за змістом клопотання зазначено, що ОСОБА_3 на момент вчинення злочину страждав на легку розумову відсталість з емоційно-вольовими розладами та не міг усвідомлювати дії та керувати ними.

Тому зазначення у клопотанні про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння як умисел, не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а також є свідченням порушення прав ОСОБА_3 на об`єктивне й гуманне вирішення питань, пов`язаних із забезпеченням його інтересів як особи, яка обвинувачується у вчинені суспільно небезпечного діяння, і маючи психічні розлади (хворобу), що зумовлюють потребу в застосуванні примусових заходів медичного характеру (лікування).

З урахуванням наведеного, визначення у клопотанні дій ОСОБА_3 як кримінальне правопорушення, є безпідставними. Його дії, з урахуванням наведеного, повинні бути визначені як вчинення суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 205-1 КК України.

Суд вважає, що зазначені недоліки і суперечності не дають підстав для призначення судового розгляду за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру.

З огляду на викладене, керуючись ст.291, 292, п.3 ч.3 ст.314, 503 КПК України, суд

ухвалив:
клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.205-1 КК України, повернути до прокуратури м. Києва для усунення виявлених порушень.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1