Номер провадження: 11-кп/813/1137/19
Номер справи місцевого суду: 515/582/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 11.05.2019 р. в рамках кримінального провадження №0000016 від 14.01.2019 р. відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Жовтий Яр Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого по найму, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 11.10.2018 р. Татарбунарським райсудом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік;

- обвинуваченого у вчиненні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Татарбунарського райсуду Одеської області від 11.10.2018 р. у виді 2 місяців позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 3 років та 2 місяців позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 відрахований з моменту звернення вироку до виконання, а запобіжний захід відносно нього до набрання вироком законної сили у вигляді домашнього арешту залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в сумі 572 грн.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Вказаним вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 05.01.2019 р. приблизно о 18 год., він, з корисливих мотивів, з метою крадіжки чужого майна, через паркан потрапив на територію подвір`я домоволодіння по АДРЕСА_2 , де за допомогою фізичної сили, шляхом відкриття вхідних дверей, проник до приміщення будинку та однієї з кімнат, звідки таємно викрав металеву сітку частину спального ліжка виробництва СРСР, вартістю 237,50 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд та заподіявши потерпілій ОСОБА_9 збиток у зазначеному розмірі.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не погодився із вироком суду першої інстанції, зазначивши, що призначене йому покарання є надто суворим, оскільки суд не врахував того, що він щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував потерпілій шкоду, яка є малозначною та складає всього 237 грн., посередньо характеризується за місцем мешкання та має на утриманні малолітню дитину.

Посилаючись на викладене, обвинувачений стверджує, що у суду були підстави для застосування до нього дії ст. 69 КК України та призначення йому більш м`якого покарання, у зв`язку із чим просить змінити вирок суду, пом`якшити покарання та призначити йому покарання у виді штрафу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як видно зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст. 370 КПК України.

Відповідно до журналу судового засідання (а.с. 37-38) та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції (а.с. 39), обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, внаслідок чого, суд, за погодженням зі сторонами захисту та обвинувачення, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого ОСОБА_8 та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, враховуючи те, що сторони кримінального провадження не оспорюють фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та поєднане із проникненням в житло.

Що стосується доводів обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання та неврахування всіх обставин справи, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, зазначив, що приймає до уваги: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; те, що обвинувачений розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, посередньо характеризується за місцем мешкання, має на утриманні малолітню дитину, вчинив новий злочин в період іспитового строку за вироком Татарбунарського райсуду Одеської області від 11.10.2018 р.

Окрім того, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_8 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності та 11.10.2018 р. був засуджений вироком Татарбунарського райсуду Одеської області за вчинення аналогічного умисного корисливого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік (а.с. 32-33), проте, в період іспитового строку вчинив новий злочин, пов`язаний із проникненням до житла іншої особи, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та стійку направленість на вчинення злочинів корисливого характеру.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених вище обставин, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, характеристику особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, передбаченого нижньою межею санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі, у зв`язку із чим колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого про призначення надто суворого покарання необґрунтованими.
Водночас, що стосується вимог обвинуваченого про застосування до нього положень ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Частина 1 ст. 69 КК України передбачає, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 р., призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Таким чином, з огляду на зазначені положення кримінального процесуального закону та судової практики, застосування відносно обвинуваченої особи ст. 69 КК України та пом`якшення покарання є правом, а не обов`язком суду, а з огляду на характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_8 , який, хоча й щиро розкаявся та сприяв розкриттю злочину, проте вчинив його в період іспитового строку та на шлях виправлення не став, колегія суддів вважає неможливим застосування відносно останнього зазначеної статті та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Враховуючи викладене у всій сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 та оцінивши всі обставини справи, а також характеристику його особи, призначив обвинуваченому покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до припису п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Отже, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку суду першої інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 11.05.2019 р., яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4