ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 612/890/16-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1235/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне середньої
тяжкості тілесне ушкодження
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - ОСОБА_7 ,

виправданого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року у відношенні ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоукраїнка Близнюківського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого різноробочим в ПСП «Червона Зоря», розлученого, зареєстрованого та такого, що мешкає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, за ч.1 ст.122 КК України та виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 , обвинувачувався в тому, що 10.05.2016 близько 21.00 години, перебуваючи на перехресті вулиць Шкільна, Суха та Весела в с. Новоукраїнка Близнюківського району Харківської області, зустрів раніше знайомого ОСОБА_10 , 1971 року народження. На ґрунті тривалих неприязних особистих стосунків між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , між даними особами виникла словесна сварка, яка тривала на протязі 1-2 хвилин. Маючи прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_8 завдав один удар кулаком правої руки в область лівої скроні голови ОСОБА_10 , після чого сварка закінчилась, і ОСОБА_8 покинув місце події. Згідно висновку експерта № 181 - ЛЗ/16 від 29.07.2016 у ОСОБА_10 мали місце тілесні ушкодження: черепно-мозкова травма у вигляді підапоневротичної гематоми в лівій лобно-скроневій області з підшкірними гематомами в лівій скроневій і лівій орбітальній областях, супроводжені струсом головного мозку з формуванням ішемічних судинних запалень в лобних долях тканини головного мозку та ускладнена розвитком посттравматичної енцефалопатії з синкопальними станами, лікворною гіпертензією, вираженим вестібуло-атактичним синдромом, астенічним синдромом, що по ступені тяжкості є середнього ступеня тяжкості тілесним ушкодженням по критерію періоду розладу здоров`я понад 21 день.

Дії ОСОБА_8 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_8 не мав підстав для вжиття заходів для захисту і що ці заходи явно не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту.

Відтак суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_8 були правомірними та виправданими з огляду на положення ст.36 КК України, що виключає склад злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та тягне за собою виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Просить дослідити під час апеляційного розгляду показання потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , два рапорти чергових Лозівського ВП та Близнюківського ВП ГУНП в Харківській області від 10.05.2016, протокол заяви ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення від 10.05.2016, протокол проведення слідчого експерименту від 02.09.2015 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , його представника ОСОБА_7 , в присутності понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 та оглянутого СО диску до нього, протокол проведення слідчого експерименту від 02.09.2016 за участю свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в присутності понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 та оглянутого СО диску до нього, висновок судово - медичної експертизи № 181-ЛЗ/16 від 29.07.2016, висновок судово - медичної експертизи № 400-ЛЗ/16 від 12.09.2016, висновок судово - медичної експертизи №261-ЛЗ/16 від 29.07.2016.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду містять істотні суперечності, зокрема показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 є суперечливими, не відповідають висновкам експертизи від 29.07.16 року.

Також суд не врахував, що свідок ОСОБА_11 є кумом обвинуваченого, а ОСОБА_12 приятель обвинуваченого, що свідчить про можливість у обвинуваченого впливати на свідків.

Прокурор зазначає, що суд помилково вказав, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були очевидцями конфлікту між обвинуваченим та потерпілим. Згідно їх показань вони бачили як обвинувачений завдавав удару потерпілому і напевно мали б бачити будь які дії зі сторони саме потерпілого, як би вони були.

При цьому факт нанесення тілесних ушкоджень саме потерпілому ніким не оспорюється.

Суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які в судовому засіданні пояснювали, що у їхнього сина в 10-11 класі, тобто в 2011 році була сильна травма голови, він проходив лікування.

Таким чином, прокурор вважає, що суд допустив неповноту судового розгляду .

Крім того вказує, що протокол проведення слідчого експерименту від 02.09.2016 року є належним та допустимим доказом.

На думку прокурора в діях обвинуваченого відсутня необхідна оборона, оскільки в суді було встановлено саме умисне завдання обвинуваченим удару в голову потерпілого внаслідок раптово виниклої неприязні.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та задовольнити цивільний позов в повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт вказує, що покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 є різними, проте покладені судом в основу виправдання ОСОБА_8 .

Зазначає, що досліджені докази в суді першої інстанції повністю доводять винуватість обвинуваченого.

Жоден зі свідків не заявив, що потерпілий наносив удар в голову обвинуваченого, а тому висновок експерта не міг сприйматися судом.

Крім того експерт не оцінював тілесні ушкодження за ступенем тяжкості.

Проте суд послався на вказаний висновок експерта, поклавши його в основу виправдання.

На думку потерпілого, у обвинуваченого не було ніяких підстав сприймати його розмову як загрозу життю, а тому підстав для необхідної оборони не було.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, представника потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_7 , які взаємно підтримали апеляційні скарги сторони обвинувачення, виправданого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 колегія суддів вважає, що апеляційній скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В апеляційній скарзі прокурора ставить питання щодо дослідження майже всього об`єму доказів, досліджених судом першої інстанції, натомість у взаємозв`язку з вимогами ст.. 404 КПК України у цій же апеляційній скарзі не наведено ґрунтовних підстав (обставин), які б свідчили про неповноту дослідження даних доказів або порушення які мали місце безпосередньо під час їх дослідження.

За таких обставин колегія суддів вважає недоцільним повторне дослідження цих доказів та відмовляє в цій частині вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зазначених вимог суд першої інстанції дотримався.

Так суд першої інстанції визнаючи достовірними обвинуваченого ОСОБА_8 надані ним в судовому засіданні, обґрунтовано визнав їх логічними, послідовнимиі такими повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

З встановлених судовим розглядом даних вбачається, що сукупного аналізу показів обвинуваченого (виправданого) та свідків вбачається, що вони йшли 10.05.2016 року в темну пору доби близько 21.00. години з футболу, нікого не чіпали, потерпілий сам їх підізвав, тобто виступав в ролі ініціатора.

В грубій формі він попросив відійти свідка ОСОБА_13 за для розмови з ОСОБА_8 та почав в непередбачений законом спосіб висловлювати останньому претензії щодо вкраденої у нього солярки (дизельного палива).

Сам потерпілий ОСОБА_10 не заперечував факту спілкування з обвинуваченим ОСОБА_8 з приводу викрадення в нього дизельного пального (солярки)

При цьому, ОСОБА_8 не вступав в активну фазу цього конфлікту до тих пір, поки ОСОБА_10 не завдав ОСОБА_8 спочатку удар в область живота, який останній не чекав, а потім ковзаючий удар в область голови.

Тільки після цього обвинувачений завдав одного єдиного удару потерпілому, після якого останній упав.

Далі обвинувачений маючи реальну можливість нанести ще удари потерпілому, цього не робив, покинувши місце конфлікту.

Факт отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень в той вечір підтверджується даними, які містяться у висновку судово-медичної експертизи № 261-ЛЗ/16 від 29.07.2016 у якому експерт констатував, що у зв`язку з подіями 10.05.2016 у ОСОБА_8 мала місце закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку.

При цьому, відповідно до позиції ОСОБА_8 він не оспорює факт нанесення одного удару потерпілому, його механізм, характер та локалізацію, у зв`язку з чим, висновок судово-медичної експертизи № 181-ЛЗ/16 від 29.07.2016; протокол проведення слідчого експерименту від 02.09.2016 з потерпілим та СD диск доданий до цього протоколу; додатковий висновок судово-медичної експертизи № 400-ЛЗ/16 від 12.09.2016 за наслідками слідчого експерименту з потерпілим обґрунтовано визнані судом як належний та допустимими доказами в цьому кримінальному провадженні.

Визнаючи належними та допустимими доказами показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які були надані в судовому засіданні, судом слушно зазначено, що вказані особи не були присутні під час початку та розвитку подій, які відбулись 10.05.2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , оскільки тільки під`їжджали до цього місця, по-друге, їхали на транспортному засобі в темну пору доби, при цьому ОСОБА_16 в суді пояснив, що бачив усіх осіб, які були присутні в тому місці ( ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), проте не бачив ніяких ударів, ОСОБА_14 також бачив усіх цих осіб і бачив удар, який завдав ОСОБА_8 ОСОБА_10 , а ОСОБА_15 звернув увагу тільки на момент удару обвинуваченим потерпілого, проте не бачив інших осіб, які були присутні в цьому місці, то свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 побачили вже завершальну фазу конфлікту у вигляді нанесеного одного удару ОСОБА_8 ОСОБА_10 .

У взаємозв`язку із цими показами суд критично поставився до показань потерпілого ОСОБА_10 в тій частині, що коли він опритомнів, то ОСОБА_8 ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 знаходились біля нього, оскільки така позиція спростовується показаннями, цих свідків, наданими в судовому засіданні, які пояснили, що коли машина розвернулася, то вже нікого не було крім ОСОБА_10 , який йшов та хитався, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 взяли ОСОБА_10 під руки та повели додому.

Також суд обґрунтовано вважав недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 02.09.2016 зі свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та СD диск доданий до цього протоколу, оскільки протягом усього часу проведення цього слідчого експерименту вказані свідки надавали показання слідчому, увесь протокол слідчого експерименту містить навідні запитання слідчого та прямі відповіді свідків на ці запитання.

Посилання в апеляційних скаргах на помилковість такого висновку з підстав невірного ототожнення таких дій як допит та слідчий експеримент є необґрунтованим, оскільки відповідно до ст. 240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

В той же час постановка під час нього навідних чинять вселяючий вплив на запитуваного, орієнтують його в тому, яку відповідь хотів би почути від нього слідчий і тому можуть заважати встановленню істини при розслідуванні.

Висновки суду щодо неналежності таких доказів як показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , підтверджуються змістом показів вказаних осіб, оскільки вони не були безпосередніми очевидцями події, яка сталась 10.05.2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а дізнались про неї зі слів інших осіб, отже вони не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому колегія суддів зауважує, що прийняття судом показань з чужих слів відповідно до ст. 97 КПК України є правом а не обов`язком суду.

Також, вірним є висновок суду щодо критичної оцінки показань потерпілого ОСОБА_10 про те, що він не завдавав ударів ОСОБА_8 та сам не підзивав обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 , оскільки така позиція спростовується чіткими, послідовними та такими, що узгоджуються між собою показаннями обвинуваченого, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також висновком експерта № 261-ЛЗ/16 від 29.07.2016.

Погоджуючись із висновками суду щодо оцінки доказів, які наведені вище колегія зауважує, що згідно зі ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Отже, перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого колегія суддів зазначає, що за змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Отже, суд першої ретельно проаналізував досліджені під час судового розгляду докази, зокрема щодо поведінки як обвинуваченого (виправданого) ОСОБА_8 так потерпілого ОСОБА_10 , зіставивши це із фактом їх силового протистояння та оцінив зазначені обставини через призму положень ст. 36 КК України.

Так судом встановлено, що ініціатором конфлікту виступав потерпілий, оскільки підізвав до себе, в тому числі, і обвинуваченого та першим наніс удар в область живота ОСОБА_8 , а потім ковзаючий удар в область голови, а обвинувачений діяв з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів, будучи особою, яка захищалась від спроб потерпілого заподіяти йому тілесні ушкодження.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 оборонявся від суспільно-небезпечного посягання потерпілого з метою не дати можливості нападаючому заподіяти шкоди своєму здоров`ю.

В даному випадку оборона з боку обвинуваченого була своєчасною, оскільки була розпочата тільки після того, як потерпілий ОСОБА_10 першим наніс удар в область живота ОСОБА_8 , якого останній не очікував, а потім ковзаючий удар в область голови обвинуваченого і удар потерпілому ОСОБА_8 наніс при ухиленні від другого удару.

Отже ОСОБА_8 під час ухилення від ковзаючого удару, захищаючись наніс тільки один удар кулаком в область лівої скроні голови ОСОБА_10 .

Після цього, більше ударів потерпілому не завдавав, хоча мав реальну можливість на це, та покинув місце конфлікту.

При цьому, факт заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 потерпілим, без визначення ступеня їх тяжкості підтверджений висновком експерта № 261-ЛЗ/16 від 29.07.2016.

Посилання в апеляційних скаргах на покази свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які в судовому засіданні пояснювали, що у їхнього сина в 10-11 класі, тобто в 2011 році була сильна травма голови, він проходив лікування, а відтак, що виявлені тілесні у висновку експерта № 261-ЛЗ/16 від 29.07.2016 і були наслідком цієї травми, колегія суддів вважає безпідставними.

У названому висновку експерт констатував, що саме у зв`язку з подіями 10.05.2016 року у ОСОБА_8 мала місце закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку.

Цей же висновок не містить посилань на те, що виявлене тілесне ушкодження (закрита черепно мозкова травма, струс головного мозку) є наслідком саме перенесеної ОСОБА_8 у 2011 році іншої травми голови.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оцінивши безпосередньо досліджені докази за правилами ст. 94 КПК України, у їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи загальну засаду кримінального провадження - презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини (поза розумним сумнівом), обов`язки доказування, які за загальними правилами покладаються на слідчого, прокурора відповідно до ст.ст. 91, 92 КПК України, а також положення ст. 62 ч. 3 Конституції України про необхідність тлумачити усі сумніви щодо доведеності вини особи на її користь, апеляційний суд дійшов висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази беззаперечно не доводять висунуте ОСОБА_8 обвинувачення відповідно.

Висновки суду про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.1ст. 122 КК України, є обґрунтованими.

Виправдувальний вирок ухвалено на підставі п.3 ч. І ст. 373 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, також не встановлено.

Отже є непереконливими твердження прокурора та потерпілого про порушення судом першої інстанції передбачених ст. 94 КПК України правил оцінки доказів через надання переваги доказам сторони захисту, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать, що сторона захисту скористалась рівним зі стороною обвинувачення правом на збирання та подання до суду доказів та клопотань законними засобами (ст. 22 КПК України).

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_8 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку, про що просять автори апеляційних скарг.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Близнюківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року у відношенні ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді -