Єдиний унікальний номер 1-6/04
Провадження № 1-в/448/8/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30.03.2020 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська заяву ОСОБА_3 про скасування арешту на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування арешту, який був накладений за постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури Львівської області ОСОБА_4 від 23.10.2003р. в межах кримінальної справи №160-0105 на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що 31.03.2004р. Мостиським районним судом Львівської області проголошено щодо нього ( ОСОБА_3 ) вирок, однак даним вироком не вирішено питання щодо накладеного арешту. Вважає, що потреба в подальшому застосуванні вказаного арешту відпала.

Заявник ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_5 в судове засідання, що призначене на 30.03.2020р., не з`явилися, натомість адвокат ОСОБА_5 скерував письмову заяву, у якій зазначив, що вимоги заяви про скасування арешту на майно підтримує та просить здійснювати розгляд у їх відсутності.

Врахувавши пояснення сторони заявника та думку прокурора, висловлені в попередніх судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства, що узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду (справа №335/12096/15-ц постанова від 15.05.2018 року, справа №569/4374/16-ц постанова від 23.05.2018 року, справа №296/8586/16-ц постанова від 07.11.2018 року, №461/1054/17-ц постанова від 28.11.2018 року).

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 року) питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п.9 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування розділу IX «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України» від 26.11.2012р. за №1735/0/4-12, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності КПК, продовжують свою дію у порядку КПК 1960 року. Зміна, скасування чи припинення (окрім продовження) таких запобіжних заходів, арешту майна, відсторонення від посади, незважаючи на набуття чинності новим процесуальним законом (тобто 20 листопада 2012 року чи пізніше), відбувається згідно з п. 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК у порядку, передбаченому КПК 1960 року

Згідно з ч.1 ст.409 КПК України (в редакції 1960 року), питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок. Таким чином розгляд заяви ОСОБА_3 підсудний Мостиському районному суду Львівської області.

Відповідно до положень ст.411 КПК України (в редакції 1960 року) питання, зв`язані з виконанням вироку, вирішуються судом у судовому засіданні з участю прокурора. У судове засідання, як правило, викликається засуджений, а за його клопотанням і захисник. Якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, викликається також при необхідності цивільний позивач і цивільний відповідач. Неявка цих осіб не зупиняє розгляду справи. Розгляд справи починається доповіддю судді, після чого заслуховуються пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, і думка прокурора.

Згідно з вказаними правилами судом під час розгляду поданої ОСОБА_3 заяви встановлено, що 02.10.2003р. прокуратурою Мостиського району Львівської області порушено (виділено з кримінальної справи №160-0089) кримінальну справу №160-0105 за ч.1 ст.201 КК України та зареєстровано додатковий епізод за ч.3 ст.212 КК України. 22.10.2003р. ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення у вказаній кримінальній справі за ч.1 ст.201, ч.3 ст.212 КК України.

Відповідно до положень ст.ст.125, 126 КПК України (в редакції 1960 року) постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури Львівської області ОСОБА_4 від 23.10.2003р., з метою забезпечення відшкодування матеріальної шкоди, яка завдана злочинами у кримінальній справі №160-0105 про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.1 ст.201, ч.3 ст.212 КК України, накладено арешт на майно - 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_3 являється співвласником. У вказаній постанові наявне покликання слідчого на довідку Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №2678 від 22.07.2003р.

Дану постанову від 23.10.2003року, якою накладено арешт на майно ОСОБА_3 , слідчий скерував в ЛОДКБТІ та ЕО (Львівське обласне державне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки) з вказівкою про заборону вчинення дій щодо перереєстрації нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 , - до вирішення кримінальної справи №160-0105 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.201, ч.3 ст.212 КК України.

06.11.2003р. в порядку ст.232 КПК України в редакції 1960р. кримінальну справу №160-0105 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.201, ч.3 ст.212 КК України скеровано до Мостиського районного суду Львівської області.

Згідно вироку Мостиського районного суду Львівської області від 05.03.2004 року ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст.201 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією предметів контрабанди в дохід держави, на підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. За ч.3 ст.212 КК України ОСОБА_3 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Також, відповідно до вказаного вироку суду цивільний позов до ОСОБА_3 не заявлявся, покарання у виді конфіскації належного ОСОБА_3 майна судом не застосовувалось, арешт на майно ОСОБА_3 не скасований.

Зазначений вирок суду в апеляційному порядку не оскаржувався та такий набрав законної сили.

Відповідно до ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 20.11.1996 року, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження №834 від 20.11.1996р., копія якого долучена до справи, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з довідкою від 27.01.2020р., наданою Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», 23.10.2003р. за №160-0105 прокуратурою Львівської області накладено арешт на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно повідомлення вказаного підприємства від 19.02.2020р. зазначена квартира була зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; частка власності у вищевказаній квартирі з 20.11.1996р. по 01.01.2013р. в співвласників не змінювалась.

Таким чином досліджені та надані заявником докази підтверджують те, що квартира належить на праві спільної сумісної власності зазначеним вище особам, в тому числі ОСОБА_3 , без визначення часток кожного з них у праві власності на вказану квартиру.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Наведені Конституційні гарантії права володіти своїм майном поєднується з такими ж вимогами ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно вимог чинного КПК України кримінальне провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією. Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна.

Враховуючи те, що у кримінальній справі №160-0105 конфіскація майна стосовно засудженого ОСОБА_3 не застосовувалася, цивільний позов до ОСОБА_3 не заявлявся та судом не вирішувався, а тому, із врахуванням вимог ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) законні підстави у застосуванні арешту майна засудженого ОСОБА_3 - відпали.

Відтак, суд вважає, що клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту на квартиру підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.409, 411 КПК України в редакції 1960 року, п.11 Перехідних положень КПК України в редакції 2012 року, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_3 про скасування арешту на майно задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_3 являється співвласником, накладений на підставі постанови старшого слідчого СВ СУ прокуратури Львівської області ОСОБА_4 від 23.10.2003 року в межах кримінальної справи №160-0105.

На постанову протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення може бути подано апеляцію до Львівського апеляційного суд через Мостиський районний суд Львівської області.

Суддя

ОСОБА_1

Постанова набрала законної сили:

Суддя ОСОБА_1