Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/781/194/20 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 286 КК України Доповідач у ІІ інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2020 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілих ОСОБА_7 ,
потерпілих: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000025за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2019 року, яким
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кальниболота Новоархангельського району Кіровоградської області, українець, громадянин України, з вищою освітою, працюючого водієм ТОВ «Хлібороб»,, одруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 ,
засуджений за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_11 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цим же вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні,

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду ОСОБА_11 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої та завідомо залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Злочини вчинено за таких обставин:
19.01.2019 року близько 21 год. 15 хв. обвинувачений, керуючи технічно справним автомобілем Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_12 , рухаючись в темну пору доби, по вул. Центральна, зі сторони центру с. Кальниболота в напрямку виїзду з вищевказаного населеного пункту в сторону с. Надлак Новоархангельського району Кіровоградської області допустив порушення вимог п. п. 1.5, 2.3 б) і д) ПДР України (п. 1.5 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну..., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом, у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху) проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, при цьому порушуючи вимоги п. 12.3 ПДР України (п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди...).
А саме: в момент виникнення небезпеки для подальшого руху, не вірно відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка полягала у наявності на проїзній частині пішоходів ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
При цьому обвинувачений, рухаючись по проїзній частині дороги, своєю неуважністю до дорожньої обстановки та в момент об`єктивної можливості виявлення пішоходів на проїзній частині, які рухалися біля правого краю проїзної частини у попутному напрямку відносно руху автомобіля, не вжив заходів по зменшенню швидкості руху, керованого ним транспортного засобу, аж до його повної зупинки, створив умови, при яких стався наїзд правою передньою частиною автомобіля Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішоходів ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Всі вищевикладені невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_11 та порушення ним вимог п. п. 1.5, 2.3 б) і д), 12.3 ПДР України знаходяться в технічному причинному зв`язку з фактом наїзду на потерпілу.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді садна в області обличчя, садна на правій підколінній ямці, садна на лівій підколінній ямці, крововиливу в м`яких тканинах правої лобно-тім`яно-скроневої області голови, крововиливу під м`яку оболонку, фрагментарно-осколкового перелому кісток склепіння та основи черепа, закритого перелому верхньої і нижньої щелепи справа, вказані тілесні ушкодження несуть ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та в даному випадку призвели до смерті останньої і знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.
Крім того, в результаті наїзду на пішоходів автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченого, отримав механічні пошкодження, проте останній, не зупинившись, продовжив рух на пошкодженому автомобілі в напрямку с. Пальчик Катеринопільського району Черкаської області, чим грубо порушив вимоги п. 2.10 підпунктів (а, б, в, г, ґ, д, е) ПДР України (п. 2.10. у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті г пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди).
Обвинувачений достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху України та вчиненням наїзду на пішоходів ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, при цьому, маючи змогу допомогти їй, або ж транспортувати до медичного закладу чи викликати «швидку допомогу» та завідомо залишив потерпілу ОСОБА_8 без допомоги і з місця пригоди зник, надалі переховувався від правоохоронних органів до 01.00 год. 20.01.2019 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 не оспорюючи юридичної кваліфікації злочину, просить: змінити вирок районного суду, визнати пом`якшуючою обставинами часткове відшкодування завданої шкоди, скоєння злочину вперше, наявність на утриманні малолітньої дитини та непрацюючих членів сім`ї, займання суспільно корисною працею.
Зменшити його підзахисному покарання за ч. 3 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі без права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити його підзахисному покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ОСОБА_11 повністю визнав свою вину в скоєному злочині, розкаявся в скоєному та активно сприяв розкриттю злочину. Вказані обставини суд визнав та зазначив їх у вироку.
Разом з тим, суд не врахував, що його підзахисний вперше притягується до кримінальної відповідальності, частково відшкодував завдану шкоду, займався суспільно-корисною працею, на утриманні має малолітню дитину, дружину, яка на даний час знаходиться у декретній відпустці, матір, яка не має постійної роботи, та є єдиний працюючий чоловік в родині. Окрім того, ОСОБА_11 позитивно характеризується, як за місцем проживання так і роботи.

Дані обставини достовірно встановлені в судовому засіданні та підтверджені дослідженою судом досудовою доповіддю, складеною Новоархангельським районним сектором філії Державної установи «Центр пробації».

Вказує, що судом взагалі не враховані надані стороною захисту квитанції про перерахування коштів на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки, як зазначено у вироку, вони не були отримані потерпілими.

Разом з тим, в судовому засіданні потерпілі пояснили, що їм надійшло повідомлення про надходження коштів, але вони не бажають отримувати будь-які кошти від ОСОБА_11 .
Згідно ст. 127 КПК України обвинувачений має право на будь якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. При цьому закон не зобов`язує обвинуваченого ставити в залежність свою поведінку від отримання чи відмови отримання коштів потерпілими.

Оскільки потерпілі в судовому засіданні підтвердили факт надходження коштів та свою відмову в їх отриманні, то не визнання судом часткового відшкодування завданої шкоди, як пом`якшуючої обставини, є порушення судом ст. 127 КПК України і суттєво звужує права обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, на думку захисту, призначене судом покарання - за відсутністю обтяжуючих обставин, як зазначено в вироку суду, є надто суворим та не відповідає зазначеній в ст. 50 КК України меті - не тільки карі, а й виправленню засудженого. Тим більше і злочин, який скоїв ОСОБА_11 відноситься до категорії необережних.

Окрім того, оскільки основна професія його підзахисного є професія водія, то позбавлення його водійського посвідчення на термін 3 роки ставить всю його сім`ю, навіть після відбуття покарання, в скрутне матеріальне становище, що за наявності вищевикладених пом`якшуючих обставин слід визнати безпідставним.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати вирок районного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через його м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України та призначити покарання:
за ч.2 ст.286 КК України - у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки;
за ч.1 ст.135 КК України - у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_11 у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, при цьому в строк покарання зарахувати строк з моменту затримання до часу звільнення під домашній арешт.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що у відповідності до приписів ст.370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому суд, неналежним чином мотивував своє рішення щодо врахування, як пом`якшуючої вину обставини активне розкриття злочину, тоді як фактично ОСОБА_11 після скоєння ДТП з місця події зник, потерпілим, яких поставив у небезпечний для життя стан «швидку допомогу» не викликав, про факт наїзду на пішоходів до поліції не повідомив.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вважає, що судом при ухвалені вироку не враховано, що обвинувачений ОСОБА_11 свою провину у скоєнні інкримінованих йому необережного тяжкого та середньої тяжкості злочинів визнав частково, всіляко змінював свої свідчення щодо фактичних обставин та причин наїзду на пішоходів.
Не дивлячись на позицію державного обвинувача, який орієнтував суд призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_11 у виді позбавлення волі строком на 7 років, що відповідає ступеню тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень та його особі, а також наслідків у вигляді смерті неповнолітньої дівчини та позиції її батьків потерпілих, судом ухвалено вирок у виді 5 років позбавлення волі, що з урахуванням вищевикладеного, на думку сторони обвинувачення не сприятиме виконанню мети покарання, встановленої ст.50 КК України, щодо виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого
ОСОБА_11 , які просили врахувати обставини, які пом`якшують покарання та призначити більш м`яке покарання, прокурора, яки просив призначити обвинуваченому ОСОБА_11 більш суворе покарання, представника потерпілих ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України,у колегії суддів сумнівів не викликає. Тому, колегія суддів відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Оцінивши дослідженні у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України, як вчинення порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої та завідомо залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 65 КК України, у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є навмисним злочином середньої тяжкості та необережним тяжким злочином,особу винуватого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні одну малолітню дитину, за місцем проживання та колишньої роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. обставини, що пом`якшують покарання щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

А тому, на думку колегії суддів, обґрунтовано зробив висновок про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, призначивши покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується доводів захисника про врахування обставин, які пом`якшують покарання, а саме пом`якшуючою обставинами скоєння злочину вперше, наявність на утриманні малолітньої дитининеобхідно зазначити наступне.

Відповідно до вимог п. 3 ч .1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Під врахуванням особи винного слід розуміти врахування позитивних і негативних соціальних, фізичних, психічних і правових елементів характеристики особи, що вчинила злочин, які мають кримінально-правове значення. Соціальну характеристику особи становлять професія, фах, обіймана посада, ставлення до праці чи навчання, наявність державних та інших нагород, відзнак, почесних звань, наявність сім`ї, ставлення до інших членів суспільства, поведінка на роботі, в побуті, додержання вимог суспільного співжиття тощо. До фізичних ознак належать зокрема: стать, вік, стан здоров`я, здатність до праці. Психічними ознаками є: наявність чи відсутність психічного розладу, темперамент, характер, соціальна спрямованість. Соціальна спрямованість особи виражає коло її інтересів, потреб, світогляд, загальний культурний розвиток, сукупність принципів і мотивів поведінки. У правовому аспекті особу винного характеризує наявність ознак загального і спеціального суб`єкта, судимості, множинності вчинених ним злочинів, вчинення злочину у співучасті тощо.

Отже, суд апеляційної інстанції залишає без задоволення доводи захисника про врахування обставин, які пом`якшують покарання, а саме пом`якшуючою обставинами скоєння злочину вперше, наявність на утриманні малолітньої дитини, оскільки судом першої інстанції вже враховано зазначені обставини під час врахуванням особи винного.

Також не можуть бути задоволено доводи захисника про врахування обставин, які пом`якшують покарання, а саме наявність займання ОСОБА_11 суспільно корисною працею та наявність на утриманні непрацюючих членів сім`ї, оскільки по перше в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_11 займається суспільно корисною працею. А по друге зазначені обставини, як вже вище зазначалося, відносяться до обставин, якими враховується особа винного.

Також, не можуть бути задоволені вимоги захисника стосовно призначення обвинуваченому ОСОБА_11 йому більш м`якого покарання, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, останній вчинив наїзд на трьох пішоходів в результаті, якого це призвело до смерті одного з них.
При цьом,у ОСОБА_11 в подальшому продовжив рух, з місця пригоди зник та переховувався від правоохоронних органів, що свідчить про підвищену небезпеку обвинуваченого для суспільства.

Що стосується апеляційних доводів захисника стосовно призначення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання не призначаючи додаткового покарання, необхідно зазначити наступне.
Так санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.
При цьому необхідно зазначити про те, що в рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже, ОСОБА_11 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
Таким чином, враховуючи те що ОСОБА_11 своїми діями вчинив наїзд на трьох пішоходів та зник з місця пригоди колегія суддів погоджується з думкою районного суду про необхідність призначення додаткового покарання ОСОБА_11 ,у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, оскільки останній керуючи транспортним засобом становить підвищену суспільну небезпеку для оточуючих.
А тому, не має підстав для задоволення апеляційної скарги стосовно призначення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання не призначаючи додаткового покарання.
Є обґрунтованими доводи апеляції захисника про те що суд першої інстанції безпідставно не врахував, в якості пом`якшуючої обставини, - часткове відшкодування шкоди потерпілим. Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_11 повністю відшкодував матеріальну шкоду потерпілим у розмірі 33124 грн. 53 коп. та 12555грн. 60 коп. і це суд апеляційною інстанції визнає пом`якшуючою обставиною, проте з урахуванням особи обвинуваченого, позиції потерпілих та наслідків злочину саме по собі не може бути безумовною обставиною для пом`якшення покарання.

Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки твердження апеляції прокурора не доводять того, що обвинуваченому необхідно призначити більш тяжке покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора, про те, що при призначенні ОСОБА_11 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, судом не достатньо враховано його особу та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень є безпідставними, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження, зокрема із оскаржуваного вироку районного суду, обставини, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, як на такі, що їх не достатньою мірою враховано при призначенні покарання, судом першої інстанції враховані. Крім того, судом апеляційної інстанції враховано додатково пом`якшуючу обставину - часткове відшкодування шкоди потерпілим.

При фактичних обставинах даної справи, які встановлюють ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_11 кримінальних правопорушень та ступінь його небезпечності для суспільства, а також наявність пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі буде достатнім для його виправлення, перевиховання, а також попередження вчинення ним, як самим обвинуваченим, так і іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень.

Таке рішення, буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника та прокурора про призначення більш м`якого та більш суворого покарання не можуть бути задоволеними, як безпідставні. Адже, відповідно до вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість чи через суворість, що по справі відсутнє. Оскільки у апеляції захисник наполягає на призначенні більш м`якого покарання , прокурор - більш суворого, а призначене покарання є обґрунтованим, виваженим та справедливим, то підстав для зміни вироку суду чи його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407-409, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 та 2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_11 - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4