Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілої ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0008997 щодо

ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Українськ Донецької області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Городищенського районного суду

Черкаської області від 09.12.2013 року за ч.1 ст.164 КК України

до штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

що становить 1 700 гривень,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.2 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289; ч.1 ст.263 КК України,

ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця м. Якутськ, Російська Федерація, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.2 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289 КК України,

_____________________________________

Справа № 11-кп/824/116/2020
Категорія: п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_23
Доповідач: ОСОБА_1
ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

уродженця м. Городище Черкаської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.2 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289 КК України,

ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

уродженця с. Мліїв Городищенського району Черкаської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.2 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289; ч.1 ст.263 КК України,

за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_25 , ОСОБА_13 , обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2017 року ОСОБА_20 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289; ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.263 КК України, і йому призначено покарання:

- за ч.1 ст.263 КК України 5 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.1 ст.14, ч.3 ст.289 КК України 6 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.3 ст.289 КК України 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання ОСОБА_20 визначено шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_21 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289; ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України, і йому призначено покарання:

- за ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.1 ст.14, ч.3 ст.289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.3 ст.289 КК України 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим ОСОБА_21 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_22 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289; ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України, і йому призначено покарання:

- за ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.1 ст.14, ч.3 ст.289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.3 ст.289 КК України 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим ОСОБА_22 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_24 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289; ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.263 КК України і йому призначено покарання:

- за ч.1 ст.263 КК України 5 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.1 ст.14, ч.3 ст.289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.3 ст.289 КК України 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за п.п.6, 12, ч.2 ст.115 КК України 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим ОСОБА_24 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Також судом прийнято рішення про залік досудового тримання під вартою ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 .

Цивільний позов ОСОБА_26 задоволено частково, постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 на її користь 236 921 гривню 55 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 600 000 гривень моральної шкоди.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 на користь держави судові витрати у розмірі 13 988 гривень 72 копійки, а також прийнято рішення про речові докази, у тому числі повернення автомобіля Toyota Camry д/н НОМЕР_1 разом з ключами та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу законному володільцю ОСОБА_27 .

В апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_20 захисник ОСОБА_25 просить вирок суду першої інстанції змінити і пом`якшити його підзахисному остаточне покарання з довічного позбавлення волі до позбавлення волі на певний строк. Як вказує захисник, ОСОБА_20 частково визнав вину згідно висунутого обвинувачення, написав заяву до суду апеляційної інстанції, в якій зазначив, що вину визнає повністю, жалкує про свої дії і щиро кається. Також захисник просить врахувати, що обвинувачений є молодою людиною, працював, має дитину, матір та бабусю, гарантує відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди і судових витрат, вибачився перед потерпілою. А тому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через суворість.

В апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_21 захисник ОСОБА_25 просить вирок суду першої інстанції змінити і пом`якшити його підзахисному остаточне покарання до мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.115 КК України. Захисник зазначає, що під час судового розгляду ОСОБА_21 вину згідно пред`явленого обвинувачення визнав повністю, безпосередньої участі у вбивстві ОСОБА_28 не приймав і про те, що ОСОБА_22 вдарить потерпілого сокирою, не знав, оскільки раніше мова йшла лише про заволодіння автомобілем ОСОБА_28 . У подальшому ОСОБА_21 долею автомобіля не цікавився і кошти за нього не отримував, що підтверджується показаннями інших обвинувачених. Також не приймав його підзахисний участі у замахах на вбивство ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , і хоча знаходився на місці вчинення цих злочинів, але не перешкоджав цьому. ОСОБА_21 щиро кається у вчиненому, вибачився перед потерпілою, є особою молодого віку, працював, не судимий, має сім`ю, позитивно характеризується, що, на переконання захисника, має бути враховано судом апеляційної інстанції, гарантує повністю відшкодувати завдану потерпілій шкоду та судові витрати. А тому призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через суворість.

Обвинувачений ОСОБА_22 в апеляційній скарзі зі змінами просить вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, вказує, що висновки суду в частині правової кваліфікації його дій не ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, у зв`язку з чим суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. ОСОБА_22 не заперечує, що інкриміновані йому злочини, дійсно, мали місце, і що він та інші обвинувачені діяли за наказом ОСОБА_20 , не зовсім усвідомлюючи серйозність ситуації. Однак він всіляко обманював ОСОБА_20 задля того, щоб не вбивати потерпілих. Вважає, що суд першої інстанції повною мірою не встановив участь, мотиви та дії кожного з обвинувачених, визнавши його винним у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, чим погіршив його становище, і призначив надто суворе покарання. Також просить урахувати, що він раніше не судимий, активно сприяв розкриттю злочинів, визнає свою вину та погоджується відшкодувати завдані збитки.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями обвинувачений ОСОБА_21 і захисник ОСОБА_13 просять вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги обґрунтовують істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки при здійсненні правосуддя суд порушив вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ладі Конвенція) та принцип верховенства права, що виразилося у тривалому провадженні досудового розслідування та судового розгляду, поганому поводженні з особами, які тримаються під вартою, неефективністю досудового розслідування за фактом зникнення ОСОБА_28 .

Зазначають, що безумовною підставою для скасування вироку є і те, що в його основу покладено показання ОСОБА_22 та ОСОБА_31 , які визнали вину під час досудового розслідування. Зважаючи на відсутність процесуального статусу підозрюваних у ОСОБА_22 та ОСОБА_31 в ході огляду місця події та слідчого експерименту, вони були допитані як свідки, і, як вважають обвинувачений та захисник, є недопустимими доказами, оскільки містять лише показання, а згідно з ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому і прокурору, або посилатись на них. У справі міститься відмова підозрюваних ОСОБА_22 та ОСОБА_31 від показань з повідомленням про застосування до насильства під час затримання та тримання під вартою, повідомлення ОСОБА_21 та його захисника ОСОБА_32 аналогічного змісту. Обвинувачений ОСОБА_33 помер насильницькою смертю в ізоляторі тимчасового тримання. Однак будь-які процесуальні рішення стосовно незаконних методів досудового розслідування, які застосовувалися до всіх обвинувачених, що було пов`язано до примушування із застосуванням фізичного та психологічного насильства до давання показань, в яких вони визнали себе винуватими, відповідальними особами не прийняті, і це залишилося поза увагою суду першої інстанції. Також сторона обвинувачення і суд свідомо приховують факти письмових повідомлень про незаконні методи досудового розслідування, що є порушенням ст.3 Конвенції Заборона катування. Під час судового розгляду обвинувачені та захисники заявили суду про незаконні методи досудового розслідування, однак суд всупереч вимогам кримінального процесуального закону не повідомив про вказані обставини прокурора, який здійснював процесуальне керівництво. Крім того, визнання обвинуваченими вини не підтверджено іншими доказами, і, оскільки версії сторони захисту не перевірені, це свідчить про неповноту досудового та судового слідства, що також є підставою для скасування вироку з призначенням нового судового розгляду.

Обвинувачений та захисник вказують на недотримання слідчим вимог ст.218 КПК України, оскільки досудове розслідування здійснювалося СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві, в межах територіальної юрисдикції якого не знаходиться місце останнього з інкримінованих всім обвинуваченим кримінального правопорушення с. Чапаєвка Золотоніського району Черкаської області. Однак відповідним прокурором місце проведення досудового розслідування визначено не було.

Крім того, стверджують про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неконкретність висунутого обвинувачення з огляду на те, що ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлено, коли у обвинувачених виник умисел на вбивство ОСОБА_28 , замахи на вбивство ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , які дії вчинили ОСОБА_21 та ОСОБА_20 з метою позбавлення потерпілих життя. Не встановлено обставини, які б давали підстави для висновку про наявність у обвинувачених попередньої змови на вчинення кримінальних правопорушень, і чи мали їхні дії узгоджений характер, на наявність у ОСОБА_21 та ОСОБА_20 умислу та корисливого мотиву, тощо. Посилання у вироку як на доказ отримання користі обвинуваченими від реалізації автомобіля Toyota Camry на показання свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_34 вважають припущеннями, оскільки ці показання є недопустимими доказами і не можуть бути використані як джерело доказів на підтвердження грошових відносин. Так, у справі міститься довідка-рахунок, у відповідності з якою ОСОБА_27 придбав автомобіль у ТОВ Автодім-Ю, і сторона обвинувачення та суд, володіючи інформацією про номери телефонів обвинувачених і свідків, не підтвердили факт з`єднань між ОСОБА_20 та свідками і не встановили дату проведення розрахунку. Процесуальне рішення про законність перереєстрації автомобіля Toyota Camry ОСОБА_27 і службовими особами ТОВ Автодім-Ю також не прийнято і в матеріалах кримінального провадження відсутнє.

Що стосується протоколу огляду місці події від 16.08.2014, в ході якого під час огляду квартири АДРЕСА_3 за місцем проживання ОСОБА_28 , ОСОБА_35 та ОСОБА_36 виявлено та вилучено дві зубні щітки та станок для гоління, то згідно з ч.2 ст.87 КПК України він є недопустимим доказом. Це доказ отриманий з порушенням прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, оскільки згідно з ч.2 ст.237, ч.3 ст.233 КПК України огляд житла особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла і потребує дозволу слідчого судді, який у справі відсутній. А відтак, зубні щітки та станок для гоління, визнані речовими доказами, і висновок молекулярно-генетичної експертизи, під час якої ці речові докази досліджувалися, також є недопустимими доказами і суд не міг на них посилатися при ухваленні судового рішення. За наявності двох суперечливих висновків молекулярно-генетичної експертизи досудовим розслідуванням та судом не було призначено додаткову комплексну експертизу. З аналогічних підстав недопустимим доказом є протокол огляду місця події від 13.09.2014, під час якого з домоволодіння на АДРЕСА_2 було виявлено предмет, схожий на зброю, та висновок експерта № 746 від 15.09.2014.
Стверджуючи про неповноту досудового розслідування та судового розгляду при ідентифікації трупа, виявленого 13.09.2014, вказують, що слідством та судом до кримінального провадження не долучено медичну карту, військову справу ОСОБА_28 , дані про перебування в розшуку, не виявлено джерела отримання доходу, не проведено обшук за місцем проживання останнього, не виявлено його речі та взуття, належним чином не відібрано біологічні зразки для ідентифікації особи в разі виявлення трупа, не перевірено джерела інформації про пошук роботи за сайтами, не встановлено дати подання та зняття оголошень про пошук роботи, не проаналізовано та не витребувано статистичні дані судових справ про оголошення у розшук, не долучено до справи процесуальні рішення про причетність ОСОБА_35 та ОСОБА_36 до зникнення ОСОБА_28 . При цьому посилаються за положення Закону України Про Національну поліцію, Закону України Про оперативно-розшукову діяльність, наказ Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України та Міністерства юстиції України від 16.10.2012 № 114/1042/516/1199/936/1687/5Про затвердження Інструкції про організацію проведення негласних слідчих розшукових дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 14.08.2012 № 700 Про затвердження Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами внутрішніх справ у попередженні, виявленні та розслідуванні кримінальних правопорушень, у відповідності з якими до повноважень поліції відноситься розшук безвісно зниклих осіб, початок якого є підставою для відкриття кримінального провадження, і якими визначено порядок, методику, взаємодію між підрозділами Національної поліції України під час розшуку безвісно відсутніх осіб.

Обвинувачений і захисник викладають докази, якими суд мотивував свої висновки, і звертають увагу, що показання потерпілої ОСОБА_26 не містять відомості про обставини загибелі її батька і стосуються лише його особи та обставин, за яких їй стало відомо про його смерть. Не містять таких даних, а також відомостей про замахи на вбивства і показання свідків, висновки експертів.

Також за наслідками дослідження протоколів слідчих експериментів суд обмежився констатацією версії обвинувачення, не відобразив експериментальну частину судових експериментів у протоколах судового засідання, не звернув увагу, що протоколи не містять висновків про необхідність спостереження ОСОБА_20 та ОСОБА_21 за тим, щоб дії не були помічені сторонніми особами, час слідчих дій не наближений до часу вчинення злочинів і при їх проведенні місце події належним чином не закріплене процесуальною міткою, тобто протоколи не містять даних, що обвинувачені вказували на одне і те саме місце. У той же час досудовим розслідуванням та судом не спростовано показання обвинувачених про непричетність до вчинення кримінальних правопорушень, не перевірено їх алібі, не конкретизовано дату ймовірного вбивства ОСОБА_28 . Суд без відповідної оцінки залишив висновок медико-криміналістичної експертизи стосовно знаряддя вбивства та способу нанесення тілесних ушкоджень. Так, в акті медико-криміналістичної експертизи міститься описова частина експериментального дослідження, проте самі матеріали експериментального дослідження не долучені. Судом не витребувано і не досліджено протокол судово-медичного дослідження трупа, виявленого під час огляду місця події 13.09.2014, описова частина якого виключає удар ножем, що спростовує висунуте обвинувачення. Не відпрацьовано по речових доказах джерела реалізації сокири, яка містить номер, адже можлива реалізація сокири пізніше, ніж дата інкримінованого вбивства. Про неповноту досудового розслідування вказує і те, що при огляді місця події не застосовано металошукач, що зводить нанівець висновки про можливість отримання тілесних ушкоджень, що спричинили смерть. Не перевірено версії обвинувачених про отримання фізичною особою чоловічої стані невстановленого трупа перелому склепіння черепу від дії гвинта моточовна чи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Не в повному обсязі використані можливості судових експертиз, зокрема, не проведено експертизи залишків одягу, мікрочасток волокнистих матеріалів, матеріалів горіння, залишків мобільного телефону. Не складено словесний портрет і не проведено фотографування трупа за правилами сигналетичної фотографії всього трупа, а також його обличчя в трьох проекціях. Досудовим розслідуванням не проведено дактилоскопіювання трупа, не складено розпізнавальну картку, в якій опис прикмет, особливостей одягу і викладення даних про час та причину настання смерті проводиться експертом, не здійснено перевірку з прив`язкою до місцевості телефонних з`єднань.

Щодо обвинувачення в частині замахів на умисні вбивства ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , то оцінка наявних у справі доказів може свідчити про провокацію, адже обвинувачення не містить даних про джерела доходів потерпілих, які, можливо, є співробітниками оперативних підрозділів поліції. Крім того, замах на вбивство ОСОБА_30 з метою заволодіння транспортним засобом є нездійсненим, оскільки згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля Mercedes-Benz була мати потерпілого.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями обвинувачений ОСОБА_20 просить вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, викладаючи обґрунтування, аналогічні тим, що наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_21 та захисника ОСОБА_13 .

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого ОСОБА_21 і захисника ОСОБА_13 , які підтримали свою апеляційну скаргу, апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_20 та ОСОБА_22 і не підтримали апеляційні скарги захисника ОСОБА_25 ; доводи захисника ОСОБА_14 та обвинуваченого ОСОБА_20 , які підтримали всі апеляційні сторони захисту; доводи захисника ОСОБА_16 на підтримку апеляційних скаргу, у яких порушується питання про скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, та обвинуваченого ОСОБА_22 на підтримку всіх апеляційних скарг; доводи захисника ОСОБА_15 , який підтримав апеляційні скарги обвинувачених та захисників; доводи представника потерпілої ОСОБА_12 , який просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін; повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, у визначених судом апеляційної інстанції межах, провівши судові дебати, надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_22 та ОСОБА_21 вчинили низку кримінальних правопорушень, у тому числі проти життя осіб, за наступних обставин.

Наприкінці липня 2014 року у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_20 спланував вчиняти умисні вбивства людей з корисливих мотивів з метою заволодіння належними їм транспортними засобами. Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_20 приблизно наприкінці липня 2014 року у м. Городище Черкаської області у невстановленому місці та у невстановлений час зустрівся з раніше знайомими ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , яким запропонував вчиняти умисні вбивства людей з метою незаконного заволодіння їх транспортними засобами, на що останні погодилися, і таким чином вони вступили у попередню змову на вчинення особливо тяжких злочинів з корисливих мотивів.

При цьому ОСОБА_20 відвів собі організаційну роль у підготовці та вчиненні злочинів, зокрема: з використанням сайтів у мережі Інтернет підшукував осіб, які пропонували послуги водія з власним автомобілем іноземного виробництва; після підшукування зазначених осіб проводив особисте спілкування з власниками транспортних засобів, під час якого встановлював технічний та зовнішній стан автомобілів, з`ясовував, чи перебувають автомобілі у кредитному зобов`язанні; з метою подальшої незаконної перереєстрації автомобілів отримував у їх власників копії особистих документів та копії документів на автомобілі; підшукував місця, час, знаряддя та способи вчинення вбивств власників автомобілів та незаконного заволодіння транспортними засобами; підшукував спосіб здійснення незаконної перереєстрації в органах ДАІ транспортних засобів на нових власників; здійснював пошук осіб, які погоджувались придбати транспортні засоби; розподіляв ролі у вчиненні злочинів між іншими співучасниками, а саме: ОСОБА_22 та ОСОБА_24 визначив роль безпосередніх виконавців вбивств власників транспортних засобів, а ОСОБА_21 визначив роль здійснення спостереження за навколишньою обстановкою під час виконання вбивств.

Наприкінці липня 2014 року ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , реалізовуючи злочинний умисел, приїхали з м. Городище Черкаської області в м. Київ і почали проживати у лісопарковій зоні поблизу річки Дніпро, що неподалік вул. Прирічної, 30.

11 серпня 2014 року ОСОБА_20 , діючи згідно раніше розробленого плану, відомого всім співучасникам, знайшов на одному з сайтів у мережі Інтернет оголошення ОСОБА_28 про те, що останній пропонує послуги водія з власним автомобілем Toyota Camry д/н НОМЕР_1 . Після цього 12 серпня 2014 року у невстановлений час та у невстановленому місці у центрі м. Києва ОСОБА_20 зустрівся з ОСОБА_28 та з метою введення останнього в оману і входження в довіру запропонував роботу особистим водієм із заробітною платою в розмірі 1 000 доларів США, на що ОСОБА_28 погодився.

13 серпня 2014 року ОСОБА_20 , бажаючи викликати довіру ОСОБА_28 , перерахував на його картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у ПАТ КБ ПриватБанк, кошти в сумі 1 000 гривень.

Цього ж дня у денний час ОСОБА_20 повідомив ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , що знайшов потрібний транспортний засіб, а саме, автомобіль Toyota Camry д/н НОМЕР_1 , білого кольору, яким можна заволодіти шляхом умисного протиправного позбавлення життя його власника. ОСОБА_20 визначив, що злочин ними буде вчинено 14 серпня 2014 року у нічний час у парковій зоні на березі річки Дніпро неподалік вул. Прирічної, 30 в м. Києві і розподілив ролі між іншими співучасниками, а саме: ОСОБА_22 та ОСОБА_24 повинні будуть позбавити ОСОБА_28 життя шляхом завдання удару в область голови заздалегідь приготовленою сокирою. У свою чергу, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 повинні спостерігати за оточуючою обстановкою з метою попередження інших співучасників у разі появи сторонніх осіб. Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_28 вони вчотирьох мають незаконно заволодіти транспортним засобом. План вчинення даного злочину ОСОБА_20 довів до всіх учасників, на що останні погодились, і таким чином ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 вступили у попередню змову на вчинення умисного вбивства ОСОБА_28 з метою незаконного заволодіння належним йому автомобілем Toyota Camry д/н НОМЕР_1 .

Діючи згідно розробленого плану, ОСОБА_20 повідомив ОСОБА_28 , що у нього 13 серпня 2014 року був день народження, який він планує святкувати наступного дня, тобто 14 серпня 2014 року на березі річки Дніпро, де будуть відпочивати та рибалити.

14 серпня 2014 року близько 10 годині поблизу будинку № 24-б на вул. Л. Гавро в м. Києві ОСОБА_37 зустрівся з ОСОБА_28 , який приїхав на власному автомобілі Toyota Camry д/н НОМЕР_1 . До них приєдналися ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Після цього всі разом поїхали в центр м. Києва та в подальшому до ТЦ МЕТРО, розташованого на просп. Московському, 26-в в м. Києві. Пізніше того ж дня ОСОБА_20 і дві невстановлені досудовим розслідуванням дівчини приїхали до яхт-клубу Оболонь за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 30, де їх чекав ОСОБА_24 , і туди ж на автомобілі Toyota Camry д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_28 приїхали ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Перебуваючи на визначеному місці на березі річки Дніпро на відстані близько 1,8 км від яхт-клубу Оболонь, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 під приводом святкування дня народження ОСОБА_20 відпочивали, вживали алкогольні напої, а ОСОБА_28 займався риболовлею.

Близько 22 години 14 серпня 2014 року ОСОБА_20 дав вказівку ОСОБА_24 та ОСОБА_22 вбити ОСОБА_28 . Діючи згідно розробленого плану, ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, пішли до місця, де знаходився ОСОБА_28 ОСОБА_22 взяв заздалегідь заготовлену сокиру, а ОСОБА_24 кухонний ніж. У свою чергу, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 спостерігали за оточуючою обстановкою з метою попередження у разі появи сторонніх осіб.

Близько 23 години 14 серпня 2014 року ОСОБА_22 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, обухом сокири наніс ОСОБА_28 два удари в область голови, від чого потерпілий впав на спину. Після цього ОСОБА_24 наніс потерпілому удар ножем в область грудної клітки. Одночасно з цим на місце вчинення злочину прибіг ОСОБА_20 і чохлом від розкладного стола накрив обличчя ОСОБА_28 , щоб довести умисел на вбивство до кінця, оскільки потерпілий ще подавав ознаки життя. Внаслідок таких дій ОСОБА_28 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді перелому склепіння черепу, яке з найбільшою вірогідністю могло призвести до ушкодження речовини мозку, від якого настала його смерть.

Після цього ОСОБА_20 з метою приховати сліди злочину викинув сокиру та кухонний ніж, якими було вчинено вбивство ОСОБА_28 , у річку Дніпро неподалік місця вбивства, та, реалізовуючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого, забрав з одягу ОСОБА_28 ключі від автомобіля та свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу. Далі ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , з метою приховати сліди злочину, спалили труп ОСОБА_28 та закопали його залишки на березі річки.

Після вчинення цих дій ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , реалізовуючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, пройшли від місця вчинення вбивства ОСОБА_28 до яхт-клубу Оболонь, де знаходився автомобіль Toyota Camry д/н НОМЕР_1 . ОСОБА_20 ключем, яким заволодів після вбивства ОСОБА_28 , відкрив дверцята автомобіля та сів за кермо, ОСОБА_21 сів на переднє пасажирське сидіння, ОСОБА_24 та ОСОБА_22 на заднє сидіння. ОСОБА_20 привів у дію двигун автомобіля, після чого обвинувачені поїхали у невстановленому досудовим розслідуванням напрямку, тобто заволоділи автомобілем Toyota Camry д/н НОМЕР_1 вартістю 236 921 гривня 55 копійок, чим завдали великої матеріальної шкоди.

Крім того, ОСОБА_20 , діючи умисно, з метою подальшого вчинення злочинів, у серпні 2014 року у невстановленому досудовим розслідуванням місці та у невстановленої досудовим розслідуванням особи придбав без передбаченого законом дозволу короткоствольну вогнепальну зброю нарізний самозарядний пістолет калібру 9 х 18 мм, що виготовлений саморобним способом, шляхом внесення змін у макет масогабаритний (ММГ) пістолету конструкції Макарова (ПМ) калібру 9 х 18 мм, та 16 боєприпасів до військової нарізної вогнепальної зброї пістолетні патрони калібру 9 х 18 мм. Після цього ОСОБА_20 переніс вогнепальну зброю та бойові припаси у невстановлене досудовим розслідуванням місце і передав їх ОСОБА_24 для вчинення останнім злочинів.

З метою перевірки справності вогнепальної зброї та боєприпасів ОСОБА_20 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 у невстановлений досудовим розслідуванням час приїхали до спортивно-стрілецького комплексу Сапсан, розташованого за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Чкалова, 29, де здійснили 13 пострілів з використанням вказаних вище боєприпасів та вогнепальної зброї.

Приблизно 11 вересня 2014 року ОСОБА_24 приїхав у м. Городище Черкаської області, де за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заховав пістолет системи Макарова (ПМ) калібру 9 х 18 мм і 3 патрони калібру 9 х 18 мм та почав їх зберігати без передбаченого законом дозволу.

13 вересня 2014 року під час огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_24 за адресою: АДРЕСА_1 , співробітники міліції виявили та вилучили нарізний самозарядний пістолет калібру 9 х 18 мм, який виготовлений саморобним способом шляхом внесення змін в макет масогабаритний (ММГ) пістолету конструкції Макарова (ПМ) калібру 9 х 18 мм, який згідно з висновком експерта № 746 від 15.09.2014 є короткоствольною вогнепальною зброєю, і три пістолетних патрони калібру 9 х 18 мм, які згідно з висновком експерта є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї і придатні для стрільби з пістолету, наданого на дослідження.

Крім того, продовжуючи діяти згідно з розробленим планом на вбивства людей з метою заволодіння транспортними засобами, ОСОБА_20 розмістив у мережі Інтернет оголошення про пошук водіїв з власними автомобілями.

18 серпня 2014 року вказане оголошення знайшов ОСОБА_29 , у власності якого був автомобіль Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 , зателефонував ОСОБА_20 та домовився про зустріч.

21 серпня 2014 року на б-рі Л. Українки у м. Києві ОСОБА_29 зустрівся з ОСОБА_20 , з яким узгодив умови майбутньої роботи. З 1 по 9 вересня 2014 року ОСОБА_29 працював особистим водієм ОСОБА_20 та возив останнього на своєму автомобілі Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 .

У зазначений проміжок часу ОСОБА_20 повідомив ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , що він знайшов потрібний транспортний засіб, яким можна заволодіти шляхом умисного протиправного позбавлення життя власника. ОСОБА_20 визначив місце вчинення злочину лісопаркову зону Жукова острова, розташованого в Голосіївському районі м. Києва, та час його вчинення. Крім того, ОСОБА_20 в ході підготовки до вчинення вбивства вирішив заздалегідь викопати яму для заховання тіла ОСОБА_29

9 вересня 2014 року ОСОБА_20 , діючи згідно розробленого ним плану, попросив свого знайомого ОСОБА_38 на автомобілі останнього відвезти його на перехрестя вулиць Зодчих та Тулузи в м. Києві, щоб придбати лопату для копання ями на Жуковому острові. Того ж дня близько 15 години ОСОБА_20 придбав штикову лопату на речовому ринку, що за адресою: м. Київ, вул. Зодчих, 58-а. Після цього до ОСОБА_20 приєдналися ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , і вони всі на автомобілі ОСОБА_38 поїхали на Жуків острів. Близько 16 години, перебуваючи на Жуковому острові у лісопарковій зоні на відстані 3 км від Столичного шосе у напрямку клубу Tiger, з метою підготовки до вчинення умисного вбивства ОСОБА_29 та наступного приховання його тіла, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 викопали яму розмірами 1,8 м на 0,6 м та глибиною 1,5 м, біля якої залишили лопату, а самі повернулися до м. Києва.

Згідно розподілених ролей ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 мали поїхати з ОСОБА_29 на його автомобілі Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 на Жуків острів, де ОСОБА_24 з використанням раніше придбаного без передбаченого законом дозволу нарізного самозарядного пістолету калібру 9 х 18 мм, який виготовлений саморобним способом шляхом внесення змін в макет масогабаритний (ММГ) пістолету конструкції Макарова (ПМ) калібру 9 х 18 мм, та трьох пістолетних патронів калібру 9 х 18 мм, повинен був вбити ОСОБА_29 . У свою чергу, ОСОБА_20 та ОСОБА_22 у цей час мали знаходитись поряд і спостерігати за оточуючою обстановкою, щоб попередити ОСОБА_24 у разі появи сторонніх осіб. ОСОБА_21 згідно розробленого плану мав знаходитись на Столичному шосе в м. Києві при заїзді на Жуків острів, звідки слідкувати за оточуючою обстановкою і по телефону попередити інших співучасників у разі появи сторонніх транспортних засобів чи осіб.

Діючи згідно плану, ОСОБА_20 зателефонував ОСОБА_29 і повідомив, що останній у ніч на 10 вересня 2014 року має відвезти його на Жуків острів нібито для отримання грошових коштів у певної особи.

9 вересня 2014 року у період з 22 до 23 години ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , діючи за попередньою змовою, розпочали вчиняти дії, безпосередньо спрямовані на умисне вбивство ОСОБА_29 з метою незаконного заволодіння автомобілем Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 . Для цього ОСОБА_24 взяв раніше придбаний без передбаченого законом пістолет і три пістолетних патрони, з використанням яких згідно заздалегідь розробленого ОСОБА_20 плану мав вбити ОСОБА_29 .

Того ж дня у вказаний раніше проміжок часу ОСОБА_29 на власному автомобілі Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 привіз ОСОБА_20 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 на заздалегідь визначене ОСОБА_20 місце у лісопаркову зону на відстані 3 км від Столичного шосе у напрямку клубу Tiger, неподалік від місця, де співучасниками заздалегідь була викопана яма. Виконуючи дії, визначені розробленим планом, ОСОБА_21 залишився поруч із заїздом на Жуків острів, що поблизу Столичного шосе в м. Києві неподалік зупинки громадського транспорту Готель Рамада Енкор, де спостерігав за оточуючою обстановкою.

По приїзду на вказане місце ОСОБА_20 дав вказівку ОСОБА_24 вбити ОСОБА_29 з використанням пістолету. Однак, у цей час ОСОБА_21 у лісопарковій зоні помітив транспортний засіб, який викликав у нього підозру, про що по телефону повідомив іншим співучасникам. ОСОБА_24 , який також звернув увагу на автомобіль, розташований неподалік, з метою уникнення викриття у вчиненні умисного вбивства та подальшого незаконного заволодіння транспортним засобом ОСОБА_29 , не здійснив постріл, тобто не вчинив усі дії, необхідні для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі. Після цього ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 вирішили вчинити умисне вбивство ОСОБА_29 та незаконно заволодіти його транспортним засобом в інший день.

За викладених обставин ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 вчинили готування до повторного незаконного заволодіння транспортним засобом, а саме, вступили у попередню змову, підшукали місце вчинення злочину, знаряддя злочину, визначили спосіб його вчинення та створили умови для незаконного заволодіння автомобілем Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 , належного ОСОБА_29 , вартістю 282 656 гривень 02 копійки. Однак ці дії, спрямовані на вчинення даного злочину, були припинені з причин, що не залежали від їх волі.

Продовжуючи дії згідно заздалегідь розробленого плану, направленого на умисне вбивство людей з метою повторного незаконного заволодіння транспортними засобами, ОСОБА_20 18 серпня 2014 року у кафе ТЦ Арена Сіті на пл. Бесарабській у м. Києві зустрівся з ОСОБА_39 , який у мережі Інтернет знайшов оголошення про пошук водіїв з власними автомобілями.

Під час зустрічі ОСОБА_20 з метою приховати свої дійсні анкетні дані представився ОСОБА_40 іменем ОСОБА_41 , яке ОСОБА_42 почав використовувати, звертаючись до нього. Крім того, ОСОБА_42 на вимогу ОСОБА_20 надав йому копії паспорта громадянина України, ідентифікаційного номеру та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, начебто для офіційного працевлаштування.

У період від першої зустрічі 18 серпня 2014 року до 10 вересня 2014 року ОСОБА_20 спланував вбивство ОСОБА_30 з метою заволодіння автомобілем Mercedes-Benz E 300 D д/н НОМЕР_4 і повідомив ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , що знайшов потрібний транспортний засіб, яким можна заволодіти шляхом умисного протиправного позбавлення життя його володільця, на що останні погодились взяти участь у вчиненні злочину і таким чином вступили у попередню змову з ОСОБА_20 .

10 вересня 2014 року ОСОБА_20 визначив, що вбивство ОСОБА_30 вчинять у Черкаській області, і розподілив ролі між іншими співучасниками, а саме: він, ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 поїдуть разом з ОСОБА_39 на автомобілі Mercedes-Benz E 300 D д/н НОМЕР_4 у ліс неподалік м. Городище Черкаської області, де ОСОБА_24 з використанням раніше придбаного без передбаченого законом дозволу нарізного самозарядного пістолету калібру 9 х 18 мм, виготовленого саморобним способом шляхом внесення змін в макет масогабаритний (ММГ) пістолету конструкції Макарова (ПМ) калібру 9 х 18 мм, і трьох пістолетних патронів калібру 9 х 18 мм вчинить умисне вбивство ОСОБА_43 . Інші співучасники у цей час повинні були знаходитися поряд та спостерігати за оточуючою обстановкою. Таким чином ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_44 вступили в попередню змову на вчинення умисного вбивства ОСОБА_30 з метою повторного незаконного заволодіння транспортним засобом.

10 вересня 2014 року ОСОБА_21 , діючи згідно розробленого ОСОБА_20 плану, зателефонував ОСОБА_40 та повідомив, що йому необхідно відвезти ОСОБА_20 в Черкаську область, на що той, будучи введеним в оману ОСОБА_20 та довіряючи йому, погодився. Цього ж дня у вечірній час ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 на автомобілі Mercedes-Benz E 300 D д/н НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_30 приїхали в м. Городище Черкаської області. Після цього за пропозицією ОСОБА_20 нібито для спостереження за працівниками заводу, який начебто належить останньому, обвинувачені разом з ОСОБА_39 приїхали в ліс неподалік м. Городище Черкаської області.

Прибувши у вказане місце, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , діючи за попередньою змовою, розпочали вчиняти дії, безпосередньо спрямовані на умисно вбивство ОСОБА_30 з метою повторного незаконного заволодіння транспортним засобом. ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 спостерігали за оточуючою обстановкою, щоб попередити ОСОБА_24 у разі появи сторонніх осіб. У свою чергу, ОСОБА_24 привів у готовність (дослав патрон у патронник) вказаного раніше пістолета, який разом з трьома пістолетними патронами до цього взяв з собою, та, спрямувавши ствол у напрямку ОСОБА_30 , натиснув на спусковий гачок, однак механізм пістолету не спрацював і відбулась осічка. Тобто ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 виконали усі необхідні дії для вчинення умисного вбивства ОСОБА_30 , однак злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від їх волі.

Після цього ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 вирішили вчинити умисне вбивство ОСОБА_30 з метою повторного незаконного заволодіння транспортним засобом в інший день та спосіб. При цьому ОСОБА_20 розробив новий план злочину, зокрема, спланував, що вони вчинять умисне вбивство ОСОБА_30 шляхом отруєння, а саме, дадуть потерпілому випити суміш спиртних напоїв з медичними препаратами. Вказаний план ОСОБА_20 було доведено до відома ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , які дали свою згоду і таким чином вступили у попередню змову.

12 вересня 2014 року у денний час ОСОБА_20 з метою виконання злочинного плану дав вказівку ОСОБА_24 знайти в мережі Інтернет інформацію про наслідки дії на організм людини суміші алкогольного напою (горілки) та снодійного засобу. Виконуючи доручення, ОСОБА_24 знайшов у мережі Інтернет інформацію, що вживання людиною суміші алкогольних напоїв із снодійними засобами може призвести до її смерті. Зазначену інформацію він довів до відома ОСОБА_22 та ОСОБА_20 , а останній повідомив про це ОСОБА_21 .

З метою виконання злочинного плану ОСОБА_20 визначив, що умисне вбивство ОСОБА_30 вони вчинять у вечірній час 12 вересня 2014 року на березі річки Дніпро у с. Чапаєвка Золотоніського району Черкаської області, що довів до відома ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 . Також ОСОБА_20 повідомив ОСОБА_40 , що той має відвезти їх 12 вересня 2014 року о 19 годині до річки Дніпро.

Продовжуючи реалізовувати злочинний план, ОСОБА_20 12 вересня 2014 року близько 17 годин в аптеці, розташованій за адресою: м. Черкаси, вул. Ільїна, 340, придбав одну упаковку медичного препарату доксиламін, у кількості 30 таблеток, випущеного під торговою маркою Донорміл, який є снодійним седативним протиалергійним засобом. Після цього ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у невстановленому досудовим розслідуванням місці розчинили 25 таблеток медичного препарату у горілці Nemiroff та пиві Stare misto, достовірно знаючи з мережі Інтернет, що зазначений препарат при вживанні у суміші з алкогольним напоєм може привести до смерті особи.

12 вересня 2014 року у період 19 до 20 години, діючи згідно розробленого раніше плану, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , а також потерпілий ОСОБА_42 на автомобілі Mercedes-Benz E 300 D д/н НОМЕР_4 приїхали на берег річки Дніпро в урочище Білі піски, що на відстані приблизно 4 км від бази відпочинку Фотоприлад у с. Чапаєвка Золотоніського району Черкаської області. В період з 20 до 22 години ОСОБА_20 налив у стакан заздалегідь заготовлену суміш горілки з медичним препаратом доксиламін та наполягав, щоб ОСОБА_42 її випив. ОСОБА_42 , довіряючи ОСОБА_20 , випив надану йому рідину. Надалі ОСОБА_20 одразу ж повторно налив у стакан зазначену рідину і наполегливо просив, щоб ОСОБА_42 ще раз її випив, проте останній відмовився. У цей час ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 перебували поруч і спостерігали за оточуючою обстановкою з метою попередження ОСОБА_20 у разі появи сторонніх осіб.

Того ж дня близько 22 години співробітники міліції затримали на місці вчинення злочину ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , у зв`язку з чим, незважаючи на те, що вони виконали усі необхідні дії для умисного вбивства ОСОБА_30 , злочин не було доведено до кінця з причини, що не залежали від їх волі, оскільки потерпілому була надана медична допомога.

За викладених обставин ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 вчинили готування до повторного незаконного заволодіння транспортним засобом, який належав ОСОБА_45 , вартістю 86 033 гривні 87 копійок, законним користувачем якого був ОСОБА_42 , а саме, вступили у попередню змову, підшукали місце вчинення злочину, пристосували засоби, визначили спосіб та умисно створили умови для вчинення злочину. Однак ці дії, спрямовані на вчинення даного злочину, були припинені з причин, що не залежали від їх волі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 в умисному заподіянні смерті ОСОБА_28 та заволодінні належним йому автомобілем за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Потерпіла ОСОБА_26 суду показала, що на початку серпня 2014 року до м. Києва з села повернувся її батько ОСОБА_28 та почав шукати роботу за допомогою мережі Інтернет. Він планував працювати водієм на власному автомобілі Toyota Camry. Наступного дня після розміщення резюме у мережі Інтернет батьку зателефонував потенційний роботодавець та запропонував роботу. Після зустрічі ОСОБА_28 описав роботодавця як молодого чоловіка віком 25-30 років на ім`я ОСОБА_46 , працює помічником депутата, одягнутий у костюм, через що має представницький вигляд. Автомобіль ОСОБА_47 сподобався і він висловив бажання їздити на ньому, сказав, що на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado чорного кольору, на якому він приїхав, буде їздити охорона. Узгодивши умови роботи, а саме, можливість відряджень та розмір заробітної плати 1 000 доларів США на місяць, вони домовилися про вихід ОСОБА_28 на роботу 14.08.2014. ОСОБА_28 звернув увагу на номерні знаки автомобіля Toyota Land Cruiser Prado, на якому приїхав ОСОБА_46 , НОМЕР_5 . 13.08.2014 батькові зателефонував роботодавець, повідомив, що на роботу необхідно вийти о 9 годині 14.08.2014, та перерахував на його банківську картку 1 000 гривень на паливо та купівлю приладдя для риболовлі, пояснивши, що ввечері вони збираються на рибалку. Наступного дня ОСОБА_28 поїхав за ОСОБА_48 на вул. Мате Залки у м. Києві. Протягом дня вона спілкувалася з батьком, і з його слів, все було нормально. Також він повідомив, що останні літери номерного знаку автомобіля Toyota Land Cruiser Prado не ВР, а СВ. Останній раз вони спілкувалася близько 21 години, батько знаходився разом з компанією на березі річки Дніпро навпроти риболовного місця Зелена гатка неподалік від яхт-клубу на масиві Оболонь. Наступного дня близько 9 години, коли прокинулася, батька дома не було, його мобільні телефони були вимкнені. У мережі Інтернет вона знайшла інформацію про власника автомобіля Toyota Land Cruiser Prado як особи, що шукає роботу водієм. День прочекала батька, наступного дня 16.08.2014 разом з чоловіком поїхали на місце, де той відпочивав з компанією, але слідів його або автомобіля не знайшли, а тому звернулася до міліції із заявою. У середині вересня 2014 року їй повідомили, що батька вбили. Автомобіль Toyota Camry їй передали на відповідальне зберігання, але користуватися ним вона не може, оскільки він зареєстрований на ОСОБА_27 .

Свідок ОСОБА_27 показав, що в другій половині серпня 2014 року підвозив незнайомця, який розповів, що продає свій автомобіль Toyota Camry 2008 року випуску за 10 000 доларів США. Пропозиція його зацікавила, тому домовився з чоловіком, який назвався ОСОБА_48 , що наступного дня подивиться автомобіль. ОСОБА_46 сказав взяти з собою копію паспорта та ідентифікаційного коду. Оскільки у нього не вистачало грошей, він розповів про автомобіль ОСОБА_49 , який погодився дати необхідну суму. Наступного дня біля станції метро Печерська передав ОСОБА_47 копії документів і той сказав, що автомобіль він зможе оглянути поблизу ДАІ. Переоформлення автомобіля запланували наступного дня, однак ОСОБА_46 не виходив на зв`язок, а ввечері 16.08.2014 зателефонував та сказав привозити гроші у район станції метро Печерська. Попередивши ОСОБА_34 , він приїхав на зустріч до будинку № 14 на вул. Чигорина в м. Києві, там був ОСОБА_46 на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado, а неподалік стояв автомобіль Toyota Camry білого кольору д/н НОМЕР_6 . Він переконався, що автомобіль у нормальному стані, отримав від ОСОБА_50 ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, в якому вже було зазначено, що власником є він, після чого зателефонував ОСОБА_49 , який привіз обумовлену суму, і він передав гроші ОСОБА_47 . Через кілька днів, намагаючись продати автомобіль, дізнався про застосоване Деснянським РУГУ МВС України в м. Києві обмеження, але ОСОБА_46 пообіцяв вирішити проблеми, підтвердивши, що автомобіль належав йому. Коли разом з ОСОБА_51 приїхав до ДАІ, у нього забрали свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а в Деснянському РУГУ МВС України у м. Києві на фотознімках він впізнав продавця автомобіля ОСОБА_20 .

Також свідок повідомив, що ОСОБА_20 представлявся помічником депутата, був одягнутий у діловий костюм, носив на лацкані значок у виді герба. Він запам`ятав водія автомобіля Toyota Land Cruiser Prado на ім`я ОСОБА_52 . Автомобіль у нього забрали, і ОСОБА_20 на зв`язок вже не виходив.

Cвідок ОСОБА_53 повідомив суду, що приблизно у серпні 2014 року його товариш ОСОБА_27 розповів, що можна придбати хороший автомобіль Toyota Camry по вигідній ціні з метою перепродажу. У ОСОБА_27 грошей не вистачало, тому він погодився дати необхідну суму за умови, якщо автомобіль буде поставлений на облік. ОСОБА_27 дав йому номер телефону продавця, з яким вони узгодили всі питання. В подальшому ОСОБА_27 по телефону сказав, що автомобіль у хорошому стані, оформлений вже на нього, тому він приїхав у Печерський район, де поблизу магазину Будинок меблів його чекали ОСОБА_27 та продавець на ім`я ОСОБА_46 . Він подивився автомобіль Toyota Camry білого кольору, пересвідчився, що за документами власником, дійсно, є ОСОБА_27 , після чого передав гроші в сумі 10 000 доларів США за автомобіль. Також під час спілкування ОСОБА_46 запропонував придбати ще кілька автомобілів, пояснивши, що має можливість купувати їх у Луганській та Донецькій областях за вигідною ціною, оскільки їх власники побоюються, що їх можуть забрати. Конкретно мова йшла про автомобілі Toyota Land Cruiser, Mercedes та інші. Оскільки його зацікавила пропозиція, він дав ОСОБА_47 завдаток у сумі 1 000 або 2 000 доларів США за автомобіль Toyota Land Cruiser, однак коли через кілька днів разом з ОСОБА_27 почали вчиняти дії з метою продажу придбаного автомобіля, їм відмовили у знятті з обліку. Вони повідомили про це ОСОБА_50 , який заспокоїв їх, сказав, що за автомобілем рахується багато штрафів, та пообіцяв закрити питання. Потім ОСОБА_27 викликали до міліції, а ОСОБА_46 перестав виходити на зв`язок.

Під час пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками ОСОБА_27 і ОСОБА_53 впізнали ОСОБА_20 як особу, яка продала ОСОБА_27 автомобіль Toyota Camry (т.5 а.с.141-143, 158-161).

Свідок ОСОБА_54 показав, що працює водолазом і був залучений співробітниками міліції до слідчої дії, в ході якої один з обвинувачених показав місце, де був закопаний труп, а також напрямок та місце у річці, куди після вбивства викинули ніж та сокиру. Коли він побачив обгорілий чоловічий труп, то почав занурення і на дні на відстані близько 15 м від берега на глибині 5 м знайшов ніж та сокиру. Оскільки підозрюваний чітко окреслив місце пошуку, процес зайняв не більше 10 хвилин. Після того, як він дістав ці речі та поклав їх на берег, обвинувачений підтвердив, що вбив людину знайденою зброєю саме він, а викинув у річку інший. Після цього було складено відповідні документи. Знайдена зброя була чистою, що не є дивним, враховуючи, що вона нетривалий час перебувала у воді, крім того, і мають значення певні фактори, якими є кислотність води та піщана структура дна.

За показаннями свідка ОСОБА_55 , він брав участь як понятий під час слідчої дії, в ході якої був знайдений труп. Того дня його запросили бути понятим, після чого відвезли в машині на берег річки неподалік від Оболонської набережної. Знаходячись на місці, ОСОБА_24 в його та іншого понятого присутності показав місце, де був закопаний труп, вільно розповів про обставини вбивства без будь-якого примусу чи тиску. Саме в тому місці, на яке вказав підозрюваний, знайшли труп людини та мобільний телефон. У зв`язку з тим, що з моменту події до допиту у суді пройшов проміжок часу, він нечітко пам`ятає деталі, про які повідомив ОСОБА_24 , проте згадує слова останнього, що вони разом з друзями приїхали на це місце і вбили чоловіка. Предмет, яким чоловік був вбитий, того ж дня вилучив з річки водолаз. Під час слідчої дії проводилася фото- та відео зйомка, а по закінченню були складені документи, які він підписав, попередньо їх прочитавши.

Свідок ОСОБА_56 показав, що познайомився з ОСОБА_20 у 2013 році через мережу Інтернет, де він розмістив оголошення про пошук роботи водієм з власним автомобілем Toyota Land Cruiser Prado. Почав працювати на ОСОБА_20 , виконував доручення, його заробітна плата становила 8 000 гривень, і роботодавець мав оплачувати пальне. У 2014 році познайомився і з іншими обвинуваченими. Влітку 2014 року він привозив ОСОБА_20 на берег річки Дніпро в Оболонському районі, там були палатки, де жили всі обвинувачені. Черговий раз у серпні він привіз на берег ОСОБА_20 , розвантажив продукти харчування, після чого поїхав додому. У зв`язку зі сплином часу не пам`ятає чітко та послідовно події, але в ході досудового розслідування він брав участь у слідчих діях та повідомляв повну та вичерпну інформацію.

Під час слідчого експерименту 24.01.2015 свідок ОСОБА_56 на місцях показував та розповідав про події, що мали місце 14.08.2014 та на початку вересня 2014 року. 14.08.2014 він за дорученням ОСОБА_20 привіз до останнього ОСОБА_57 та ОСОБА_58 на вул. Л. Гавро, 22-б. Потім вони роз`їхалися, ОСОБА_20 поїхав на автомобілі Toyota Camry білого кольору, а він возив по центу міста ОСОБА_57 та ОСОБА_58 . Коли забрав ОСОБА_20 біля будівлі ЦВК, привіз його до ТЦ МЕТРО на просп. Московський в м. Києві, де вони зустрілися з ОСОБА_59 та ОСОБА_60 , які були з дівчиною на ім`я ОСОБА_61 . В магазині вони придбали продукти, горілку, шампури, стільці, столи та інші речі, які склали в його автомобіль. До нього сів ОСОБА_20 , а ОСОБА_62 , ОСОБА_63 та дівчина поїхали в іншому автомобілі. Через деякий час він та ОСОБА_20 приїхали на вул. Прирічну, згодом під`їхали ОСОБА_62 та ОСОБА_63 на автомобілі Toyota Camry білого кольору. ОСОБА_20 сказав, що новий водій хоче приєднатися до них для святкування дня народження. Залишивши вказаний автомобіль біля яхт-клубу, всі пересіли в його автомобіль та проїхали на берег, де біля палаток їх чекав ОСОБА_64 . Там водій автомобіля Toyota Camry взяв вудки і пішов рибалити, а він невдовзі поїхав додому, попередньо виклавши придбані продукти та речі (т.5 а.с.34-54).

Під час пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками ОСОБА_56 впізнав ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , яких 14.08.2014 залишив на березі річки Дніпро неподалік вул. Прирічної в м. Києві та возив у вересні 2014 року на Жуків острів, та ОСОБА_28 як водія автомобіля Toyota Camry білого кольору, якого разом з іншими залишив на березі 14.08.2014 (т.5 а.с.55-58, 59-62, 63-66, 67-70, 71-74).

Ці показання суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, а саме, даними у:

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.08.2014, згідно з яким ОСОБА_26 ( ОСОБА_65 ) звернулася до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про те, що 14.08.2014 близько 8 години 30 хвилин її батько ОСОБА_28 поїхав на власному автомобілі Toyota Camry д/н НОМЕР_1 та не повернувся (а.с.1 т.4);

- протоколі огляду місця події від 13.09.2014, в ході якого було оглянуто берег річки Дніпро приблизно на відстані 1 км від бази відпочинку Антей та 3 км від Московського мосту в м. Києві. Із земельної ділянки на відстані 10 м від води було знято шар піску і на глибині близько 1 м виявлено тіло чоловіка з ознаками термічних змін. При огляді трупа на голові в області чола справа виявлено дірчастий дефект та фрагменти целофану. За допомогою водолаза було здійснено обстеження дна річки, виявлено сокиру з ручкою жовто-чорного кольору та ніж з дерев`яною ручкою. З місця події вилучено залишки мобільного телефону, віднайденого поряд з трупом, сокиру, ніж, зразки ґрунту (т.4 а.с.59-69);

- протоколі огляду місця події від 16.08.2014, в ході якого в квартирі АДРЕСА_3 за місцем проживання ОСОБА_28 були вилучені дві зубні щітки та станок для гоління (т.4 а.с.41-44);

- висновку експерта № 820 мб від 29.12.2014, згідно з яким при проведені молекулярно-генетичної експертизи дослідженням вказаних раніше двох зубних щіток та станку для гоління встановлено, що на зубних щітках виявлені генетичні ознаки клітин з ядрами, що не збігаються між собою та належать двом невстановленим особам чоловічої статі (т.4 а.с.52-58);

- висновку експерта № 897 мб від 10.02.2015, згідно з яким при проведенні молекулярно-генетичної експертизи були встановлені генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка фрагмента кістки із залишками м`язової тканини трупа ОСОБА_28 і з урахуванням висновку експерта № 820 мб від 10.02.2015 встановлено, що генетичні ознаки клітин з ядрами на зубній щітці, вилученій за місцем проживання ОСОБА_28 , збігаються з генетичними ознаками зразку фрагмента кістки із залишками м`язової тканини трупа. Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак складає 3,38 х 10-26. Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частині ніж у 1 з 2,96 х 1025 осіб (т.4 а.с.141-147);

- висновку судово-медичного експерта № 2677 від 10.11.2014, згідно з яким при дослідженні трупа ОСОБА_28 були виявлені наступні ушкодження:

А) перелом склепіння черепу у вигляді дірчастого перелому лобної кістки справа, який має трикутну форму, та терасоподібного перелому тім`яної кістки справа, з ушкодженням твердої мозкової оболонки в ділянці дірчастого перелому;

Б) опіки полум`ям шкіри шиї, передньої поверхні грудної клітини, низу живота і статевих органів без клітинної реакції.

Переломи склепіння черепу з ушкодженням твердої мозкової оболонки утворилися від дії масивного кутоподібного предмета, яким могла бути частина обуха сокири; ушкодження у вигляді опіків утворилися внаслідок дії полум`я (враховуючи те, що при гістологічному дослідженні видимої клітинної реакції в ділянках опіків не виявлено, вони могли утворитися як посмертно, так і в агональному періоді).

Смерть ОСОБА_28 настала від перелому склепіння черепу, яке могло привести до ушкодження речовини мозку, на що вказують два переломи, ушкодження твердої мозкової оболонки. Вказані ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (т.4 а.с.77-80);

- висновку медико-криміналістичної експертизи № 42-МК від 29.01.2015, згідно з яким переломи склепіння черепа ОСОБА_28 могли утворитися від обуха наданої сокири, вилученої під час огляду місця події 13.09.2014. Напрямок дії обуха зверху вниз. Конкретизувати взаємне розташування потерпілого та нападника не є можливим. Утворення переломів на склепінні черепа ОСОБА_28 за обставин, вказаних ОСОБА_66 та ОСОБА_22 при проведенні слідчих експериментів, не виключається. Судово-медичних даних про дію клинка наданого ножа немає (т.4 а.с.109-119);

- копії акту передачі автомобіля від 14.11.2008, відповідно до якого ОСОБА_28 придбав автомобіль Toyota Camry білого кольору, номер кузова НОМЕР_7 (т.4 а.с.6);

- протоколі огляду місця події від 26.08.2014, в ході якого за участю ОСОБА_27 був оглянутий автомобіль Toyota Camry д/н НОМЕР_1 , який разом з ключами та брелоком сигналізації вилучений, постановою слідчого від 26.08.2014 визнаний речовим доказом і переданий на зберігання ОСОБА_67 (т.5 а.с.162-172, 173, 175);

- висновку експерта № 17 від 22.01.2015, згідно з яким вартість ідентичного непошкодженого автомобіля Toyota Camry, 2008 року випуску, станом на 14.08.2014 становила 236 921 гривню 55 копійок (т.5 а.с.181-185);

- свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу вказаного автомобіля на ім`я ОСОБА_28 з відміткою про зняття з обліку, свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, виданого 16.08.2014 на ім`я ОСОБА_27 , яке визнано речовим доказом, довідці-рахунку серії НОМЕР_8 , яка була вилучена в Центрі ДАІ з надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Черкаси, Черкаського та Чигиринського районів (Центр ДАІ 7101), з якої вбачається, що автомобіль Toyota Camry був придбаний ОСОБА_68 16.08.2014 (т.5 а.с.199, 200-201, 223, 226).

- відеозаписі на CD-R диску, яким зафіксовано, як 14.08.2014 в період з 14 години 11 хвилин до 14 години 42 хвилин ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_56 знаходилися в магазині МЕТРО на просп. Московському, 26-б в м. Києві, де купували продукти харчування (т.4 а.с.39);

- постановах слідчого від 09.02.2015, 18.02.2015, якими визнані речовими доказами сокира мала туристичного типу, ніж кустарного виробництва, зразки ґрунту з області голови та ніг трупу, залишки мобільного телефону Nokia, обгорілі залишки одягу, пакет з полімерного матеріалу білого кольору з фрагментами клейкої стрічки, вилучені в ході огляду місця події, біологічні зразки трупа, а також дві зубні щітки та станок для гоління, вилучені за місцем проживання ОСОБА_28 (т.4 а.с.120-121, 148-149, 152-153). Після дослідження в судовому засіданні сокири і ножа, які визнані речовими доказами, ОСОБА_24 та ОСОБА_22 підтвердили, що саме цією сокирою був вбитий ОСОБА_28 , але ніж, за словами ОСОБА_24 , не є тим, яким він завдав удар потерпілому;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 03.10.2014 із застосуванням відеозйомки, в ході якого підозрюваний ОСОБА_24 за участю захисника з виїздом на берег акваторії річки Дніпро розповів та на місці показав про обставини вбивства ОСОБА_28 14.08.2014 з метою заволодіння його автомобілем. Зокрема, що організацією займався ОСОБА_20 , який сам знайшов водія, спланував вбивство, придбав сокиру. Того дня за вказівкою ОСОБА_20 вони викопали яму на березі річки, щоб сховати тіло. Водію автомобіля Toyota Camry ОСОБА_20 повідомив, що планується святкування його ( ОСОБА_20 ) дня народження на березі. Він залишався на березі, де були встановлені палатки, ввечері до нього приєдналися ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та потерпілий. За планом ОСОБА_20 , ОСОБА_22 мав вдарити водія сокирою по голові, а ОСОБА_24 підстрахувати та в разі чого добити потерпілого ножем. Діючи згідно домовленості, пізно ввечері ОСОБА_22 підійшов до водія ззаду та завдав йому удар сокирою по голові, від чого той впав на спину, але залишився у свідомості. ОСОБА_24 завдав потерпілому удар ножем у грудну клітку праворуч. У цей час до них підбігли ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , який накинув на обличчя потерпілого чохол від стільця і душив, так як ОСОБА_28 подавав ознаки життя. Після цього перетягли труп до ями, накидали зверху різний непотріб та підпалили, а згодом засипали яму піском та поїхали з місця вчинення злочину на автомобілі Toyota Camry. Також від ОСОБА_20 йому стало відомо, що той викинув ніж та сокиру в річку (т.10 а.с.93-97);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 16.09.2014 із застосуванням відеозапису, під час якого підозрюваний ОСОБА_22 за участю захисника розповів та показав на місці, яким чином було вчинено вбивство ОСОБА_28 . Підозрюваний зазначив, що він, ОСОБА_20 , ОСОБА_24 та ОСОБА_21 відпочивали на березі річки Дніпро, де проживали в наметах. Ближче до вечора ОСОБА_20 сказав, що треба вбити водія автомобіля Toyota Camry, щоб заволодіти його автомобілем, оскільки ОСОБА_20 винен багато грошей. ОСОБА_20 наказав йому взяти сокиру, а ОСОБА_24 ніж. У свою чергу, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 мали спостерігати, щоб не було сторонніх осіб. Потім він та ОСОБА_24 пішли до місця, де навприсядки сидів водій і ловив рибу. Коли він завдав один удар обухом сокири по голові потерпілого, той перевернувся на бік і взяв сокиру своїми руками. В цей же час підбіг ОСОБА_21 , який почав розбороняти, розтягуючи потерпілому руки, і ОСОБА_24 вдарив потерпілого ножем у груди. В цей момент підбіг ОСОБА_20 і чохлом від столика накрив обличчя вбитого. В подальшому потерпілого поклали в яму та підпалили, а сокиру викинули в річку. Потім вони пішли до ресторанного комплексу, де знаходився автомобіль Toyota Camry, за кермо якого сів ОСОБА_20 , та поїхали звідти. При цьому ОСОБА_22 уточнив, що, незважаючи на наказ ОСОБА_20 , не мав наміру вбивати водія, у зв`язку з чим вдарив його тупим кінцем сокири по голові (т.14 а.с.1-7).

Висновки про винуватість ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 у незакінченому замаху на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_29 та готування до повторного незаконного заволодіння його автомобілем суд мотивував показаннями потерпілого та документами.

Потерпілий ОСОБА_29 дав показання про те, що влітку 2014 року у зв`язку з бойовими діями у м. Луганську він вимушений був переїхати до м. Києва та шукав роботу, розмістивши в мережі Інтернет оголошення про пошук роботи водієм з власним автомобілем бізнес класу Skoda SuperB. 18.08.2014 йому зателефонував чоловік, який представився ОСОБА_69 , задавав питання з приводу роботи і сказав взяти з собою на зустріч копії документів стосовно автомобіля, посвідчення водія та паспорту для перевірки, чи не перебуває автомобіль у кредиті. 21.08.2014 зателефонував ОСОБА_41 і повідомив, що з ним на б-рі Л. Українки має зустрітися ОСОБА_46 . Під час зустрічі він передав ОСОБА_47 ОСОБА_20 копії документів, той подивився автомобіль та пообіцяв зв`язатися після перевірки документів службою безпеки. При проведенні співбесіди ОСОБА_20 в основному цікавився автомобілем, а не досвідом його роботи, і через тиждень у телефонному режимі повідомив, що з документами все нормально. 01.09.2014 ОСОБА_29 почав працювати на обвинуваченого, виконуючи його вказівки, близько тижня виконував різні доручення, їздив по місту, і у нього почала виникати підозра та сумніви щодо серйозності останнього. 05.09.2014 він попросив ОСОБА_20 розрахуватися за тиждень роботи, той відмовив, пояснюючи відсутністю грошей, при цьому обіцяв передати гроші після якоїсь зустрічі, яка з невідомих потерпілому причин не відбувалася. Така поведінка обвинуваченого тривала до 09.09.2014. Того дня він отримав повідомлення від ОСОБА_20 , що той визнає свою вину і віддасть борг після того, як з ним ввечері розрахуються, після чого вони всі разом поїдуть в сауну. 09.09.2014 ввечері він забрав ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 з будинку № 13 на вул. Хрещатик та повіз на Жуків острів у бані. По приїзду на місце на розв`язці доріг за вказівкою ОСОБА_20 зупинив автомобіль та включив аварійну сигналізацію, однак обвинувачений сказав її вимкнути. На цьому місці перебували більше двох годин, весь цей час ОСОБА_20 розмовляв по телефону. У напрямку до бань стояв легковий автомобіль, що насторожило ОСОБА_20 , і після чергової телефонної розмови той сказав, що необхідно проїхати на вул. Червоноармійську, начебто за документами, а ОСОБА_22 та ОСОБА_33 залишилися. Коли приїхали на вул. Червоноармійську, ОСОБА_20 був відсутній 10 хвилин, повернувшись в автомобіль, жодних документів при собі не мав. Після цього вони знову поїхали на Жуків острів, де їх чекали ОСОБА_22 та ОСОБА_70 . Один з них пішов у кущі, з яких вийшов незнайомий чоловік, що насторожило обвинувачених. Після цього ОСОБА_20 сказав, що йому погано, і вони повернулися додому на АДРЕСА_4 . Під час перебування в квартирі ОСОБА_20 показав статтю про себе, де було написано, що він депутат, і потерпілий звернув увагу на прізвище. Йому запропонували залишитися до ранку, а наступного дня поїхати в м. Черкаси, де ОСОБА_20 повинні були віддати гроші, але він відмовився, оскільки перестав довіряти обвинуваченому. По приїзду додому в мережі Інтернет знайшов переважно негативну інформацію про ОСОБА_20 , у зв`язку з чим прийняв остаточне рішення про припинення співпраці, і коли вранці зателефонував ОСОБА_20 та сказав виїжджати в м. Черкаси, він відмовився. Останній раз вони спілкувалися по телефону у четвер з приводу зарахування на картку ОСОБА_29 грошей. Через три дні після того, як він відмовився їхати в м. Черкаси, прийшли правоохоронці, які запитували про його автомобіль, з`ясовували, чи був він на Жуковому острові, розповіли, що для нього була викопана могила. Оцінюючи ситуацію ввечері на Жуковому острові, з урахуванням інформації, повідомленої правоохоронцями, він дійшов висновку, що його не вбили у зв`язку з тим, що повз них постійно їздили автомобілі, також заважав автомобіль, що стояв неподалік з ввімкненими аварійними сигналами, що викликало занепокоєння ОСОБА_20 та інших. З огляду на досвід роботи особистим водієм керівника, поведінка ОСОБА_20 здавалася підозрілою та не відповідала статусу, який той начебто займав. У нього виникли погані передчуття, про що він перед поїздкою на Жуків острів повідомив своїх рідних.

Під час пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками в ході досудового розслідування ОСОБА_29 впізнав серед наданих йому фотознімків ОСОБА_20 , у якого він близько тижня працював водієм, а також ОСОБА_22 та ОСОБА_31 , яких разом з ОСОБА_20 возив на Жуків острів (т.4 а.с.164-166, 167-169, 170-172).

Також суд взяв до уваги дані, які містяться в:

- копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, у відповідності з яким ОСОБА_29 є власником автомобіля Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 2011 року випуску (т.4 а.с.174);

- висновку товарознавчої експертизи № 15 від 03.02.2015, згідно з яким вартість автомобіля Skoda SuperB д/н НОМЕР_3 станом на 09.09.2014 становила 282 656 гривень 02 копійки (т.4 а.с.179-186);

- протоколі огляду місця події від 16.09.2014, в ході якого у присутності понятих та підозрюваного ОСОБА_22 у лісопарковій зоні на Жуковому острові під час слідчого експерименту була виявлена яма розміром 180 х 60 см, глибиною 150 см. З лівого боку від ями знаходиться куча землі, вилучена з ями, а ліворуч на відстані 4 м у кущах виявлена лопата з держаком (т.4 а.с.188-192). Вказана лопата була вилучена та визнана речовим доказом і, як повідомили суду першої інстанції ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , цією лопатою вони вчотирьох з ОСОБА_20 та ОСОБА_21 викопали яму;

- протоколі слідчого експерименту від 24.01.2015, в ході якого свідок ОСОБА_56 розповів та на місці показав, що в період з 8 по 10 вересня 2014 року, коли він працював у ОСОБА_20 , той сказав, що хоче замовити баню на Жуковому острові. Вони вдвох на автомобілі поїхали на вул. Тулузи, де ОСОБА_20 на речовому ринку придбав штикову лопату та держак до неї, після чого забрали по дорозі ОСОБА_58 , ОСОБА_57 та ОСОБА_71 і приїхали на ОСОБА_72 острів. Там декілька разів на вимогу ОСОБА_20 зупинялися, той ходив з товаришами придивлявся до чогось. Вони обрали місце, дістали з багажника лопату та пішли вчотирьох, а він поїхав до озера, щоб помити автомобіль. Приблизно через годину ОСОБА_20 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 та ОСОБА_64 повернулися, але лопати при них не було. На запитання свідка щодо лопати ОСОБА_20 відповів, що вона їм більше не потрібна. Ввечері того ж дня за вказівкою ОСОБА_20 він привіз ОСОБА_58 на ОСОБА_72 острів, в місці, на яке вказав ОСОБА_63 , зупинилися і близько трьох годин чекали когось. Потім він помітив, як з ОСОБА_73 острова виїхав автомобіль Skoda SuperB, на якому, зі слів ОСОБА_58 , поїхав ОСОБА_20 . Після цього відвіз ОСОБА_58 на вул. Городецького та поїхав додому (т.5 а.с.34-54);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 16.09.2014, в ході якого підозрюваний ОСОБА_22 за участю захисника розповів та показав на місці, як він разом з ОСОБА_20 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 намагалися вбити ОСОБА_29 , щоб заволодіти його автомобілем. ОСОБА_22 показав на напрямок дороги неподалік Столичного шосе та вул. Лютневої, 1 м. Києва, по якій у вересні 2014 року він разом з іншими їздив копати яму, і в цьому місці під час слідчого експерименту було знайдено лопату. Також ОСОБА_22 показав, дорогу, якою він, ОСОБА_20 , ОСОБА_24 та водій автомобіля Skoda SuperB на цьому автомобілі пізно ввечері цього ж дня приїхали до раніше визначеного місця. Перед виїздом ОСОБА_20 наказав ОСОБА_24 вязти пістолет, в магазині якого було три патрони, щоб вбити водія. Потім, коли ОСОБА_20 відійшов у бік, за його планом, ОСОБА_24 повинен був вистрілити в ОСОБА_29 . Однак оскільки ні він, ні ОСОБА_24 не хотіли вбивати водія, то повідомили ОСОБА_20 , коли той повернувся, що сталася осічка і пістолет не вистрілив (т.14 а.с.1-7);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 03.10.2014 за участю підозрюваного ОСОБА_24 та його захисника, в ході якого підозрюваний розповів та відтворив на місці обставини готування до вбивства ОСОБА_29 , показав, де він, ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_21 викопали яму на Жуковому острові, в яку мали сховати труп водія автомобіля Skoda SuperB. За планом ОСОБА_20 , водія мав вбити ОСОБА_24 , якому він раніше дав пістолет системи ОСОБА_74 з трьома набоями. Однак ОСОБА_33 вирішив не вбивати, повідомивши ОСОБА_20 , що пістолет не спрацював (т.10 а.с.93-97).

По епізоду закінченого замаху на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_40 та готування до повторного заволодіння його автомобілем суд мотивував свої висновки про винуватість ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 даними у показаннях потерпілого, свідків та документах.

Потерпілий ОСОБА_42 показав, що влітку 2014 року шукав роботу водієм на власному автомобілі Мercedes-Benz. За оголошенням про пошук особистого водія з власним автомобілем для керівника, знайденим у мережі Інтернет, зателефонував чоловіку на ім`я ОСОБА_41 і домовився про зустріч. Під час зустрічі в кафе на Бесарабській площі вони обговорили умови роботи, ОСОБА_41 запропонував заробітну плату в розмірі 1 000 доларів США, повідомив, що займається політичною діяльністю та будівельними проектами. Наступного дня роботодавець зателефонував і сказав, що для працевлаштування необхідні копії посвідчення водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 2 фотокартки, які він ввечері того ж дня відвіз до того ж кафе. Там, крім ОСОБА_75 , був його помічник ОСОБА_63 . Через два тижні з ним зв`язався ОСОБА_63 , повідомив, що ОСОБА_41 в лікарні, проте все одно він прийнятий на роботу, і викликав його на роботу наступного дня. Коли приїхав за домовленістю до будинку АДРЕСА_4 , побачив ОСОБА_75 з товаришем, за наказом ОСОБА_75 вони поїхали на вул. Городецького, там до них приєдналися ще двоє хлопців, яких йому представили як охоронців. Йому сказали їхати в м. Городище Черкаської області, де знаходиться завод ОСОБА_75 . Спочатку заїхали до бабусі останнього, потім у ОСОБА_75 була зустріч з незнайомцями в автомобілі Daewoo Lanos, після чого вони поїхали в ліс і зупинилися навпроти заводу, за яким мали спостерігати, та деякий час перебували на одному місці. ОСОБА_63 відходив, потім відвів ОСОБА_75 , щось йому сказав і повідомив всім, що необхідно повертатися в м. Городище. Коли поверталися до міста, ОСОБА_41 та його товариши відчували, що за ними хтось спостерігає. У м. Городище його поселили в готелі, наступного ранку він забрав ОСОБА_75 та інших і відвіз в м. Черкаси, де весь день вони перебували по справах, а ввечері для нього знайшли житло у приватному будинку. Пізніше ОСОБА_41 наказав йому привезти в сауну двох хлопців, яких він знав як охоронців. У сауну після них приїхав ОСОБА_41 з продуктами та спиртними напоями. В сауні відпочивали всі, крім ОСОБА_58 , і він також, і всі, за винятком ОСОБА_75 , вживали алкоголь. Він звернув увагу на те, що йому наливали з окремої пляшки. Після бані розвіз хлопців та повернувся в будинок, а наступного дня після обіду зателефонував ОСОБА_41 та повідомив, що ввечері вони їдуть на річку. О 19 годині він забрав обвинувачених і поїхав на беріг річки, де на відстані 3 м від води розклали на покривалі їжу та налили йому чарку, знову з окремої пляшки, з якої нікому іншому не наливали. Одразу ж за першою чаркою йому налили другу, він відмовився, але ОСОБА_41 наполягав. Спиртні напої з пляшки наливав ОСОБА_41 , і особисто він пив зі стакану, зробленого з обрізаної пляшки. Через незначний проміжок часу з`явилися співробітники міліції, які почали всіх затримувати. У цей момент йому стало погано, викликали швидку і в подальшому його відвезли до Золотоніської лікарні, де надали медичну допомогу, зробили укол та дали якийсь препарат, після чого повернули на місце події, оскільки від госпіталізації він відмовився. В лікарні видали довідку, яку забрали співробітники міліції. Оскільки в момент затримання його знудило і він почав втрачати свідомість, то чітко не пам`ятає обставини.

Потерпілий ОСОБА_42 вказав на ОСОБА_20 як на роботодавця ОСОБА_75 , на ОСОБА_21 як його помічника ОСОБА_58 . Імен інших обвинувачених він не знає, оскільки вони у його присутності один до одного по іменах не зверталися, але саме цих осіб він возив у м. Черкаси, м. Городище та перебував з ними на березі річки перед їх затриманням. Також повідомив, що у нього виникли сумніви стосовно серйозності ОСОБА_75 та його роботи, оскільки він мав досвід роботи водієм керівника, проте робота з ОСОБА_69 не мала з цим нічого спільного.

Під час пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками в ході досудового розслідування ОСОБА_42 впізнав ОСОБА_20 , як ОСОБА_75 , до якого він влаштувався водієм, ОСОБА_21 як помічника ОСОБА_20 , яких він разом з іншими хлопцями, впізнаними ОСОБА_22 та ОСОБА_24 возив на берег річки Дніпро в с. Чапаєвка Золотоніського району Черкаській області, і що саме ОСОБА_20 наполегливо пригощав його спиртним, від якого він став погано себе почувати (т.6 а.с.23-26, 27-30, 31-34, 35-38).

Свідок ОСОБА_76 показав, що восени 2014 року близько 20-21 години він разом з ОСОБА_77 на автомобілі повертався в с. Чапаєвка Черкаської області. На трасі їх зупинили співробітники міліції та запросили бути понятими під час огляду місця події. Погодившись, вони пройшли на відстань близько 100 м від траси на берег річки Дніпро, де побачили чотирьох затриманих хлопців, скатертину на землі, на якій були продукти, відкорковані скляні та пластикові пляшки, стакани, зроблені з пластикових пляшок. У одного із затриманих на прізвище ОСОБА_20 з кишені вилучили упаковку таблеток, назву яких не пам`ятає, перша літера Д. ОСОБА_20 на запитання співробітників міліції повідомив, що ці таблетки належать йому, він їх приймає. Крім того, у хлопців були вилучені мобільні телефони та документи. На незначній відстані від них знаходився автомобіль Мercedes-Benz світлого кольору, у багажнику якого були сумки та пакети. Все, що було вилучено в ході огляду місця події, опечатувалося та підписувалося понятими. Оскільки під час слідчої дії було темно, він не може впізнати затриманих осіб.

Свідок ОСОБА_78 дав аналогічні показання про обставини огляду та повідомив, що коли їх запросили, потерпілого не було, оскільки його забрала карета швидкої допомоги.

За показаннями свідка ОСОБА_79 , який працював касиром в аптеці, розташованій на вул. Ільїна, 340 в м. Черкаси, в аптеку приходив чоловік віком 25-30 років, на зріст 175-180 см, худорлявої статури та питав препарат для покращення сну. Він запропонував декілька варіантів і чоловік вибрав найдорожчий Донорміл. Одразу ж після його уходу в аптеку зайшли співробітники міліції, які задавали питання з приводу цього чоловіка, з`ясовували, який препарат той купував, при цьому самі правильно сказали його назву. Коли йому показали фотокартку, він впізнав покупця, але не впевнений, оскільки зазвичай не звертає увагу на обличчя, дивиться лише у комп`ютер.

Ці показання суд правильно взяв до уваги, і вони узгоджуються з даними в:

- довідці від 12.09.2014 про те, що ОСОБА_42 у вказаний день близько 23 години звертався до Золоніської ЦРЛ з приводу астеноневротичного синдрому (т.6 а.с.2);

- протоколі огляду місця події від 12.09.2014, об`єктом якого є берег річки Дніпро, урочище Білі піски, що на відстані 4 км від бази відпочинку Фотоприлад у с. Чапаєвка Золотоніського району Черкаської області. На відстані 3 м від берега на землі було виявлено рушник, на якому знаходилися: продукти; обрізана частина пляшки з полімерного матеріалу зеленого кольору з рідиною світло-коричневого кольору на дні, на поверхні якої є плівка білого кольору; пляшка з-під пива Stare misto ємкістю 1 л, заповнена до половини прозорою рідиною; скляна пляшка з-під горілки Цельсій ємкістю 0,2 л; пляшка з-під пива Stare misto ємкістю 1 л, заповнена доверху мутною рідиною; скляна пляшка з-під горілки Nemiroff ємкістю 0,37 л, заповнена до половини мутною рідиною; частина горличка від пляшки з полімерного матеріалу зеленого кольору. Неподалік від оглянутого місця знаходився ОСОБА_20 , біля якого було виявлено: запальничку, коробку з написом Донорміл 30 таблеток, пачку цигарок та мобільний телефон Samsung. Поруч з ним знаходився ОСОБА_22 , біля якого було виявлено паспорт громадянина України на його ім`я, цигарки, мобільний телефон та зарядний пристрій. Далі розташований ОСОБА_24 , біля якого виявлено мобільний телефон Lenovo і цигарки, та ОСОБА_21 , поруч з яким знаходилися два мобільних телефони Nokia. Неподалік розташований автомобіль Мercedes-Benz сірого кольору д/н НОМЕР_4 , у багажнику якого знаходилися сумки чорного кольору, темно-зеленого кольору з синіми вставками, темно-синього кольору, полімерний пакет червоно-білого кольору. Рідина світло-коричневого кольору, що знаходилася у частині пляшки з полімерного матеріалу зеленого кольору, перелита у полімерну пляшку з написом Pepsi. Прозора рідина, що знаходилася в обрізаній полімерній пляшці, перелита в пляшку з написом Бон Аква. Виявлені в ході огляду зазначені речі та предмети були вилучені (т.6 а.с.53-71);

- протоколі огляду від 03.10.2014, в ході якого в приміщенні Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві був оглянутий вміст пакету № 0170951, всередині якого знаходилися речі ОСОБА_20 , вилучені під час огляду місця події, в тому числі пластикова ємкість циліндричної форми білого кольору з написом Донорміл 30 таблеток, всередині якої є 5 таблеток білого кольору. Після огляду вказана пластикова ємкість поміщена в окремий пакет та опечатана (т.6 а.с.77-81);

- висновку експерта № 11/д від 31.01.2015, згідно з яким слід папілярного узору на поверхні частини полімерної пляшки зеленого кольору, вилученої під час огляду місця події 12.09.2014, залишений вказівним пальцем правої руки ОСОБА_22 (т.6 а.с.134-146);

- висновках експерта № 2171х від 16.09.2014, № 2170х від 13.09.2014, № 2423х від 15.10.2014, згідно з якими при проведенні судово-хімічної експертизи вилучених 12.09.2014 на березі річки Дніпро предметів та рідин, які постановою слідчого від 22.01.2015 визнані речовими доказами, встановлено, що в наданій на дослідження рідині світло-коричневого кольору масою 57 г в пластиковій пляшці з написом Pepsi та в нашаруваннях на внутрішній поверхні фрагмента нижньої частини пластикової пляшки зеленого кольору виявлено ефавиренз; в рідині світло-коричневого кольору з осадом білого кольору загальною масою 976 г у пластиковій пляшці з написом на етикетці Stare misto, в непрозорій рідині світло-коричневого кольору масою 145 г у скляній пляшці з-під горілки Nemiroff Українська медова з перцем, у п`яти таблетках у пластиковій ємкості циліндричної форми з написом Донорміл 30 таблеток виявлено фармпрепарат доксиламін, який до наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів, сильнодіючих та отруйних лікарських засобів не відноситься і є снодійним, седативним, противоалергійним засобом (т.6 а.с.175-178, 184-186, 187-189);

- копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль Мercedes-Benz E 300 D д/н НОМЕР_4 1995 року випуску, яким відповідно до примітки мав право керувати ОСОБА_42 (т.6 а.с.3-4);

- висновку автотоварознавчої експертизи № 16 від 20.01.2015, згідно з яким вартість непошкодженого автомобіля Мercedes-Benz E 300 D станом на 12.09.2014 становила 86 033 гривні 87 копійок (т.6 а.с.44-49).

Винуватість ОСОБА_20 та ОСОБА_24 у незаконному поводженні з вогнепальною зброєю та боєприпасами, як зазначив суд у вироку, підтверджується даними в:

- протоколі огляду місця події від 13.09.2014, в ході якого під час огляду домоволодіння ОСОБА_24 за його письмовою згодою за адресою: АДРЕСА_2 , у тумбі на відстані 3 м від вхідних дверей виявлено та в подальшому вилучено предмет, схожий на пістолет Макарова, 1963 року випуску, без номерних знаків, магазин з кустарним номером з трьома предметами, зовні схожими на бойові набої, та предмет у вигляді циліндру, довжиною близько 20 см, схожий на глушник до пістолету (т.10 а.с.136, 137-139);

- висновку експерта № 746 від 15.09.2014, згідно з яким в ході проведення балістичної експертизи встановлено, що надані на дослідження предмети, вилучені за місцем проживання ОСОБА_24 , є: короткоствольною вогнепальною зброєю нарізним самозарядним пістолетом, калібру 9 х 18 мм, який виготовлений саморобний способом шляхом внесення змін в макет масогабаритний (ММГ) пістолету конструкції Макарова, калібру 9 х 18 мм, та придатний для проведення пострілів; та боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї пістолетними патронами калібру 9 х 18 мм, придатними для стрільби з цього пістолету. У дослідницькій частини висновку зазначено, що предмет циліндричної форми має отвір, призначений для кріплення на дульну частину ствола пістолету за допомогою різьбового з`єднання, і при експериментальній стрільбі з пістолету з використанням описаного приладу спостерігалося незначне зниження звуку пострілу (т.10 а.с.148-153);

- постанові слідчого від 12.01.2015, якою пістолет та шумопоглинаючий пристрій визнані речовими доказами, і після дослідження пістолета в суді ОСОБА_24 та ОСОБА_22 не одразу, але впізнали зброю, пояснивши, що цей пістолет ОСОБА_20 придбав за невідомих їм обставин та передав ОСОБА_24 для того, щоб той вбив водія автомобіля Skoda SuperB (т.10 а.с.154-158).

Крім того, під час досудового розслідування проводилися негласні слідчі (розшукові) дії (далі НСРД), результати яких оформлені відповідними протоколами, а саме:

- протоколом від 05.11.2014, складеним за результатами проведення оперативно-розшукового заходу зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, що передаються каналом зв`язку мобільним оператором ТОВ Астеліт під № НОМЕР_9 , що належить ОСОБА_21 , протоколом огляду документів оптичного диску з написом Деснянське РУ інв. № 228т від 10.09.2014 від 18.02.2015, в якому викладена стенограма розмов. В ході проведення вказаних заходів була отримана інформація про готування до заволодіння автомобілем Мercedes-Benz, зокрема, зафіксована розмова 11.09.2014, в якій обговорюються варіанти заволодіння автомобілем всупереч волі власника, якого пропонується затримати на кілька днів у будь-який спосіб, поки переоформлять автомобіль. Користувач цього номера повідомляє, що цього водія найняв ОСОБА_46 , представившись ОСОБА_69 , і що водій ні прізвищ, нічого іншого не знає, взагалі, і що у них є ще автомобіль Skoda з м. Луганська. 12.09.2014 абоненти обговорюють наслідки змішування снодійного з горілкою, пошук інформації з цього приводу в мережі Інтернет. Один абонент вказує іншому звернутися до ветеринарної аптеки з приводу придбання препарату для отруєння собаки. Наступна розмова містить інформацію про те, що за наслідками пошуку в мережі Інтернет було з`ясовано, що змішування снодійного з горілкою призводить до летальних наслідків. Крім того, зі змісту розмови вбачається, що в ніч з 11 на 12 вересня 2014 року водієві у банному комплексі БонБас у горілку була додана невідома речовина, у недостатній, на думку співрозмовників, концентрації, частина якої утворила білий осад, у зв`язку з чим було вирішено зробити заплановане наступного вечора під приводом рибалки (т.14 а.с.130-132, 134-139, 224-225);

- протоколом від 08.12.2014, складеним за результатами проведення оперативно-розшукового заходу втручання у приватне спілкування шляхом аудіоконтролю ОСОБА_20 на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2014, протоколом огляду документів оптичного диску з написом інв. № 232т від 17.09.2014 Деснянське РУ від 13.02.2015. Протоколи містять інформацію про розмови ОСОБА_20 під час тримання в ІТТ ГУ МВС України в м. Києві, в ході яких 17.09.2014 він повідомляє, що автомобіль продав за 5 000, при цьому зробив документи, і його прізвище ніде не фігурує, будує стратегію захисту від обвинувачення, планує визнавати вину в угоні автомобіля, за що у перспективі, враховуючи наявність малолітньої дитини, отримати умовний строк. 19.09.2014 ОСОБА_20 говорить співрозмовнику, що інший обвинувачений показав, де закопали труп, що провів бесіду зі співучасниками та розробив версію, за якою вбивство було вчинено на ґрунті конфлікту, тобто без корисливого умислу, і його роль була зведена лише до продажу автомобіля вбитого. Також повідомляє, де придбав пістолет, яким чином було вбито ОСОБА_28 , якого називає дідом, а саме, що діда сокирою в голову вдарив ОСОБА_22 , ОСОБА_24 добив ножем, після чого вони помістили тіло до викопаної ями, зверху поклали речі та протягом двох годин палили. Потім вони заволоділи автомобілем потерпілого, в якому були копії необхідних документів, на якому ОСОБА_20 поїхав у м. Черкаси. 22.09.2014 ОСОБА_20 розповідає про ситуацію, внаслідок якої у нього виникла ідея заволодіння автомобілями осіб, які шукають роботу водіями. Вказує, що якщо б один зі співучасників не розповів, де труп, то його ніколи не знайшли б, знову розповідає про обставини вбивства ОСОБА_28 . Зазначає, що можна довести його вину лише у зберіганні зброї, яку він придбав для самозахисту, та заволодінні чужим майном. Крім того, висловлює впевненість у тому, що уникне покарання за вбивство, оскільки пригрозив співучасникам, що вони не доїдуть до СІЗО, і ті взяли вину на себе (т.14 а.с.140-141, 142-146, 229);

- протоколом від 08.12.2014, складеним за результатами проведення оперативно-розшукового заходу втручання у приватне спілкування шляхом аудіоконтролю ОСОБА_21 на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2014, протоколом огляду документів оптичного диску з написом інв. № 232т від 17.09.2014 Деснянське РУ від 17.02.2015. Протоколи містять інформацію про розмови ОСОБА_21 під час тримання в ІТТ ГУ МВС України в м. Києві, в ході яких 17.09.2014 він розповідає, як спалили тіло водія автомобіля Toyota Camry після вбивства, про іншу яму на Жуковому острові, як намагалися вбити водія автомобіля Мercedes, якому ОСОБА_20 розповів, що є власником заводу, і необхідно з лісу спостерігати, чи не крадуть щось. Але, як повідомив ОСОБА_22 , не спрацював пістолет, і в подальшому вони доливали йому в горілку якусь суміш, маючи на меті, коли той засне, заволодіти його золотим ланцюжком з хрестом, мобільним телефоном та автомобілем. Того ж дня і 20.09.2014 повідомляє подробиці вбивства ОСОБА_28 , зокрема, що ОСОБА_22 і ОСОБА_24 протягом години не могли наважитися вдарити його сокирою. 17.09.2014 і 22.09.2014 ОСОБА_21 повідомив обставини замаху на вбивство водія автомобіля Skoda, якого ОСОБА_24 мав застрелити з пістолета, який дав йому ОСОБА_20 , за що пообіцяв заплатити 2 000. Вбивство не відбулося у зв`язку з тим, що у ОСОБА_21 , який приїхав на Жуків острів в іншому автомобілі, виникла підозра, що за ними спостерігають правоохоронці, про що він повідомив по телефону співучасникам. Незважаючи на це, ОСОБА_20 наполягав на вбивстві. Коли він повернувся до квартири, у якій вони всі на той час проживали, і побачив водія, йому стало відомо від ОСОБА_20 , що той планував вбити водія у квартирі, однак квартира була орендована на ім`я ОСОБА_22 , а потім водія, певно, хтось попередив, і той сказав ОСОБА_20 , що їде в м. Луганськ. 18.09.2014 розповідає, що ідея вбивати власників автомобілів була запропонована ОСОБА_20 у кінці липня на початку серпня 2014 року, про пістолет з глушником, 1968 року випуску, з якого інші співучасники стріляли на полігоні і який залишився у одного з співучасників у хаті в м. Городище (т.14 а.с.147-148, 149-161, 228);

- протоколом від 08.12.2014, складеним за результатами проведення оперативно-розшукового заходу втручання у приватне спілкування шляхом аудіоконтролю ОСОБА_24 на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2014, протоколом огляду документів оптичного диску з написом інв. № 231т від 17.09.2014 Деснянське РУ від 17.02.2015. Протоколи містять інформацію про розмови ОСОБА_24 під час тримання в ІТТ ГУ МВС України в м. Києві, в ході яких 17.09.2014 він розповідає, що вбили водія автомобіля Toyota Camry, на якому потім вчотирьох їздили по м. Києву, а згодом продали, про те, як стріляли з пістолета з глушником. 18.09.2014 розмірковує про те, хто з співучасників міг розповісти, що він зберігав вдома пістолет, який вилучили, підозрюючи ОСОБА_21 або ОСОБА_22 20.09.2014 знову розповідає, як, за версією ОСОБА_20 , мали святкувати день народження останнього, хотіли напоїти ОСОБА_28 , а потім вбили його, а саме, після того, як ОСОБА_22 наніс удар сокирою по голові потерпілого, той впав, але ще був живий. Тоді до них підбіг ОСОБА_21 та вдарив ногою по руках потерпілого, а ОСОБА_20 чохлом від столика накрив обличчя і тримав, поки той не перестав подавати ознаки життя. Вони викопали яму, поклали тіло та спалили його разом із сміттям, після чого забрали автомобіль, який ОСОБА_20 через кілька днів продав (т.14 а.с.163-164, 165-169, 226);

- протоколом від 08.12.2014, складеним за результатами проведення оперативно-розшукового заходу втручання у приватне спілкування шляхом аудіоконтролю ОСОБА_22 на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2014, протоколом огляду документів оптичного диску з написом інв. № 234т від 17.09.2014 Деснянське РУ від 16.02.2015. 20.09.2014 ОСОБА_22 під час тримання в ІТТ ГУ МВС України в м. Києві розповідає, що з метою заволодіння автомобілем Toyota Camry вони вбили її власника, за що особисто він отримав 400 доларів США. При цьому протягом доби оформили нові документи, номер залишився попередній, та продали автомобіль, і як на третьому епізоді, коли вони підсипали щось потерпілому, їх затримали. 23.09.2014 розповідає про пістолет Макарова з глушником, з яким їздили на стрільбище і який співучасник заховав у м. Городище, а потім працівникам міліції показав, де саме. Щодо своєї участі у вбивстві ОСОБА_28 стверджує, що лише оглушив його легким ударом обуха сокири по голові, а вбив потерпілого інший співучасник ножем в серце. Розповідає, що після удару сокирою до них підбіг товариш, який почав допомагати йому відводив руки потерпілого від сокири, яку той схопив (т.14 а.с.170-171, 172-175, 227).

Показанням обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які заперечили свою причетність до вбивства ОСОБА_28 та заволодіння його автомобілем, а також заперечили події інших злочинів, а так само показанням обвинувачених ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , які повідомили, що не мали умислу на вбивство ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , і добровільно відмовилися від вбивства ОСОБА_29 , всупереч наказу ОСОБА_20 , суд першої інстанції дав детальну оцінку і у вироку належним чином мотивував, з яких підстав відкидає їх, розцінивши як спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності.

Так, обвинувачений ОСОБА_20 показав, що знає інших обвинувачених з дитинства і підтримує з ними дружні стосунки. Станом на липень 2014 року у нього було кілька об`єктів будівництва, для роботи на яких він запросив ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 з м. Городище. Після приїзду до м. Києва вони проживали на вул. Хрещатик, де він орендував квартиру. На той час його особистим водієм був ОСОБА_56 , який возив його на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado. Але для роботи на об`єктах не вистачало одного водія, а тому ОСОБА_56 на його прохання розмістив у мережі Інтернет оголошення про пошук водія з власним автомобілем. Автомобіль за його вимогами повинен був бути іноземного виробництва, S-класу, і не перебувати у кредитних зобов`язаннях. Співбесіди з водіями проводив він, зазвичай повідомляючи, що займається будівництвом і є помічником депутата. Він пам`ятає водія автомобіля Toyota Camry ОСОБА_28 , з яким під час зустрічі вирішили всі питання, і наступного дня водій приступив до роботи. Іншим обвинуваченим представив ОСОБА_28 як водія, послугами якого можна користуватися з його дозволу. У перший день роботи, 14.08.2014, він запросив ОСОБА_28 разом з іншими обвинуваченими відсвяткувати на березі річки Дніпро в Оболонському районі день народження його друзів, які також були присутні. Для цього придбали продукти у магазині МЕТРО та приїхали до яхт-клубу на Оболоні, де ОСОБА_28 залишив свій автомобіль, і всі разом з речами та продуктами проїхали на місце святкування на автомобілі ОСОБА_38 , який після цього поїхав додому. Відпочивали дотемна, потім дівчата, які були разом з ними, вирішили їхати, і їх проводжали він, ОСОБА_21 та ОСОБА_24 , а ОСОБА_22 та ОСОБА_28 залишилися на березі. Посадивши дівчат у таксі, втрьох поїхали до клубу Shooters, звідки ОСОБА_24 поїхав після телефонного дзвінка, а він поїхав у сауну, а коли вранці повернувся додому, ОСОБА_22 та ОСОБА_21 спали. Зі слів ОСОБА_22 , водій залишився на березі. Того дня пізніше він телефонував ОСОБА_28 , але його телефон знаходився поза зоною досяжності. Автомобіль потерпілого останній раз бачив на стоянці біля яхт-клубу і про його смерть дізнався за кілька днів до арешту. З ОСОБА_29 та ОСОБА_39 він також особисто зустрічався та спілкувався, умови всім претендентам повідомляв однакові заробітна плата 1 000 доларів США та оплата пального. ОСОБА_29 у нього працював на початку вересня 2014 року на автомобілі Skoda SuperB з Луганською чи Донецькою реєстрацією. За перший тиждень роботи він розрахувався з ОСОБА_29 , за другий не встиг. ОСОБА_29 взяв для того, щоб той возив його дівчину, і також повідомив іншим обвинуваченим, що вони можуть користуватися послугами ОСОБА_29 на тих же умовах, що і послугами ОСОБА_28 . Ввечері 09.09.2014 його, ОСОБА_24 та ОСОБА_22 . ОСОБА_29 на своєму автомобілі привіз по справах на Жуків острів, де вони перебували близько двох годин, чекаючи на зустріч. Протягом цього часу він разом з водієм від`їжджав на вул. Червоноармійську, де забрав гроші, частину з яких видав ОСОБА_29 на бензин і пообіцяв сплатити решту в понеділок-вівторок, після чого повернулися на острів, де на них чекали ОСОБА_24 та ОСОБА_22 . Через деякий час перебування на зупинці при в`їзді на острів він став погано себе почувати, ОСОБА_29 дав йому таблетки і вони повернулися додому на АДРЕСА_4 . У квартиру разом з ними піднявся і водій, який перебував там близько півтори години, і під час спілкування він показав ОСОБА_29 статтю про себе. Наступного ранку ОСОБА_29 повідомив, що має поїхати з міста по сімейних справах, у зв`язку з чим він зателефонував ОСОБА_40 водію автомобіля Mercedes-Benz, який на той час працював у нього півтора місяці. Всі обвинувачені на автомобілі Mercedes-Benz під керуванням ОСОБА_30 поїхали до м. Черкаси, по дорозі заїхали додому в м. Городище, потім направилися в с. Ірдин, і деякий час перебували неподалік заводу, що належить йому. Після цього повернулися в м. Городище, заночували у своїх будинках, а ОСОБА_40 зняли номер у мотелі. Наступного дня 12.09.2014 ввечері вони на автомобілі ОСОБА_30 поверталися в м. Київ, по дорозі заїхали в магазин, придбали продукти та на виїзді з м. Черкаси з`їхали з дороги відпочити та поїсти, для чого розклали на капоті придбані продукти. Але майже одразу їх затримали.

Обвинувачений ОСОБА_22 показав суду, що на початку серпня 2014 року його товариш ОСОБА_20 запропонував йому, ОСОБА_21 та ОСОБА_24 працювати на будівництві в м. Києві. Вони погодилися та приїхали до м. Києва, де у зв`язку із скрутним матеріальним становищем ОСОБА_20 поселив їх у наметах на березі річки в Оболонському районі. До роботи вони так і не приступили, оскільки, за словами ОСОБА_20 , не було об`єктів. У середині серпня ОСОБА_20 запропонував вчинити злочин, а саме, забрати автомобіль у власника, перед цим підпоївши його, та повідомив, що знайшов потрібну людину з автомобілем. 14.08.2014 він побачив водія автомобіля Toyota Camry білого кольору, на вказаному автомобілі він та ОСОБА_21 їздили по справах, після чого поїхали в магазин МЕТРО, там до них приєднався ОСОБА_20 , який приїхав на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado з водієм ОСОБА_80 . У магазині придбали продукти, стільці та інші речі і на двох автомобілях приїхали на берег, де на них чекав ОСОБА_24 . До місця відпочинку всі разом, у тому числі новий водій, доїхали на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado, а автомобіль Toyota Camry залишили на стоянці. Святкували до 22 години, після чого провели дівчат до пляжу Африка. На березі ОСОБА_20 відправив ОСОБА_21 за дровами, а йому та ОСОБА_24 сказав, що водій не п`є, тому його треба вбити. Не бажаючи заподіяння смерті людині, він та ОСОБА_24 домовилися, що не будуть вбивати, а лише оглушать, після чого кинуть у кущі та втечуть. Слідуючи своєму плану, він взяв сокиру, підійшов до водія, який рибалив, та наніс йому удар обухом сокири ззаду по голові. Водій впав на спину, схопив руками рукоятку сокири та почав її тримати, тобто чинив опір. ОСОБА_21 , який в цей момент повернувся з дровами, побачивши ситуацію, підбіг та розчепив руки водія від сокири, тобто звільнив рукоятку, а ОСОБА_24 завдав один удар ножем в область серця потерпілого. До них підбіг ОСОБА_20 , накрив обличчя водія, який ще подавав ознаки життя, чохлом від стільця, та тримав деякий час, тобто душив, поки той не помер. Після цього ОСОБА_20 сказав, що треба закопати тіло. Він пішов до намету переодягатися, а коли вийшов, то побачив, що тіло вже горить. На його запитання ОСОБА_20 пояснив, що обгоріле тіло не знайдуть. Дочекавшись, коли потухло багаття, всі зібрали речі та пішли до автомобіля Toyota Camry. ОСОБА_20 сів за кермо, ОСОБА_21 поруч на переднє пасажирське сидіння та поїхали до квартири. Наступного дня ввечері він та ОСОБА_24 повернулися додому в м. Городище. Коли вони на прохання ОСОБА_20 через день приїхали до м. Києва, автомобіля у тому місці, де вони його бачили останній раз, вже не було. Він отримав від ОСОБА_20 за автомобіль потерпілого ОСОБА_28 400 доларів США, незважаючи на попередню домовленість розділити гроші, виручені за автомобіль, на чотири рівні частки. Скільки ОСОБА_20 заплатив за автомобіль іншим обвинуваченим, йому невідомо. На початку вересня 2014 року вони вчотирьох на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado за вказівкою ОСОБА_20 поїхали на Жуків острів, де викопали яму, щоб, зі слів останнього, налякати адвоката. Лопату, яку привіз ОСОБА_20 в автомобілі, залишили в кущах біля ями. Ввечері того ж дня ОСОБА_20 сказав йому та ОСОБА_24 їхати з ним, перед тим наказав останньому взяти пістолет. На вулиці їх чекав автомобіль Skoda SuperB з водієм, якого вони бачили вперше. ОСОБА_20 не повідомляв маршрут, а згодом вони зрозуміли, що приїхали на те місце, де викопали яму. З`їхавши з шосе, не доїхали до розвилки доріг, що веде до ями, та зупинили автомобіль на перехресті. Після цього втрьох вийшли з автомобіля, водій залишився в салоні, і ОСОБА_20 повідомив йому та ОСОБА_24 , що вони мають вбити водія. Залишивши їх біля автомобіля, ОСОБА_20 пішов у невідомому напрямку. Поспілкувавшись між собою, він та ОСОБА_24 вирішили, що їм це не потрібно, тобто добровільно відмовилися вбивати, і коли ОСОБА_20 повернувся, то пояснили, що відбулася осічка, хоча насправді ОСОБА_24 пістолет навіть не виймав. Згодом повернулися до квартири на вул. Хрещатик, водій близько години перебував у них вдома, після чого поїхав. Наступного дня до м. Черкаси їх віз водій ОСОБА_42 на автомобілі Mercedes-Benz. Спочатку вони приїхали в м. Городище, потім поїхали в с. Ірдин, де перебували до 22 години, і знову повернулися в м. Городище. Водія поселили в мотелі, самі ночували вдома. Вранці наступного дня всі з ОСОБА_39 на його автомобілі поїхали в м. Черкаси, там провели весь день, ввечері поїхали в баню, де відпочивали до 4 години ранку. Після бані ОСОБА_81 провели в квартиру, яку для нього зняли, ОСОБА_20 поїхав до ОСОБА_21 , який з ними в бані не був, а він та ОСОБА_24 повернулися в м. Городище. Того ж дня, коли він прокинувся, до нього прийшов ОСОБА_24 та передав вказівку ОСОБА_20 взяти їжу та їхати в м. Черкаси. По приїзду в м. Черкаси разом на автомобілі ОСОБА_30 вони забрали ОСОБА_20 з ОСОБА_21 та поїхали відпочивати на річку. При виїзді з м. Черкаси з`їхали з дороги, стали на березі річки та почали їсти. Він разом з водієм пив горілку та спілкувався, після чого їх затримали.

Обвинувачений ОСОБА_24 показав, що приїхав до м. Києва на запрошення ОСОБА_20 , спочатку працював на об`єкті на вул. Заньковецької, а потім, коли у них з ОСОБА_20 закінчилися гроші, вони жили на березі річки у наметах. У серпні 2014 року ОСОБА_20 повідомив їм, що знайшов автомобіль, яким можна заволодіти, підпоївши водія. Наступного дня він побачив нового водія, який привіз ОСОБА_21 та ОСОБА_22 на автомобілі Toyota Camry білого кольору. ОСОБА_20 разом з дівчатами приїхав на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado. Легковий автомобіль залишили на стоянці біля яхт-клубу, а до місця відпочинку всі приїхали на джипі, водій якого майже одразу поїхав. Близько 22 години дівчат провели на таксі, і ОСОБА_20 , відправивши ОСОБА_21 за дровами, повідомив йому та ОСОБА_22 , що з водієм потрібно щось робити, можливо, оглушити його, оскільки він не п`є або не п`яніє. Він та ОСОБА_22 спочатку відмовилися, але, оскільки він до цього чув телефонну розмову ОСОБА_20 , у якого, як він зрозумів, вимагали гроші та погрожували, то вирішив, що проблеми будуть не тільки у ОСОБА_20 , але й у інших, а тому погодився виконати вказівку. В останній момент ОСОБА_20 несподівано змінив план та сказав, що водія необхідно вбити. За його наказом, нанести удар по голові сокирою мав ОСОБА_22 , а він підстраховував. Він та ОСОБА_22 вирішили не вбивати водія, а лише оглушити, зв`язати та залишити на місці відпочинку. ОСОБА_22 кілька разів намагався вдарити водія, але не міг наважитися, після чого пішов до ОСОБА_20 . Між ними відбулася розмова, зміст якої він не чув. Повернувшись на берег, де водій рибалив, ОСОБА_22 вдарив його ззаду сокирою по голові. Водій впав на землю та схопив руками сокиру, у цей момент з`явився ОСОБА_21 , розняв руки потерпілого та забрав у нього сокиру. Він, злякавшись, що водій почне кричати, підібрав із землі ніж та завдав ним потерпілому удар в область серця, але через стан сп`яніння та хвилювання удар в область серця відбувся не лезом ножа, а рукою, при цьому лезо пройшло повз тіло потерпілого, тобто ніякого ушкодження даним ударом потерпілому спричинено не було. Одразу до них підбіг ОСОБА_20 , накрив обличчя ОСОБА_28 чохлом від стільця, оскільки той ще був живий. Після цього тіло водія поклали до заглиблення в землі та засипали зверху сміттям. Він та ОСОБА_22 пішли до наметів, зібрали речі та всі разом поїхали на машині вбитого додому. Наступного дня вони посварилися, він та ОСОБА_22 поїхали в м. Городище, але їм зателефонував ОСОБА_20 , сказав, що винен гроші, а тому вони, якщо хочуть, можуть за ними приїхати. Повернувшись в м. Київ, отримав від ОСОБА_20 400 доларів США, які вважав заробітною платою за роботу на вул. Заньковецької. Автомобіль Toyota Camry більше не бачив і його долею не цікавився. У вересні 2014 року йому, ОСОБА_22 та ОСОБА_21 зателефонував ОСОБА_20 та назвав місце зустрічі. В обумовленому місці ОСОБА_20 забрав їх на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado, яким керував ОСОБА_56 , і вони поїхали на Жуків острів, де викопали яму, за словами ОСОБА_20 , щоб налякати адвоката, який йому винен гроші. Лопату ОСОБА_20 привіз з собою, яму копали вчотирьох по черзі, і лопату залишили там же, в кущах біля ями. Після цього повернулися в квартиру, в якій вони на той час жили, на вул. Хрещатик. Ввечері зустрілися з ОСОБА_82 , який був на автомобілі Skoda SuperB з луганськими номерами під керуванням нового водія. Він, ОСОБА_22 та ОСОБА_20 на цьому автомобілі поїхали на місце, де була викопана яма, під приводом того, що начебто ОСОБА_20 мали там повернути борг. Зупинившись неподалік від ями на перехресті доріг, вийшли з автомобіля, і ОСОБА_20 сказав, що треба щось зробити з водієм та забрати автомобіль. Він та ОСОБА_22 вирішили, що не будуть вбивати, а тому повідомили ОСОБА_20 про осічку. Той почав нервувати, вимагав, щоб вони вбили водія, але все ж таки прийняли рішення повернутися до м. Києва. ОСОБА_21 з ними на Жуковому острові не було, місце його перебування на той час йому невідомо. Наступного дня всі разом на автомобілі Mercedes-Benz нового водія ОСОБА_30 поїхали в м. Черкаси. По дорозі заїхали в м. Городище, потім направилися в с. Ірдин, де зупинилися напроти заводу. Вони звернули увагу, що їх переслідує незнайомий автомобіль, а тому вирішили пересвідчитися в цьому. Підозрілий автомобіль декілька разів проїхав повз них, з чого вони зробили висновок, що їх, дійсно, переслідують. Повернувшись в м. Городище, поселили водія в мотелі, а самі заночували вдома. Наступного дня всі поїхали в м. Черкаси, де ввечері знайшли житло для водія. Після 12 години ночі вони вчотирьох з водієм, але без ОСОБА_21 , поїхали в баню, потім водія провели до квартири, ОСОБА_20 залишився спати у ОСОБА_21 , у якого є власна квартира в м. Черкаси, а він та ОСОБА_22 вранці повернулися в м. Городище. Вдень, коли прокинувся, йому зателефонував ОСОБА_20 , сказав зайти за ОСОБА_22 , взяти у нього їжу та їхати в м. Черкаси. Виконавши вказівку, близько 19 години він та ОСОБА_22 зустрілися та поїхали в бік с. Чапаєвка, де ОСОБА_20 запропонував відпочити на березі річки. Вони розклали їжу, почали їсти, він відійшов у бік, розмовляючи по телефону, і в цей час їх затримали правоохоронці.

Обвинувачений ОСОБА_21 показав, що приїхав до м. Києва разом з ОСОБА_22 та ОСОБА_24 на запрошення ОСОБА_20 , з яким він раніше співпрацював на будівництвах. У зв`язку з відсутністю грошей вони всі спочатку жили у наметах на березі річки, і він був обізнаний про фінансові проблеми ОСОБА_20 , оскільки в його присутності останньому телефонували та погрожували. У серпні 2014 року ОСОБА_20 запропонував їм заробити, викравши автомобіль без заподіяння водієві шкоди, але він відмовився. Однак коли всі разом відпочивали на березі з водієм автомобіля Toyota Camry та інші обвинувачені перебували в стані алкогольного сп`яніння, він, повернувшись з дровами, побачив, що ОСОБА_22 стоїть над потерпілим, а той тримає в руках сокиру. Поруч з ними стояв ОСОБА_24 , який начебто оціпенів. Побоюючись, що потерпілий забере у ОСОБА_22 сокиру та нанесе нею удар у відповідь, він підбіг до них та вирвав її з рук потерпілого. У цей час ОСОБА_24 завдав удар ножем в область серця потерпілого, але слідів крові він не побачив. Перебуваючи в стресовому стані, він побіг до води, де знаходився деякий час, а тому не знає, як тіло опинилося в ямі та хто його підпалював. Він допоміг зібрати речі і вони поїхали додому. Подальшою долею автомобіля не цікавився і гроші за нього не отримував. На ОСОБА_72 острів він приїжджав разом з іншими на прохання ОСОБА_20 , щоб викопати яму для адвоката, який, захищаючи брата останнього, взяв гроші і перестав виходити на зв`язок. ОСОБА_20 хотів налякати адвоката, щоб той повернув гроші. Ввечері на Жуків острів він не їздив, ОСОБА_29 та його автомобіль не пам`ятає. Наступного дня з`явився водій ОСОБА_42 , якого він бачив і раніше, вони всі разом поїхали в м. Черкаси на автомобілі останнього Mercedes-Benz. По дорозі звернули увагу, що за ними слідкують. 12.09.2014 ввечері їх затримали на березі річки, коли вони відпочивали. Під час відпочинку спиртні напої пили лише ОСОБА_42 та ОСОБА_22 . Після затримання до нього було застосовано фізичне насильство з боку правоохоронців, які вимагали дати визнавальні показання. Також обвинувачений повідомив, що погоджувався лише на заволодіння автомобілем ОСОБА_28 без спричинення шкоди водію, а про наміри заволодіти автомобілями ОСОБА_29 та ОСОБА_30 йому відомо не було.

Суд обґрунтовано поставив під сумнів показання ОСОБА_20 про те, що він запропонував іншим обвинуваченим переїхати до м. Києва для роботи на об`єктах будівництва, яка полягала в здійсненні контролю над робітниками, у зв`язку з чим виникла необхідність додаткових автомобілів з водіями.

Обвинувачений ОСОБА_22 спростував цю версію, повідомивши, що після приїзду в м. Київ вони проживали у наметовому містечку на березі річки Дніпро у зв`язку з фінансовими проблемами. За час проживання в м. Києві вони не працювали, і звідки ОСОБА_20 брав гроші та чим він займався, йому невідомо. ОСОБА_21 також підтвердив, що після приїзду в м. Київ не працював, і повідомити детальну інформацію про об`єкти будівництва ОСОБА_20 не зміг. ОСОБА_24 показав, що нетривалий час після переїзду з м. Городище виконував ремонтні роботи в будинку на вул. Заньковецької, що не передбачало здійснення контролю над роботою інших працівників.

Незважаючи на відсутність роботи та фінансові труднощі, що підтверджується також показаннями потерпілого ОСОБА_29 та свідка ОСОБА_38 , з якими ОСОБА_20 у повному обсязі не розрахувався, останній продовжував підшукувати водіїв з автомобілями іноземного виробництва бізнес класу.

Це підтвердив свідок ОСОБА_83 , який показав, що у вказаний період часу шукав роботу водія з власним автомобілем Mitsubishi Grandis, який придбав у кредит. У мережі Інтернет він знайшов оголошення про роботу і зустрічався з чоловіком, на вимогу якого приніс копії документів на автомобіль та паспортні дані, начебто для проведення перевірки службою безпеки. Через тиждень йому зателефонували та повідомили, що він не підходить для роботи водієм, оскільки його автомобіль у кредиті. Копії документів були повернуті йому працівниками міліції.

Свідок ОСОБА_84 , у власності якого знаходився автомобіль Toyota Camry, за аналогічних обставин познайомився та зустрівся з чоловіком на ім`я ОСОБА_46 , який повідомив, що працює помічником депутата і потребує другого водія з автомобілем, оскільки на автомобілі Toyota Land Cruiser Prado, на якому він приїхав, будуть їздити охоронці. ОСОБА_46 пообіцяв заробітну плату в розмірі 1 200 доларів США, а він надав копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія, медичної довідки, страхового полісу, трудової книжки та інших, погодившись працювати лише за умови укладення відповідного договору. Пізніше того ж або наступного дня ОСОБА_46 зателефонував та запропонував йому виходити на роботу, але він відмовився, оскільки йому здалася підозрілою особа роботодавця та його поведінка. Так, ОСОБА_46 під час першої бесіди якнайменш п`ять разів спитав, чи не перебуває автомобіль у кредиті, незважаючи на його позицію не приступати до роботи без укладення договору, декілька разів пропонував почати працювати без будь-якого оформлення, а також пропонував дружні стосунки, спільні походи в баню, що не узгоджувалося з відносинами керівника та підлеглого, допускав орфографічні помилки в sms-повідомленнях тощо.

В судовому засіданні свідки показали на ОСОБА_20 як на особу, яка пропонувала їм роботу, а їхні показання про передачу обвинуваченому копій документів підтверджуються протоколом огляду місця події від 13.09.2014, в ході якого в автомобілі Mercedes-Benz д/н НОМЕР_4 в одній із сумок було виявлено, серед іншого, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля Mitsubishi Grandis, паспорту та посвідчення водія на ім`я ОСОБА_85 , копії аналогічних документів на ім`я ОСОБА_86 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належного йому автомобіля Toyota Camry (т.7 а.с.2-6).

Стосовно показань свідків та потерпілих в сукупності з показаннями ОСОБА_20 колегія суддів звертає увагу і на те, що вимагаючи у претендентів на роботу копії особистих документів та документів на транспортні засоби, обвинувачений не міг здійснити їх перевірку нібито службою безпеки за відсутності такої, ніяких заходів для офіційного працевлаштування водіїв не вчинював, питань стосовно досвіду їх роботи не ставив, а цікавився виключно належністю транспортних засобів та відсутністю за ними кредитних зобов`язань. Майбутнім водіям ОСОБА_20 повідомляв неправдиву інформацію про свій рід занять та майновий стан, на користь чого свідчать показання потерпілих та свідків про те, що ОСОБА_20 представлявся помічником депутата, а також показання ОСОБА_30 , якому обвинувачений повідомив, що є власником заводу, представився іменем ОСОБА_41 , ОСОБА_21 представив як свого помічника, а ОСОБА_22 та ОСОБА_24 як охоронців.

Дані, отримані під час проведення НСРД, результати яких викладені у відповідних протоколах, достеменно підтверджують той факт, що ОСОБА_20 у кінці липня на початку серпня 2014 року запланував вчинення вбивств водіїв з метою заволодіння належними їм автомобілями, довів це до відома ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , які погодилися на пропозицію та переїхали до м. Києва.

Після вбивства ОСОБА_28 , для чого ОСОБА_20 визначив місце, час, спосіб та розподілив ролі між співучасниками, та заволодіння автомобілем Toyota Camry, він знайшов покупця на автомобіль та можливість незаконної перереєстрації права власності на майно вбитої особи, 16.08.2014 продав його ОСОБА_27 за 10 000 доларів США, а співучасникам передав за це по 400 доларів США, що підтвердили ОСОБА_22 та ОСОБА_24 .

При цьому суд правильно визнав показання обвинувачених ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , які частково визнали вину у вбивстві ОСОБА_28 , перекладали відповідальність за це на ОСОБА_20 , повідомляли про свою домовленість лише оглушити ОСОБА_28 та залишити його в кущах, а так само показання обвинуваченого ОСОБА_21 про випадковий збіг обставин, за яких він опинився в ролі вимушеного спостерігача, непослідовними і такими, що направлені на намагання максимально зменшити свою участь у вчиненні вбивства.

Надалі всі обвинувачені продовжували проживати разом, і через незначний проміжок часу ОСОБА_20 запланував вбити ОСОБА_29 та заволодіти його автомобілем Skoda SuperB, для чого попередньо отримав від останнього копії особистих документів та документів на автомобіль, визначив місце, час, спосіб вчинення злочину, заздалегідь придбав знаряддя злочину пістолет, який передав ОСОБА_24 , а також придбав лопату і разом з усіма обвинуваченими викопав яму нібито для залякування адвоката, а насправді, для поховання тіла потерпілого.

Здійснивши всі дії з підготовки до вбивства ОСОБА_29 , разом з ним на його автомобілі ОСОБА_20 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 приїхали на Жуків острів, де зупинилися неподалік від попередньо викопаної ями, а ОСОБА_21 в цей час, знаходячись на в`їзді на Жуків острів в автомобілі Toyota Land Cruiser Prado під керуванням ОСОБА_38 , спостерігав на навколишньою обстановкою. Однак у зв`язку з побоюваннями бути викритими через значну кількість автомобілів та повідомлення ОСОБА_21 про можливе спостереження за ними правоохоронців, вони відмовилися від вчинення запланованого злочину у вказаний день, на користь чого свідчить зміст телефонної розмови ОСОБА_21 , який після цих подій розповідає про наявність автомобіля Skoda SuperB з Луганською реєстрацією і те, що водія, скоріш за все попередили, оскільки він припинив співпрацювати з ОСОБА_20 .

В подальшому ОСОБА_20 , знайшовши ОСОБА_81 з автомобілем Мercedes-Benz та отримавши копії документів у серпні 2014 року, розробив план заволодіння вказаним транспортним засобом, визначив місце та спосіб вчинення вбивства потерпілого, яке мало відбутися в Черкаській області в лісі неподалік м. Городище, розподілив ролі між співучасниками, у відповідності з якими ОСОБА_24 повинен був застрелити ОСОБА_81 з пістолету, який йому раніше дав ОСОБА_20 , а всі інші мали спостерігати за обстановкою. Однак, вчинивши всі необхідні заплановані дії, обвинувачені не довели злочин до кінця, оскільки сталася осічка, і ОСОБА_20 вирішив вбити ОСОБА_81 шляхом отруєння. Для цього дав завдання ОСОБА_24 знайти в мережі Інтернет інформацію про наслідки вживання снодійного препарату разом з алкогольними напоями, що, на думку обвинувачених, повинно було призвести до летальних наслідків. Продовжуючи готуватися до вбивства ОСОБА_30 , ОСОБА_20 придбав в аптеці снодійний препарат Донорміл, в упаковці якого було 30 таблеток, 25 з них ОСОБА_20 та ОСОБА_21 розчинили в алкогольному напої, а 5 таблеток, які залишися, були вилучені того ж дня під час огляду місця події. Про намір вбити потерпілого саме шляхом отруєння були обізнані всі обвинувачені, оскільки ОСОБА_22 , який не займався пошуком інформації та приготуванням суміші препарату з алкоголем, знав про це ще до поїздки на берег річки, де відбулося затримання. Надалі, перебуваючи в урочищі Білі піски на березі річки Дніпро, ОСОБА_20 наполегливо схиляв ОСОБА_81 , незважаючи на те, що він був водієм, вживати алкоголь, наливаючи йому мутну рідину з окремої пляшки. Свою наполегливість у примушуванні ОСОБА_30 до вживання спиртних напоїв ОСОБА_20 пояснив тим, що їх супроводжував ще один автомобіль, що однак заперечили потерпілий та інші обвинувачені.

Крім того, даючи оцінку показанням обвинувачених, а також після дослідження результатів НСРД повідомленням ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які не заперечували факту та змісту розмов, однак зазначили, що вони розповідали співкамерникам версію начебто вчинення ними злочинів, що була повідомлена їм співробітниками міліції, суд у вироку вірно зазначив, що опис деталей вбивства ОСОБА_28 та емоційне забарвлення подій, не могли бути відомі особам, які не були присутні на місці вчинення злочину.

На переконання колегії суддів, така позиція захисту є нещирою, оскільки ніякої доцільності у відтворенні перед співкамерниками версії, нав`язаної працівниками органу досудового розслідування, у ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які в ході досудового розслідування не давали показання, взагалі, а в суді першої інстанції категорично заперечили винуватість у вчиненні злочинів, не було. На користь цього свідчить те, що телефонні розмови ОСОБА_21 , зміст яких співпадає зі змістом розмов в ІТТ, відбувалися ще до його затримання. Що стосується ОСОБА_20 , то, крім обставин вчинення злочинів, він співкамернику розповідає і позицію захисту, яку має намір використати, щоб у найгіршому з варіантів бути засудженим за незаконне заволодіння транспортним засобом і отримати покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки або, взагалі, не пов`язане з реальним позбавленням волі, висловлює своє незадоволення тим, що ОСОБА_24 повідомив працівникам міліції, де знаходився труп ОСОБА_28 , що домовився з співучасниками про те, що вони візьмуть вину за вчинення злочинів на себе, пригрозивши їм застосуванням насильства, а саме, що вони не доїдуть до СІЗО.

Правильно суд відкинув і позицію захисту стосовно відсутності в діях ОСОБА_24 та ОСОБА_22 складу злочинів по епізоду з потерпілим ОСОБА_29 , яку обвинувачені мотивували тим, що нібито відмовилися виконувати наказ ОСОБА_20 вбити водія. Оцінюючи ці показання в сукупності з даними у протоколах проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , інформацією, отриманою в результаті НСРД, суд дійшов висновку, що ознак добровільності при відмові від вбивства ОСОБА_29 , не було. Зокрема, ОСОБА_33 під час слідчого експерименту, вказуючи про добровільну відмову від вбивства, пояснив, що вбити водія непомітно, з урахуванням кількості автомобілів, було нереально. ОСОБА_21 також повідомив співрозмовнику в ІТТ ГУ МВС України в м. Києві, що вбити водія автомобіля Skoda перешкодили як велика кількість автомобілів, так і можлива присутність працівників міліції, про що він повідомив співучасників по телефону.

Твердження в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_21 , ОСОБА_20 та захисника ОСОБА_13 про неконкретність висунутого обвинувачення, оскільки органом досудового розслідування та судом не встановлено, коли у обвинувачених виник умисел на вбивство ОСОБА_28 , замахи на вбивства ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , достовірну дату вбивства ОСОБА_28 , які дії вчинили ОСОБА_21 та ОСОБА_20 з метою позбавлення потерпілих життя, не відповідають дійсності і спростовуються змістом формулювання висунутого обвинувачення в обвинувальному акті, яке суд визнав доведеним. Обвинувачення є достатнім для повного розуміння його суті і необхідним для підготовки адекватного захисту, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішеннях у справах Абрамян проти Росії, Матточіа проти Італії, і відповідає положенням, закріпленим у п.п.а п.3 ст.6 Конвенції в контексті забезпечення права на справедливий суд.

Дії ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , вчинені з метою вбивств власників та володільців автомобілів саме з метою подальшого незаконного заволодіння транспортними засобами, мали узгоджений характер, кожен з обвинувачених виконував відведену йому роль з метою досягнення спільного злочинного результату, а тому доводи обвинувачених ОСОБА_21 , ОСОБА_20 та захисника ОСОБА_13 про протилежне, ситуаційний характер вчинюваних останніми дій та відсутність доказів наявності у обвинувачених умислу на вбивство та корисливого мотиву, не заслуговують на увагу.

З приводу позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_22 колегія суддів зауважує, що вона є суперечливою, оскільки обвинувачений в апеляційній скарзі власноручно зазначає, що діяв разом з іншими обвинуваченими за наказом ОСОБА_20 , не в повній мірі усвідомлюючи серйозність ситуації, не погоджується з вироком лише в частині кваліфікації його дій за ч.2 ст.115 КК України, при цьому просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції без наведення передбачених для цього підстав. Разом з тим, доводи ОСОБА_22 , що він не передбачав та не бажав настання смерті ОСОБА_28 , є надуманими, оскільки обставини вчинення злочину, мета, знаряддя злочину, локалізація тілесних ушкоджень, а саме, завдання потерпілому двох ударів сокирою в голову з метою заволодіння його транспортним засобом з силою, достатньою для утворення перелому склепіння черепу, яке могло призвести до ушкодження речовини мозку, від якого настала смерть потерпілого, достеменно свідчить про спрямованість умислу саме на вбивство.

З цих же підстав, а також з урахуванням встановлених раніше обставин колегія суддів вважає непослідовною і позицію обвинуваченого ОСОБА_20 , який в первинній апеляційній скарзі просить пом`якшити вирок, стверджуючи про те, що вину визнає та щиро кається, а в подальшому подав зміни та доповнення до апеляційної скарги, кардинально змінивши своє відношення.

Як стверджують ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та захисник ОСОБА_13 , посилання у вироку як на доказ отримання користі обвинуваченими від реалізації автомобіля Toyota Camry на показання свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_34 не можуть бути використані як джерело доказів на підтвердження грошових відносин. Однак, на яких нормах кримінального процесуального закону ґрунтуються ці твердження, враховуючи те, що свідки допитані з дотриманням вимог закону, сторона захисту не вказує. Всупереч доводам захисту дата проведення розрахунку між ОСОБА_27 та ОСОБА_20 встановлена 16.08.2014. І що мав на увазі захист, звертаючи увагу на відсутність у справі процесуального рішення про законність перереєстрації автомобіля Toyota Camry ОСОБА_27 і службовими особами ТОВ Автодім-Ю, незрозуміло, адже незаконність продажу ОСОБА_27 автомобіля вбитого ОСОБА_28 не викликає жодних сумнівів.

Стосовно доводів в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та захисника ОСОБА_13 про неповноту досудового розслідування слід зазначити, що згідно з ст.409 КПК України вказана неповнота, взагалі, не є підставою для зміни або скасування судового рішення. Безпідставними є і посилання на неповноту судового розгляду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування таких обставин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Даних про те, що суд першої інстанції відхилив клопотання сторони захисту про дослідження певних доказів, апеляційні скарги та матеріали справи не містять, у зв`язку з чим посилання на неповноту судового розгляду є безпідставними.

Всупереч доводам обвинувачених та захисника дані про перебування ОСОБА_28 в розшуку містяться в кримінальному провадженні. Зокрема, з рапорту оперуповноваженого ВКР Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві, копії рапорту оперуповноваженого ВКР Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві, копії запиту начальника Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві вбачається, що за заявою ОСОБА_26 ( ОСОБА_87 ) про зникнення батька подія була зареєстрована 16.08.2014 в журналі ЄО № 36305 та 17.08.2014 СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві по даному факту було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0008997 за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.115 КК України. З метою розшуку ОСОБА_28 ВКР Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві заведено оперативно-розшукову справу Розшук № 03-2842 від 17.08.2014 та здійснювалися відповідні оперативно-розшукові заходи (т.4 а.с.31, 34, 35).

Здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, слідчий згідно з ч.5 ст.40 КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності і сам визначає обсяг слідчих (розшукових) та процесуальних дій, які необхідно провести для доказування обставин у кримінальному провадженні. Той факт, що виявлений 13.09.2014 на березі річки Дніпро труп належить саме ОСОБА_28 , доведено належними та допустимими доказами і не викликає жодних сумнівів, а тому відсутність у кримінальному провадженні медичної карти, військової справи ОСОБА_28 , словесного портрету та фотокарток трупа за правилами сигналетичної фотографії, даних про дактилоскопіювання трупа, протоколу пред`явлення трупа для впізнання тощо, а також решти всіх можливих експертиз не свідчить про неповноту досудового розслідування.

Яким чином відсутність інформації про джерела доходу потерпілого, пошук роботи за сайтами могла вплинути на висновки суду, обвинувачені та захисник в апеляційних скаргах не наводять.

Що ж стосується посилань на те, що не проаналізовано та не витребувано статистичні дані судових справ про оголошення у розшук, не долучено процесуальні рішення про причетність ОСОБА_35 та ОСОБА_36 до зникнення ОСОБА_28 , то вони є недоречними, оскільки судових справ про оголошення в розшук відповідно до вимог чинного законодавства не може бути, взагалі. В цьому кримінальному провадженні обвинувачення у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_28 було висунуто ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , а не іншим особам, і суд визнав це обвинувачення доведеним.

Не вбачається, на переконання колегії суддів, ніяких суперечностей і між висновками молекулярно-генетичних експертиз, що б давало суду підстави доручити проведення додаткової комплексної експертизи. Згідно з висновком експерта № 820 мб від 29.12.2014 було виявлено генетичні ознаки клітин з ядрами, що не збігалися між собою та належали двом невстановленим особам чоловічої статі, які користувалися різними зубними щітками. А згідно з висновком експерта № 897 мб від 10.02.2015 було встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка фрагмента кістки із залишками м`язової тканини трупа, які збігаються з генетичними ознаки клітин з ядрами на одній із зубних щіток, вилученій за місцем проживання ОСОБА_28 .

Стверджуючи про те, що суд не призначив низку експертиз, як то мікрочасток волокнистих матеріалів, матеріалів горіння, залишків мобільного телефону, залишків одягу, а також не перевірив прив`язку до місцевості дії мобільних телефонів, сторона захисту не зазначає, для встановлення яких обставин це необхідно було здійснити, і, знову ж таки, ігнорує той факт, що такі клопотання нею не заявлялися.

Разом з тим, слідчим призначалася судова хімічна експертиза, згідно з висновком якої № 46хс від 09.02.2015 на наданих на дослідження пакеті з полімерного матеріалу з фрагментами клейкої стрічки, який був на голові трупа ОСОБА_28 , та фрагментах обгорілої тканини одягу ОСОБА_28 слідів легкозаймистих рідин, пально-мастильних матеріалів та нафтопродуктів не виявлено (т.4 а.с.129-131). Однак цей доказ не підтверджував існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому суд і не посилався на нього у вироку.

Також сторона захисту вважає, що незастосування під час огляду місця події металошукача спростовує висновки суду можливість отримання потерпілим ОСОБА_28 тілесних ушкоджень, що спричинили смерть, і стверджує, що не перевірено алібі обвинувачених та їхні версії про отримання невстановленою особою, труп якої виявлено, перелому склепіння черепу від дії гвинта моточовна чи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Між тим, логічних доводів з приводу того, яким чином незастосування металошукача може поставити під сумнів висновки про причину смерті ОСОБА_28 , обвинувачені та захисник не наводять. Причина смерті встановлена судово-медичним експертом, висновок якого № 2677 від 10.11.2014 не викликає сумнівів стосовно його повноти та правильності. Алібі ОСОБА_20 , який заперечив свою причетність до вбивства ОСОБА_28 і присутність під час вчинення злочину спростували інші обвинувачені. Що ж стосується версій про обставини, за яких особа могла отримати тілесні ушкодження, то жоден з обвинувачених таких показань не давав, а тому ані слідчий, ані суд і не повинні були з`ясовувати всі можливі причини смерті задля спростування гіпотетичних припущень сторони захисту, які виникли під час апеляційного розгляду, і з цією ж метою встановлювати джерела реалізації сокири, яка, можливо, була продана пізніше, ніж було вбито ОСОБА_28 .

З цих же підстав, на думку колегії суддів, надуманими є і твердження в апеляційних скаргах про можливу провокацію в частині замахів на умисні вбивства ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , які, можливо, є співробітниками оперативних підрозділів поліції, лише тому, що кримінальне провадження не містить даних про джерела їх доходів.

Відповідно до сформованої позиції ЄСПЛ (рішення у справах Тейксейра де Кастро проти Португалії, Худобін проти Російської Федерації, Ваньян проти Російської Федерації, Раманаускас проти Литви) під провокацією (поліцейською) розуміються випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того, щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу.

Однак з огляду на позицію ОСОБА_20 , який заперечив винуватість у пред`явленому обвинуваченні, взагалі, і встановлені судом обставини, у відповідності з якими він за власною ініціативою самостійно здійснював пошук потенційних потерпілих з метою заволодіння їхніми транспортними засобами, мова про провокацію злочинів не може йти. Що ж стосується інших обвинувачених, то, як це випливає з їхніх показань, ніхто їх не провокував, і вони діяли за вказівками ОСОБА_20 .

Доводи про те, що суд без відповідної оцінки залишив висновок медико-криміналістичної експертизи стосовно знаряддя вбивства та способу нанесення тілесних ушкоджень, є необґрунтованими, оскільки цей висновок не суперечить даним у протоколах слідчих експериментів за участю підозрюваних ОСОБА_31 та ОСОБА_22 .

Експертиза проведена з дотриманням Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної криміналістики бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995. Висновок експерта містить вступну, дослідну, синтезуючу частини, підсумки та додатки.

У відповідності з п.1.27.2 Правил у дослідженні докладно подано опис кожного речового доказу та ушкоджень. Перелічено методики, які використовувались при їх дослідженні, умови проведення дослідження та результати з додаванням фотознімків і таблиць тощо. Тому посилання в апеляційних скаргах, що до висновку експерта не долучено матеріали експериментального дослідження, є надуманими.

Враховуючи те, що на дослідження лікарю судово-медичному експерту-криміналісту було надано фрагмент черепа, то цілком очевидним є те, що судово-медичних даних про дію клинка наданого ножа немає.

З огляду на змагальність кримінального провадження та відсутність відповідних клопотань сторони обвинувачення та сторони захисту суд і не повинен був витребувати акт судово-медичного дослідження трупа. Не скористалася сторона захисту і правом заявити клопотання про виклик експерта для з`ясування тієї обставини, чи виключають судово-медичні дані удар ножем з урахуванням того, що виявлений труп зазнав різко виражених гнильних змін.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 у вчиненні кримінальних правопорушень, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинувачених за:

- п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб; за ч.3 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя потерпілого, що завдало великої матеріальної шкоди (за епізодами умисного вбивства ОСОБА_28 та заволодіння належним йому автомобілем Toyota Camry);

- за ч.3 ст.15, п.п.6, 9 ч.2 ст.115 КК України незакінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб (за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_29 );

- за ч.2 ст.15, п.п.6, 9 ч.2 ст.115 КК України закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб (за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_30 );

- за ч.1 ст.14, ч.3 ст.289 КК України готування до незаконного заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя потерпілого (за епізодами готування до заволодіння автомобілями ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , відповідно, Skoda SuperB і Мercedes-Benz).

При цьому суд, кваліфікуючи дії обвинувачених за вбивство ОСОБА_28 та замахи на вбивства ОСОБА_29 і ОСОБА_30 , дійшов висновку, що така кваліфікуюча ознака, передбачена п.9 ч.2 ст.115 КК України, інкримінована органом досудового розслідування, як вчинення умисного вбивства з метою полегшити вчинення іншого злочину, є зайвою, та зазначив у вироку, що метою вчинення цих злочинів було бажання обвинувачених заволодіти належними потерпілим автомобілями, що охоплюється п.6 та п.12 вказаної частини ст.115 КК України.

Правильною є і кваліфікація дій за ч.1 ст.263 КК України ОСОБА_20 носіння, придбання та передача вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу та ОСОБА_24 носіння, зберігання та придбання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Незважаючи на те, що сторона захисту не виклала в апеляційних скаргах всі обґрунтування того, у чому полягає незаконність та необґрунтованість вироку, але вказала на них, висловлюючи доводи щодо поданих апеляційних скарг та виступаючи в судових дебатах, колегія суддів вважає за доцільне перевірити їх у повному обсязі.

Захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_14 зазначили, серед іншого, про порушення права обвинувачених на розгляд кримінального провадження судом присяжних, стверджуючи, що таке право прокурор обвинуваченим не роз`яснив та аналогічне порушення допустив суд першої інстанції під час підготовчого судового засідання, на користь чого свідчить відсутність у справі письмових роз`яснень прокурора та суду про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних. Також судом було порушено вимоги ч.1 ст.319 КПК України стосовно незмінності складу суду. Крім того, вказали на порушення правил підсудності, оскільки останнє за часом кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , було вчинено на території Черкаської області, а відтак кримінальне провадження не підсудне Оболонському районному суду м. Києва. Додатковою підставою для визнання даних у протоколі огляду місця події від 16.08.2014 квартири за місцем проживання ОСОБА_28 недопустимим доказом вказали на невідповідність протоколу вимогам ч.3 ст.104 КПК України, оскільки описова та заключна частини не містять відомостей про послідовність дій, вилучені речі та спосіб їх ідентифікації, зокрема, не вказано, де саме вилучено зубні щітки та станок для гоління, їх індивідуальні ознаки, спосіб упаковування речових доказів. Цей огляд проведено 16.08.2014, у той час як відомості до ЄРДР внесено 17.08.2014, що суперечить вимогам ч.3 ст.214 КПК України. Стверджують, що всупереч вимогам ч.ч.2, 4 ст.223 КПК України огляд домоволодіння по АДРЕСА_2 було проведено о 3 годині 13.09.2014, а відомості до ЄРДР внесені лише 15.09.2014. До того ж, всупереч вимогам ч.ч.1, 3 ст.210 КПК України після затримання обвинувачені не були доставлені до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, якими є СВ Городищенського РВ УМВС в Черкаській області та СВ Золотоніського РВ УМВС в Черкаській області, і слідчими цих органів досудового розслідування ОСОБА_88 та ОСОБА_89 , які складали протоколи огляду місця події домоволодіння по АДРЕСА_5 та ділянки в урочищі Білі піски відомості до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.14, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263 КК України, не вносилися. Наполягаючи на недопустимості даних у протоколі огляду місця події від 13.09.2014, в ході якого вилучено труп чоловіка, сокиру та ніж, вказують на порушення права ОСОБА_24 , який приймав участь під час слідчої дії, на захист, оскільки на той час він вже був затриманий і у нього не було захисника, участь якого згідно з ст.52 КПК України є обов`язковою у кримінальних провадженнях щодо особливо тяжких злочинів. Звертають увагу і на невідповідність обвинувального акта вимогам закону, оскільки він не містить формулювання обвинувачення за статтями КК України, викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень, конкретизації дій, які інкримінуються кожному з обвинувачених, із зазначенням переліку діянь, які входять до об`єктивної сторони складу кримінальних правопорушень, наслідку цих діянь та прямого причинного зв`язку між діяннями та наслідками, конкретизації ступеню вини кожного з обвинувачених. Що стосується реєстру матеріалів досудового розслідування, то він не відповідає вимогам ч.2 ст.109 КПК України, адже вказує на проведення огляду житла за відсутності ухвали слідчого судді та містить дані про порушення порядку тимчасового доступу до речей та документів, про що свідчить відсутність ухвал слідчого судді про арешт речей у переліку заходів забезпечення кримінального провадження, а також містить відомості про порушення порядку зберігання речових доказів, передбаченого ч.2 ст.100 КПК України та Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012. На порушення встановленого порядку орган досудового розслідування повернув власнику речові докази, які мають використовуватися стороною обвинувачення, а тому ці докази втратили своє доказове значення і не можуть бути заявлені як речові докази, оскільки без відповідного судового рішення повернуті потерпілим.

Захисник ОСОБА_17 стверджує про недопустимість даних у протоколах за результатами проведення НСРД, посилаючись на те, що до закінчення досудового розслідування клопотання, ухвали та доручення, які є невід`ємною частиною матеріалів досудового розслідування, стороні захисту в порядку ст.290 КПК України відкриті не були, що суперечить вимогам КПК України, Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України № 114/1042/516/1199/936/1687/5 від 16.11.2012. Посилається захисник і на правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 16.03.2017 в справі № 671/463/15-к. Вказані ухвали, доручення та клопотання відсутні і в реєстрі матеріалів досудового розслідування. Звертає увагу на те, що НСРД проводилися з 13.06.2014, у той час як ухвали слідчого судді були постановлені лише 16.09.2014, тобто три дні відповідні слідчі дії проводилися без ухвали слідчого судді, що є незаконним і суперечить вимогам ч.1 ст.250 КПК України, оскільки на той час підозрювані вже були затримані, знаходилися в Ізоляторі тимчасового тримання, а відтак ніякого невідкладного випадку, пов`язаного з врятуванням життя людей та запобіганням вчиненню тяжкого або особливо тяжкого злочину не існувало і не могло існувати. Дозвіл на проведення НСРД було надано прокурору ОСОБА_90 , однак згідно з ч.6 ст.246 КПК України проводити такі дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування злочину або за його дорученням уповноважені оперативні підрозділи. Прокурору ж таке право законом не надано, а тому ухвала слідчого судді, якою прокурору надано право на втручання у приватне спілкування особи, є незаконною, а докази, одержані на підставі такої ухвали, є недопустимими. Протоколи проведення НСРД суперечать вимогам ст.104 КПК України, оскільки не містять докладного опису ходу проведення НСРД та їх результатів, посилання на ухвалу слідчого судді, яка була підставою для їх проведення, а лише на постанову слідчого, яка стороною обвинувачення надана не була, тому перевірити допустимість протоколів як доказів суд не міг. Крім того, на думку захисника, було порушено п.11 ч.1 ст.7, ст.18 КПК України, які встановлюють як одну із засад кримінального провадження свободу від самовикриття, що пов`язано з принципом презумпції невинуватості, є основою права на справедливий суд та випливає з ст.6 Конвенції, ст.ст.62, 63 Конституції України. Практика ЄСПЛ в рішеннях у справах Саундерс проти Сполученого Королівства, Биков проти Росії, Александр Зайченко проти Росії, Функе проти Франції, Яллох проти Німеччини, Гефген проти Німеччини, Аллан проти Сполученого Королівства вказує на порушення свободи обвинуваченої особи не свідчити проти себе, у тому числі, коли до особи застосовується примус обманним шляхом із використання прихованих технік розслідування. А тому захисник вважає, що сторона обвинувачення не мала права проводити втручання у приватне спілкування осіб, які вже є підозрюваними у кримінальному провадженні, задля того, щоб використати як докази інформацію, яку в ході бесід з сусідами по камерах в Ізоляторі тимчасового тримання повідомляли підозрювані, не знаючи, що ця інформація фіксується, і, фактично, здійснювали самовикриття стороннім особам, не бажаючи, щоб ця інформація стала відома органу досудового розслідування, що згідно з п.4 ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний був визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод. Захисник висловлює припущення, що, можливо, така інформація була насильно нав`язана підозрюваним оперативними співробітниками міліції і не має нічого спільного з істинним перебігом подій, адже в кримінальному провадженні відсутні відомості про те, чи проводилася перевірка за заявами обвинувачених про застосування до них під час та після затримання фізичного та психічного насильства, побоїв, примушування до зізнання та дачі показань з боку співробітників міліції. Висловлює захисник і доводи про порушення правил підсудності, про що зазначено раніше.

Захисником ОСОБА_18 висловлювалися доводи про процесуальні порушення, допущені судом під час допиту потерпілих та свідків. Як стверджував захисник, суперечності та неточності в показаннях не було усунуто, і судом першої інстанції не надавалася можливість перехресного допиту свідків, чим було порушено вимоги ч.7 ст.352 КПК України. Що стосується висновків експертів, то в них відсутні дані, які б вказували на те, хто із службових осіб попередив експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправильний висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Зокрема, постанова слідчого Деснянського РУГУ МВС України від 13.09.2014, якою призначено судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_28 , не містить даних про таке попередження, що суд першої інстанції залишив поза увагою, а відтак, експерт ОСОБА_91 не був попереджений про кримінальну відповідальність. Також у цьому висновку експерта № 2677 від 10.11.2014 не зазначено час проведення експертизи. Вказуючи на порушення права обвинувачених на захист, зазначає, що підозрюваним не були роз`яснені положення ст.4 Закону України Про судову експертизу, згідно з якими незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються присутністю учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення експертизи. Присутність обвинуваченого та інших осіб передбачені і п.2.13.2 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995. Присутність ОСОБА_20 при проведенні експертизи забезпечена не була, а відтак порушено його право на захист, у зв`язку з чим суд безпідставно поклав в основу рішення про винуватість його підзахисного висновки експертів. Крім того, всупереч вимогам ч.2 ст.102 КПК України, Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, у висновку експерта № 42-МК від 29.01.2015 за результатами проведення медико-криміналістичної експертизи сокири та ножа не зазначено докладного опису проведених досліджень, методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка, відсутній перелік рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 1722/5 від 30.07.2010, інші інформаційні джерела, які використовувались експертом при вирішенні поставлених питань, за правилами бібліографічного опису, із зазначенням реєстраційних кодів методик проведення судових експертиз з Реєстру методик проведення судових експертиз, який ведеться відповідно до Порядку ведення Реєстру методик проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1666/5 від 02.10.2008. У цьому ж висновку експерт не зазначає відомості про надані матеріали справи (вид, назва матеріалів, документів та кількість аркушів), вказує, що він отримав два пакети з ножем та сокирою, однак при цьому посилається на протоколи проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_24 та ОСОБА_22 . Судом першої інстанції при перевірці й оцінці висновків експертів не було з`ясовано: чи додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, на чому наголошено у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах. Зазначає і про те, що слідчим та прокурором не в повній мірі виконано вимоги ст.290 КПК України при відкритті матеріалів кримінального провадження, оскільки з протоколу про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від 26.02.2015 вбачається, що підозрюваному ОСОБА_20 та захиснику ОСОБА_25 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування № 08997 у 9 томах та до аудіо- та відеозаписів із зазначенням того, скільки аркушів містить кожний том, але в протоколі не вказано, що стороні захисту надавалися для ознайомлення речові докази і які саме матеріали справи, що є порушенням права на захист та згідно з ч.2 ст.89 КПК України тягне за собою неможливість дослідження цих доказів, на чому наголошено в правовій позиції у постанові Верховного Суду України від 16.03.2017 справа № 5-364кс16, постанові Верховного Суду № 266/1510/17. У зв`язку з цим вважає, що необхідно застосувати доктрину плодів отруєного дерева до висновків експертів, які досліджували ці речові докази. З підстав невідкриття стороні захисту ухвал слідчого судді Апеляційного суду міста Києва про надання дозволу на проведення НСРД до направлення обвинувального акта до суду стверджує про недопустимість даних у протоколах НСРД. Вказує на порушення права ОСОБА_20 на захист і під час затримання, оскільки підпис адвоката ОСОБА_92 в протоколі затримання від 13.09.2014 викликає сумнів у тому, чи був адвокат присутній при складанні протоколу та особистому обшуку його підзахисного, чи мав конфіденційну зустріч з підозрюваним і чи надавав йому правову допомогу до цього, про що свідчить відсутність у вступній частині протоколу інформації про всіх осіб, які присутні при проведенні процесуальної дії. До того ж, у протоколі ОСОБА_20 власноручно зазначив, що його було затримано в м. Черкаси о 22 годині 12.09.2014.

Обвинувачений ОСОБА_20 , крім викладеного в апеляційній скарзі, стверджував про неналежний його захист під час провадження в суді першої інстанції, оскільки адвокат ОСОБА_25 не погоджував з ним позицію захисту, не вживав заходів, спрямованих на його захист, не заявляв жодних клопотань та погоджувався з клопотаннями сторони обвинувачення, наслідком чого стало ухвалення щодо нього обвинувального вироку. Підтвердженням цього, як вважає ОСОБА_20 , стало подання захисником невеликої за обсягом апеляційної скарги, незважаючи на численні порушення, допущені під час досудового розслідування та в суді першої інстанції, і всі клопотання на цих стадіях заявлялися виключно за його ініціативою та всупереч позиції захисника. Також захисник переконував його зізнатися у вчиненні інкримінованих злочинів, оговорюючи тим самим себе та інших підозрюваних, тобто, фактично, співпрацював зі слідством. Зазначає про недопустимість доказів, отриманих за наслідками проведення НСРД, викладаючи доводи, аналогічні доводам захисника ОСОБА_17 . Крім того, як вважає обвинувачений, суд неправильно врахував як обставину, що обтяжує йому покарання, рецидив злочинів, оскільки за змістом п.1 ч.1 ст.67 КК України рецидив не може бути самостійною обставиною, яка обтяжує покарання, а лише разом з повторністю, а суд у вироку вказав, що ОСОБА_20 спланував вчиняти умисні вбивства людей з корисливих мотивів з метою заволодіння належними їм транспортними засобами, тобто про відсутність повторності в розумінні ст.32 КК України, що свідчить про наявність у нього умислу на вчинення продовжуваного злочину.

Доводи в апеляційних скаргах про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме, що при здійсненні правосуддя суд порушив вимоги Конвенції, що виразилося у тривалому провадженні досудового розслідування та судового розгляду, поганому поводженні з особами, які тримаються під вартою, неефективністю досудового розслідування за фактом зникнення ОСОБА_28 , є надуманими, оскільки, як зазначалося раніше, процесуальні порушення, нібито допущені під час досудового розслідування, не є передбаченою законом підставою для скасування вироку. Тривалість судового провадження в суді першої інстанції відповідає засадам розумних строків, передбаченим ст.28 КПК України, та об`єктивно пояснюється його складністю з огляду на кількість обвинувачених, позиції захисту, обсяг та специфіку процесуальних дій, які проводив суд, поведінку учасників кримінального провадження, як то свідків та потерпілих, які не з`являлися в судові засідання. Крім того, скасування вироку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції не тільки не усуне, а й навпаки, сприятиме тривалості кримінального провадження.

Згідно з ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.84 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит.
Твердження, що протоколи проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_22 та ОСОБА_24 отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, коли вказані особи перебували в процесуальному статусі свідків, а тому є недопустимими доказами, і що суд поклав в основу прийнятого рішення показання, які він безпосередньо не сприймав під час судового засідання, безпідставні.

Згідно з ч.1 ст.240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Враховуючи те, що ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , вже перебуваючи в статусі підозрюваних, повідомили про обставини вчинення вбивства ОСОБА_28 та замаху на вбивство ОСОБА_29 , за їх згодою та в присутності їхніх захисників з виїздом на місця, на які вказували підозрювані, у тому числі з метою встановлення механізму заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть, слідчий провів відповідні слідчі дії. Дані, отримані в ході слідчих експериментів, мають іншу процесуальну природу, ніж показання, а тому передбачених ч.4 ст.95 КПК України перешкод посилатися на них у вироку у суду першої інстанції не було.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що обставини, повідомлені та відтворені ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , майже повністю збігаються з їхніми показаннями, наданими суду першої інстанції, коли обвинувачені утримувалися в слідчому ізоляторі і рахувалися за судом, що виключало здійснення на них тиску працівниками органу досудового розслідування, і спростовує доводи сторони захисту про те, що під час проведення слідчих експериментів вони обмовили себе внаслідок застосування фізичного та психологічного насильства.

Що стосується протоколу огляду місця події від 13.09.2014, під час якого було виявлено труп потерпілого ОСОБА_28 в місці, на яке показав ОСОБА_24 , та знаряддя злочину, то суд поклав в основу вироку лише дані з цього протоколу, які стосуються виключно виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме, виявлення трупа, сокири та ножа, а не на обставини, повідомлені ОСОБА_24 . А тому доводи про недопустимість цього протоколу та висновку медико-криміналістичної експертизи № 42-МК від 29.01.2015, об`єктом дослідження якої були сокира та ніж, безпідставні.

Нічим не доведеним припущенням є і твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_24 помер насильницькою смертю, оскільки згідно з довідкою про причину смерті в лікарському свідоцтві про смерть № 290/2 від 30.01.2017 причиною смерті є гнійний сфероїдальний синусит (т.16 а.с.53). Акцентуючи увагу на відсутності в справі процесуального рішення за фактом смерті ОСОБА_24 , захисники ОСОБА_13 та ОСОБА_93 замовчують той факт, що ОСОБА_24 помер після ухвалення вироку, у той час як кримінальне провадження перебувало у провадженні судів з березня 2015 року. Заявляючи в суді апеляційної інстанції клопотання про витребування цього процесуального рішення, захисники не вказали його реквізити та орган, який прийняв відповідне рішення.

З приводу решти доводів, якими сторона захисту намагається довести недопустимість як доказів даних у цих протоколах, колегія суддів зазначає, що КПК України не передбачено проведення такої слідчої дії, як відтворення обстановки та обставин події. Такі поняття, як експериментальна частина слідчих експериментів, яка, на переконання захисту, повинна бути відображена в протоколі судового засідання, доказова частина, процесуальна мітка, кримінальним процесуальним законом не передбачені, як і ведення протоколу судового засідання.
Стосовно посилань в апеляційних скаргах на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам кримінального процесуального закону не повідомив про застосування до обвинувачених катування прокурору, який здійснював процесуальне керівництво, слід зауважити, що таке повідомлення не входить до повноважень суду. Відомості про кримінальне правопорушення згідно з ч.1 ст.214 КПК України вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ними з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинене кримінальне правопорушення. А тому саме сторона захисту повинна була ініціювати перед органом досудового розслідування питання про внесення відповідних відомостей до ЄРДР, а не покладати цей обов`язок на суд.

Іншим чином перевірити ці доводи, які можуть бути предметом доказування лише в іншому кримінальному провадженні, адже стосуються затримання обвинувачених, тримання їх в місцях попереднього ув`язнення, проведення з ними слідчих та процесуальних дій, суд першої інстанції позбавлений можливості в силу своїх процесуальних можливостей та повноважень.

З відповіді заступника начальника Ізолятора тимчасового тримання ГУ МВС України в м. Києві від 24.11.2014 на адвокатський запит адвоката ОСОБА_94 вбачається, що під час поміщення ОСОБА_21 до Ізолятора тимчасового тримання у нього, дійсно, було виявлено тілесні ушкодження у виді параорбітальної гематоми зліва та гематоми лівого плеча. Скарг на стан здоров`я ОСОБА_21 не мав, про що власноручно зробив запис у журналі, під час утримання в спецустанові на стан здоров`я не скаржився і за медичною допомогою не звертався (т.1 а.с.179, 182-185, т.15 а.с.38-47).

Однак, враховуючи позицію ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які зберігали мовчання протягом всього досудового розслідування, та позицію ОСОБА_24 та ОСОБА_22 , викладену в їхніх показаннях суду, підстав вважати, що будь-який з доказів, якими суд мотивував свої висновки, навіть ймовірно був отриманий внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування також поводження, а відтак є недопустимим, немає.

Відомості про кримінальне правопорушення, а саме, що 14.08.2014 ОСОБА_28 поїхав на власному автомобілі Toyota Camry д/н НОМЕР_1 з дому на роботу та не повернувся, були внесені до ЄРДР 17.08.2014 за заявою ОСОБА_26 ( ОСОБА_87 ) за № 0008997 і досудове розслідування було розпочато СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві за місцем проживання потерпілого.

Відомості про кримінальне правопорушення за фабулою, що ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 за попередньою змовою між собою намагаються вбити ОСОБА_81 та заволодіти його автомобілем Mercedes-Benz, для чого виїхали до Черкаської області, були внесені до ЄРДР 12.09.2014 за № 0010089 за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.15, ч.1 ст.115 КК України до їх затримання заступником начальника СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві після надходження рапорту про отримання цієї інформації під час розслідування кримінального провадження за фактом зникнення ОСОБА_28 (т.3 а.с.11, 13). Оскільки під час оперативного супроводження кримінального провадження № 0010089 органом досудового розслідування було самостійно виявлено обставини, які вказували на незаконне поводження зі зброєю та боєприпасами, на підставі рапортів старшого оперуповноваженого ВКР Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві від 13.09.2014 на наступний день, тобто у передбачений ч.1 ст.214 КПК України строк, до ЄРДР за № 30010159 було внесено відомості про кримінальне правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.263 КК України № (т.3 а.с.17, 19, 20). Отже, та обставина, що слідчий СВ Городищенського РВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_95 , який вилучав пістолет та патрони, та старший слідчий СВ Золотоніського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_96 , який проводив огляд місця події в урочищі Білі піски, не вносили відомості про кримінальні правопорушення до ЄРДР, не має значення.

Згідно з рапортом начальника ВКР Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві затримання обвинувачених було здійснено 13.09.2014 в процесі проведення комплексу оперативно-розшукових заходів по супроводженню кримінального провадження № 0010089 співробітниками ВКР Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві спільно з працівниками ОПВ та УКР ГУ МВС України м. Києва із залученням співробітників окремої роти міліції та УКР УМВС України в Черкаській області (т.9 а.с.1), а тому і протокол затримання складався слідчим Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві. У справі відсутні дані про доставляння затриманих до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, як це передбачено ч.1 ст.210 КПК України, однак відсутність таких даних не свідчить про протилежне і в будь-якому разі не може бути підставою для скасування вироку.

Та обставина, що ОСОБА_20 був затриманий в Черкаській області у вечірній час 12.09.2014, стороною обвинувачення не заперечувалася, а час та дата в протоколі затримання 9 година 30 хвилин 13.09.2014 це дата та час документального оформлення затримання в приміщенні Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві. Протокол містить підпис захисника ОСОБА_92 , який був призначений за дорученням Київського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, і відсутність даних про захисника у вступній частині протоколу не викликає ніяких сумнівів у тому, що він був присутній при проведенні відповідної процесуальної дії.

В подальшому, встановивши наявність даних, які свідчили про вчинення обвинуваченими інших кримінальних правопорушень, відомості про них були внесені до ЄРДР і постановою старшого прокурора прокуратури Деснянського району м. Києва від 28.11.2014 матеріали досудових розслідувань об`єднані в одне провадження № 0008997, досудове розслідування в якому доручено старшому слідчому СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві (т.3 а.с.1-5, 35-39).

А тому здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні слідчим СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві до 30.12.2014, доки прокурором міста Києва було доручено здійснення досудового розслідування СВ СУ ГУ МВС України в м. Києві, повністю узгоджувалося з вимогами ст.218 КПК України, і порушень правил підслідності органом досудового розслідування допущено не було (т.2 а.с.42).

Не погоджується колегія суддів і з доводами про недопустимість протоколу огляду місця події, яким є квартира за місцем проживання ОСОБА_28 , і, як наслідок, речових доказів двох зубних щіток, станка для гоління, вилучених в ході огляду, та висновку молекулярно-генетичної експертизи.

Згідно з ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч.3 ст.214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.
Огляд місця події, яким є житло, в якому проживали потерпілий ОСОБА_28 , потерпіла ОСОБА_26 і ОСОБА_97 , проводився слідчим 16.08.2014 на підставі повідомлення чергового одразу після отримання заяви потерпілої про те, що її батько зник. Зауважень від ОСОБА_26 і ОСОБА_98 не надходило, що свідчить про те, що слідча дія проводилася за їх добровільною згодою. Відомості про кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР 17.08.2014, що відповідає вимогам ч.1 ст.214 КПК України, згідно з якою слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, і не суперечить вимогам ч.3 ст.214 КПК України, оскільки законодавець не конкретизує поняття негайно.

Вилучення слідчим речей ОСОБА_28 , які після виявлення трупа були надані на дослідження експерту, лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів учасників кримінального провадження, у даному випадку потерпілої, яка не вважала, що її права порушено, і ніяким чином не порушило права обвинувачених, оскільки вони не мають жодного відношення до цього житла.

Слід погодитися з доводами захисника, що при оформленні протоколу слідчим було допущено певні недоліки, оскільки описова частина протоколу не містить відомості про послідовність дій та отримані в результаті огляду відомості, важливі для кримінального провадження, а заключна частина спосіб ідентифікації вилучених речей, зокрема, місце, звідки було вилучено дві зубні щітки та станок для гоління, та їх опис. Що стосується даних про спосіб упакування, то вони не передбачені ст.104 КПК України, якою визначено вимоги до протоколу.

Однак підставою для визнання доказу недопустимим є порушення порядку його отримання, а не оформлення. І з дослідницької частини та ілюстративної частини висновку експерта № 820 мб від 29.12.2014 вбачається, що об`єкти дослідження надійшли на молекулярно-генетичну експертизу в упакованому вигляді в пакеті для речових доказів експертної служби МВС України № 1350867, на якому був текст Фабула: АДРЕСА_6 вилучено 2 зубні щітки, станок для гоління, що належать ОСОБА_28 ІНФОРМАЦІЯ_5 вилучено: 2 зубні щітки, станок для гоління … поняті: 1 … /підпис/ 2 … /підпис/ дата пакування 16.08.2014, порушень пакування не виявлено. Отже, не викликає сумнівів, що об`єкти, надані на дослідження, були вилучені під час огляду місця події. Містить висновок експерта і детальний опис вилучених предметів.

Що стосується пістолету конструкції Макарова з глушником та пістолетних патронів, які були вилучені з домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_24 , то наявні в справі докази свідчать про те, що останній, фактично, сам добровільно видав їх працівникам міліції, що підтверджується заявою ОСОБА_24 (т.10 а.с.136), і тим, що співробітникам міліції про наявність вогнепальної зброї та бойових припасів до повідомлення про це ОСОБА_24 нічого відомо не було. ОСОБА_24 ніколи не заперечував той факт, що вилучений пістолет йому передав ОСОБА_20 , що він його носив та зберігав в обраному для цього місці, що не дає підстав для визнання речових доказів та висновку експерта № 746 від 15.09.2014 недопустимими доказами. Враховуючи те, що вогнепальна зброя та бойові припаси зберігалися у доступному і для сторонніх осіб місці, проведення слідчої дії у нічний час з 3 години 25 хвилин до 3 години 50 хвилин є виправданим і узгоджується з вимогами ч.4 ст.223 КПК України, згідно з якою проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення.
Як вже зазначалось раніше, формулювання висунутого ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 обвинувачення є зрозумілим, у зв`язку з чим твердження захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про невідповідність обвинувального акта вимогам закону є безпідставними. Що стосується зауважень на реєстр матеріалів досудового розслідування, який, на думку захисників, не відповідає вимогам ст.109 КПК України, оскільки не містить даних про ухвали слідчих суддів про надання дозволу на огляд житла та арешт майна, то вказані процесуальні рішення під час досудового розслідування не приймалися і доводи захисників, фактично, дублюють їх твердження про недопустимість доказів. Надуманими є і посилання на те, що речові докази, які було повернуто потерпілим, під якими захисники скоріш за все мають на увазі транспортні засоби, оскільки не конкретизують, які саме докази, нібито втратили своє доказове значення.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до вимог ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи з метою забезпечення збереження речових доказів за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям речових доказів, зазначених у ст.98 цього Кодексу.

Транспортні засоби постановами слідчих були визнані речовими доказами і після їх огляду передані на зберігання потерпілим як власникам (законним володільцям). Оскільки накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів є правом, а не обов`язком слідчого, то незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження не свідчить, що відповідне майно втратило статус речового доказу і не має значення для цілей кримінального провадження.
Згідно з ст.384 КПК України прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.
Письмове роз`яснення прокурора обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду.
Обвинувачений у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, під час підготовчого судового засідання має право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.
Вказані вимоги закону прокурором і судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Твердження захисників про відсутність у справі письмового роз`яснення прокурора про право особи на розгляд кримінального провадження щодо неї судом присяжних не відповідають дійсності, оскільки таке роз`яснення ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 додано до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (т.1 а.с.107-109, 112-114, 117-119, 122-124).

Кримінальним процесуальним законом не передбачено долучення до матеріалів кримінального провадження письмового роз`яснення суду про право особи на розгляд кримінального провадження щодо неї судом присяжних. Між тим, аудіозаписом на технічному носії інформації та в журналі судового засідання зафіксовано, що в підготовчому судовому засіданні 27.04.2015 головуючий суддя ОСОБА_99 роз`яснив окремо кожному з обвинувачених про таке право, попередивши, що клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних може бути заявлено лише під час підготовчого судового засідання, потім оголосив перерву для надання обвинуваченим та захисникам можливості узгодити свою позицію з цього питання, і після перерви ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 за запитання суду відповіли, що відмовляються від розгляду кримінального провадження судом присяжних. Ухвала підготовчого судового засідання в цьому кримінальному провадженні є процесуальним рішенням про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта і не є тим документом, який повинен містити відомості про роз`яснення обвинуваченим про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних та відсутність від них клопотань з цього приводу.

Після заміни в кримінальному провадженні судді ОСОБА_100 , у якого закінчився п`ятирічний термін перебування на посаді судді, і визначення шляхом повторного автоматизованого розподілу судової справи судді ОСОБА_23 , ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.02.2016 було визнано недоцільним розпочинати судовий розгляд кримінального провадження з початку та здійснювати повторно процесуальні дії, що були здійснені до заміни судді.

Перед постановленням цієї ухвали кожному з обвинувачених було повторно вручено пам`ятки про права та обов`язки, суд вислухав думку прокурора, захисників ОСОБА_25 , ОСОБА_94 , ОСОБА_101 , потерпілої ОСОБА_26 , представника потерпілої ОСОБА_12 та всіх обвинувачених, які не наполягали на новому проведенні процесуальних дій, які вже були здійснені судом, враховуючи те, що були допитані свідки, та подали відповідні заяви. Також суддя ОСОБА_23 повідомила, що ознайомилася з ходом судового провадження та матеріалами кримінального провадження, і згодна з прийнятими судом процесуальними рішеннями (т.12 а.с.90, 91, 113-122, 125-128, 134-135). А тому порушень вимог ст.319 КПК України, якою визначено незмінність складу суду та визначено правила, за яких судовий розгляд не розпочинається з початку після заміни судді, судом першої інстанції допущено не було.

Не погоджується колегія суддів і з доводами про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності.

Обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні було направлено до Голосіївського районного суду м. Києва (т.1 а.с.134-135), який у підготовчому судовому засіданні 05.03.2015, встановивши непідсудність кримінального провадження, постановив ухвалу про направлення обвинувального акта до Апеляційного суду міста Києва для визначення підсудності. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23.02.2015 подання голови Голосіївського районного суду м. Києва було задоволено і кримінальне провадження щодо ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_22 направлено на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва, в межах територіальної юрисдикції якого було вчинено більш тяжкий злочин, передбачений п.п.6, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України (т.1 а.с.245-247).

Враховуючи викладене і те, що згідно з ч.5 ст.34 КПК України спори про підсудність між судами не допускаються, при розгляді кримінального провадження порушень правил територіальної підсудності судом першої інстанції допущено не було.

Згідно з ч.7 ст.352 КПК України після прямого допиту протилежній стороні кримінального провадження надається можливість перехресного допиту свідка. Під час перехресного допиту дозволяється ставити навідні запитання.

Відповідно до аудіозапису на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, всім учасникам судового провадження, в тому числі стороні захисту, було надано можливість повно і без-будь яких обмежень ставити запитання свідкам та потерпілим. А тому твердження захисника ОСОБА_18 про порушення порядку допиту свідків та потерпілих, які допитуються за правилами допиту свідків, а також порушення права на перехресний допит, є надуманими.

Статтею 102 КПК України, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, Інструкцією про проведення судово-медичних експертиз, затвердженою наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, якими визначено вимоги до висновку експерта, не передбачено, що висновок має містити відомості про те, ким експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.

Між тим, у п.4.14 розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, вказано, що у вступній частині висновку експерта зазначається попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

У висновку № 2677 від 10.11.2014 за наслідками судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_28 експерт ОСОБА_91 своїм підписом засвідчив, що з правами та обов`язками експерта, що передбачені ст.ст.69, 70 КПК України, ознайомлений, за відмову або ухилення від дачі висновку експерта або за дачу свідомо неправдивого висновку експерта несе відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, з відповідальністю за ст.387 КК України за розголошення даних досудового слідства чи дізнання ознайомлений.

Таким чином саме обізнаність експерта про кримінальну відповідальність, а не безпосереднє чи шляхом зазначення в постанові про призначення експертизи попередження, має значення для оцінки такого доказу з точки зору його допустимості.

У зв`язку з цим посилання захисника ОСОБА_18 на те, що висновки експертів є недопустимими доказами, оскільки експерти нібито не попереджені про кримінальну відповідальність, необґрунтовані. З огляду на формулювання в п.2 ч.1 ст.102 КПК України містить цей висновок і час проведення експертизи 10.11.2014.

З приводу тверджень захисника ОСОБА_18 про порушення прав обвинувачених, які не були присутні при проведенні судових експертиз, колегія суддів зауважує наступне.

Після затримання ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 їм було роз`яснено права підозрюваного, передбачені ч.3 ст.42 КПК України, неодноразово вручено пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, які, крім КПК України, передбачені Конституцією України та іншими законами, окремо роз`яснено право на захист (т.9 а.с.2-10, 66-69, 85-88, 116-119, 174-178, 197-200, т.10 а.с.2-6, 51-55, 58, 73-77, 109-112, 171-174, 213-218, т.14 а.с.22-25).

Всупереч доводам захисника положення п.13 ч.1 ст.7, ст.20, п.2 ч.3, ч.5 ст.42 КПК України не покладають на слідчого обов`язок роз`яснювати підозрюваним особливості іншого законодавства, зокрема, ст.4 Закону України Про судову експертизу, якою передбачено лише можливість присутності учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи.

Згідно з ч.3 ст.223 КПК України слідчий, прокурор вживають належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені.

Оскільки проведення експертизи не є слідчою (розшуковою) дією, і захисник не вказує, які права та законні інтереси ОСОБА_20 могли бути обмежені або порушені при проведенні експертиз, об`єктами дослідження яких були труп, транспортні засоби, сокира, ніж, пістолет та бойові припаси, тощо, його твердження про порушення права на захист не заслуговують на увагу і посилання на положення вказаної раніше норми є безпідставними.

Також, посилаючись на п.2.13.2 Інструкції про проведення судово-медичних експертиз, затвердженої наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, згідно з яким при проведенні судово-медичної експертизи можуть бути присутні обвинувачений та інша особа, захисник викладає його не в повному обсязі, адже така присутність може бути тільки з дозволу слідчого.

Порядок проведення медико-криміналістичної експертизи та вимоги до висновку регламентовано ст.102 КПК України та вказаною раніше Інструкцією з урахуванням Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної криміналістики бюро судово-медичної експертизи, затверджених цим же наказом МОЗ № 6 від 17.01.1995, а не Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, як про це вказує захисник ОСОБА_18 . Про відповідність висновку експерта № 42-МК від 29.01.2015 вимогам закону та відомчих нормативних актів колегія суддів зазначила в цій ухвалі раніше, а посилання захисника на його неналежне оформлення колегією суддів не враховуються.

Відповідно до постанови слідчого про призначення судової медико-криміналістичної експертизи від 19.01.2015 та супровідного листа слідчого № 12/5-49 від 19.01.2015, на якому міститься штамп Відділення судово-медичної криміналістики Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, експерту, серед іншого, надавалися копія протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_24 від 03.10.2014, копія протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_24 від 03.10.2014, копія протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_22 від 13.09.2014, копія протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_22 від 16.10.2014, у зв`язку з чим твердження захисника про те, що висновок експерта ґрунтується на відомостях, які експерт не міг отримати з наданих матеріалів, не відповідають дійсності (т.4 а.с.106, 106-108).

З приводу міркувань захисника ОСОБА_18 , що суд першої інстанції при перевірці й оцінці висновків експертів не з`ясував: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи, колегія суддів наголошує, що стороною обвинувачення було виконано обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, а так само належності та допустимості доказів, зокрема, висновків експертів, які отримані з дотриманням прав і свобод людини, у встановленому законом порядку, з передбачених законом джерел уповноваженою на те особою, і надано їх суду. І за відсутності відповідних заяв та клопотань сторони захисту суд не повинен з`ясовувати та перевіряти всі можливі варіанти розвитку подій, за яких висновки експертів можуть бути поставлені під сумнів.

Згідно з ч.ч.2, 9, 12 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Як вбачається з протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 25.02.2015 та протоколів про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, слідчий за дорученням прокурора надав підозрюваному ОСОБА_22 та захиснику ОСОБА_102 , підозрюваному ОСОБА_24 та захиснику ОСОБА_103 , підозрюваному ОСОБА_21 та захиснику ОСОБА_104 , підозрюваному ОСОБА_20 та захиснику ОСОБА_25 доступ до матеріалів досудового розслідування в дев`яти томах із зазначенням кількості аркушів, у тому числі аудіо- та відеозаписи протоколів слідчих дій (т.14 а.с.191-193, 198-200, 203-205, 210-212).

Разом з тим, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , а так само їхні захисники не виконали свій обов`язок, крім письмового підтвердження факту надання їм доступу до матеріалів, зазначити найменування таких матеріалів. Вказаною раніше нормою цей обов`язок покладено саме на сторону, якій надається доступ до матеріалів, а не навпаки, як довільно трактує її захисник ОСОБА_18 . А тому невиконання стороною захисту свого обов`язку не надає їй підстав стверджувати про порушення права на захист з огляду на те, що у відповідних протоколах не вказано, які саме матеріали справи надавалися для ознайомлення, та ставити під сумнів можливість дослідження речових доказів та визнавати висновки експертів недопустимими доказами.

Відповідно до вимог ст.258 КПК України ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування без ухвали слідчого судді. Втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним. Різновидами втручання в приватне спілкування є аудіоконтроль особи, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж.

Згідно з ч.1 ст.250 КПК України у виняткових невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та запобіганням вчиненню тяжкого або особливо тяжкого злочину, передбаченого розділами І, ІІ, VI, VII (статті 201 та 209), IX, XIII, XIV, XV, XVII Особливої частини Кримінального кодексу України, негласна слідча (розшукова) дія може бути розпочата до постановлення ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом, за рішенням слідчого, узгодженого з прокурором, або прокурора. У такому випадку прокурор зобов`язаний невідкладно після початку такої негласної слідчої (розшукової) дії звернутися з відповідним клопотанням до слідчого судді.

Процесуальні документи про надання дозволу на проведення НСРД не є самостійним доказом у кримінальному провадженні і не є документами у розумінні ч.2 ст.99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних оперативними підрозділами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб. А тому повинні досліджуватися судом під час розгляду справи в суді першої інстанції з метою оцінки допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД.

Таким чином, законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам ознайомитися з доказами кожної з них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

На переконання колегії суддів, процесуальними документами, які стали підставою для проведення НСРД і розсекречені під час судового розгляду, сторона обвинувачення у змагальному процесі змогла довести перед судом свої аргументи про їх допустимість.

Негласні слідчі (розшукові) дії в цьому кримінальному провадженні проводилися на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду міста Києва від 10.09.2014 (дозвіл на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, що передаються каналом зв`язку мобільним телефоном, який належить ОСОБА_21 ) та ухвал слідчого судді Апеляційного суду міста Києва від 16.09.2014 (дозвіл на втручання у приватне спілкування особи шляхом аудіоконтролю підозрюваних у приміщенні ІТТ ГУ МВС України в м. Києві). При цьому проведення невідкладної НСРД втручання у приватне спілкування шляхом аудіконтролю особи було розпочато 13.09.2014 на підставі постанови слідчого СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_105 , законність та обґрунтованість якої разом з обґрунтованістю клопотання прокурора ОСОБА_106 про надання дозволу на проведення НСРД були предметом перевірки слідчим суддею. Дійсно, у відповідності до вимог ч.6 ст.246 КПК України проводити НСРД має право слідчий або за його дорученням уповноважені оперативні підрозділи відповідних органів досудового розслідування. Однак правом звертатися до слідчого судді з клопотанням про проведення НСРД, як це випливає зі змісту ч.3 ст.246, ч.ч.2, 3 ст.248, ч.1 ст.250, ч.2 ст.258 КПК України, наділені як слідчий, так і прокурор. А тому доводи захисника ОСОБА_17 про те, що ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД прокурору є незаконною, не ґрунтуються на вимогах закону. Вказані ухвали слідчих суддів разом з клопотаннями слідчого та прокурора про надання дозволу на проведення НСРД були відкриті стороні захисту під час судового провадження в суді першої інстанції в порядку, визначеному ч.11 ст.290 КПК України, у зв`язку з тим, що гриф секретності з них було знято 27.02.2015 і 19.03.2015, тобто після надання доступу учасникам судового провадження до матеріалів досудового розслідування (т.14 а.с.230-233, т.15 а.с.24-27), і у сторони захисту було достатньо часу для того, щоб довести перед судом свою позицію щодо належності та допустимості цих доказів. Зміст та обсяг наданих прокурором документів є достатнім для того, щоб перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону при проведенні НСРД.

Доводи захисника ОСОБА_17 про невідповідність протоколів про проведення НСРД вимогам ст.104 КПК України лише з огляду на те, що вони мають назву Протокол за результатами проведення оперативно-розшукового заходу за завданням № …, не містять докладного опису проведення НСРД, їх результатів та посилання на ухвалу слідчого судді, а лише на доручення прокурора, яке не відкрито стороні захисту, є непереконливими, оскільки зі змісту протоколів, які всупереч доводам захисника, мають посилання на ухвали слідчих суддів, достовірно вбачається, що вони проведені за результатами НСРД, і що стосується ходу та результатів, які наведені у стислому вигляді, то це логічно пояснюється специфікою виду НСРД. Результати проведених НСРД зафіксовані на оптичних носіях, які долучені до протоколів та оглянуті окремими протоколами з деталізацією зафіксованих на них розмов.

За змістом такої загальної засади кримінального провадження, як свобода від самовикриття, відповідно до вимог п.11 ч.1 ст.7, ст.18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Оцінюючи зміст розмов обвинувачених на момент їх утримання в Ізоляторі тимчасово тримання, суд першої інстанції навів переконливі доводи на підтвердження своїх висновків про добровільність таких розмов, і з ними погоджується колегія суддів. А тому практика ЄСПЛ в рішеннях у справах Яллох проти Німеччини, Гефген проти Німеччини, коли до осіб застосовувався фізичний та психологічний тиск, застосована бути не може. Не має спільного з даним кримінальним провадженням і практика ЄСПЛ в рішеннях у справах Саундерс проти Сполученого Королівства, коли суд використав показання особи, допитаної як свідка, які та вимушена була дати інспектору під загрозою застосування санкцій за неповагу до суду у виді штрафу або позбавлення волі; Биков проти Росії, в якій було констатовано порушення вимог Конвенції з огляду на те, що використання скритих прослуховуючих пристроїв не мало правового підґрунтя в національному законодавстві, тобто без дозволу суду і не у відповідності до вимог закону; Олександр Зайченко проти Росії, коли заявнику повідомили про його право зберігати мовчання вже після того, як він зробив зізнання проти себе; Функе проти Франції, в якій було встановлено, що митна служба домоглася засудження заявника, щоб одержати деякі документи, наявність яких вона допускала, але повної впевненості щодо яких не мала, і, не маючи змоги чи бажання отримати їх якимось іншим шляхом, спробувала примусити заявника самого надати докази нібито вчинених ним правопорушень.

Що стосується рішення Аллан проти Сполученого Королівства, коли до особи застосовувався примус обманних шляхом із використанням прихованих технік розслідування, то в цій справі інформатор поліції, який перебував разом із заявником в одній камері спочатку в поліцейському управлінні, а потім в тюрмі з конкретною метою витягти у заявника відомості, що свідчили б про його причетність до скоєння злочинів, у яких його підозрювали. Докази, представлені в ході судового розгляду справи заявника, вказували на те, що поліцейські навчали інформатора й казали видавити з нього все, що зможеш. А тому ЄСПЛ, встановивши, що визнання, які заявник нібито зробив, що стали головними або вирішальними доказами проти нього в ході судового розгляду, не були самочинними і спонтанними заявами, добровільно зробленими заявником, але були викликані наполегливими розпитуваннями інформатора, який, на вимогу поліції, скеровував їхні розмови до обговорення теми вбивства, до того ж за обставин, які можна розглядати як функціональний відповідник допиту, але без жодних гарантій, які передбачає офіційний допит у поліції, зокрема присутність адвоката та звичайні попередження про відповідальність, дійшов висновку, що інформацію можна вважати здобутою всупереч волі заявника, і її використання в ході судового розгляду зачіпало права заявника на мовчання і його право не свідчити проти себе.

Мотивування висновків суду, який визнав добровільним характер розмов підозрюваних в ІТТ ГУ МВС України в м. Києві, з якими погодилася колегія суддів, детально викладене раніше. На момент поміщення до Ізолятора тимчасового тримання підозрюваним було роз`яснено їх право не свідчити проти себе, і будь-яких даних про застосування до ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 обману при проведенні НСДР, що б давало підстави вважати, що було порушено їх право на самовикриття і визнати відповідні докази недопустимими, у кримінальному провадженні відсутні, і стороною захисту вони не надані.

Надуманими, на думку колегії суддів, є і твердження обвинуваченого ОСОБА_20 про порушення його права на захист з огляду на здійснення неналежного захисту захисником ОСОБА_25 .

Захисник ОСОБА_25 був обраний обвинуваченим під час досудового розслідування і здійснював захист ОСОБА_20 з 16.09.2014 як на стадії досудового розслідування, так і в суді першої інстанції. На стадії досудового розслідування обвинувачений відмовився давати показання на підставі ст.63 Конституції України, в суді першої інстанції вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав і з урахуванням думки учасників судового провадження судом було прийнято рішення про допит обвинувачених після допиту всіх потерпілих, свідків та дослідження документів і висновків експертів. Захисник приймав участь у процесуальних діях, які проводилися судом, зокрема, допитах потерпілих, свідків, дослідженні інших доказів, обговоренні клопотань, сам заявляв клопотання, дотримуючись правил адвокатської етики. Твердження ОСОБА_20 , що адвокат ОСОБА_25 не погоджував з ним позицію захисту, клопотання на його захист заявлялися виключно за його ініціативою, всупереч порадам та позиції захисника, не відповідають дійсності, оскільки ніяких клопотань обвинувачений не заявляв. Про те, що сам ОСОБА_20 не міг визначитися з позицією захисту, свідчить та обставина, що лише перед допитом обвинувачених захисник ОСОБА_25 , який захищав і ОСОБА_24 , заявив клопотання про призначення останньому адвоката за дорученням, оскільки у ОСОБА_20 та ОСОБА_24 були різні правові позиції, а також зміст показань ОСОБА_20 , які є нелогічними і суперечливими, написання ним власноручно після постановлення вироку апеляційної скарги, аналогічної за змістом тій, яка була подана в його інтересах захисником ОСОБА_25 , в якій він оспорював вирок виключно в частині призначеного покарання. Що ж стосується постановлення щодо нього вироку, то це є наслідком не невиконання захисником своїх професійних обов`язків, а наслідком того, що ОСОБА_20 вчинив злочини і сторона обвинувачення довела це належними та допустимими доказами.

Таким чином істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, як про це порушується питання в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 та захисника ОСОБА_13 , колегія суддів не вбачає.

Призначаючи обвинуваченим покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, більшість яких відноситься до категорії особливо тяжких, ступінь здійснення злочинних намірів та причини, за яких вбивство ОСОБА_29 і ОСОБА_30 не було доведено до кінця.

Що стосується осіб винних, то судом було враховано молодий вік ОСОБА_20 , наявність на його утриманні малолітньої дитини, 16.05.2013 року, відсутність негативних характеристик, реєстрацію як фізичної особи підприємця. ОСОБА_22 , ОСОБА_24 та ОСОБА_21 не мають судимостей, не одружені, не працюють, щодо них відсутні негативні характеристики.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченим, судом встановлено не було, а обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_20 , суд визнав рецидив злочинів, оскільки він на час вчинення злочинів мав непогашену судимість за злісне ухилення від сплати аліментів.

Крім того, суд врахував ролі обвинувачених у вчиненні злочинів, а особливо роль ОСОБА_20 , яка полягала в організації, плануванні та безпосередньому вчиненні кримінальних правопорушень, його ставлення до своїх дій та їх наслідків, відсутність проявів співчуття, жалю до потерпілих та цинічне ставлення до життя людини як найвищої цінності.

Як зазначив суд у вироку, після вбивства ОСОБА_28 . ОСОБА_20 достовірно було відомо про вчинення правоохоронцями дій по розшуку потерпілого та його вбивць, однак він продовжував планувати вбивства з метою заволодіння транспортними засобами та вчиняти дії, направлені на їх втілення, що свідчить про особливу небезпечність його особи.

З огляду на викладене, суд правильно призначив обвинуваченим ОСОБА_22 , ОСОБА_24 та ОСОБА_21 покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.115 КК України, яке є необхідним й достатнім для їх виправлення та запобігання вчиненню ними протиправних дій у майбутньому, а ОСОБА_20 виняткове покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки дійшов до переконання, що застосування позбавлення волі на певний строк не досягне своєї мети.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_20 про те, що суд безпідставно врахував рецидив злочинів як обставину, яка обтяжує йому покарання, оскільки за змістом п.1 ч.1 ст.67 КК України ця обставина повинна враховуватись лише разом з вчиненням злочину особою повторно, є його суб`єктивним тлумаченням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки правова природа цих обставин є дещо різною і для наявності рецидиву особа повинна обов`язково мати не зняту або не погашену судимість за вчинення умисного злочину.

Посилання в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_25 на те, що ОСОБА_20 та ОСОБА_21 визнали вину у вчиненні кримінальних правопорушень, щиро каються у вчиненому, не відповідають дійсності, адже жодних даних про те, що обвинувачені висловлюють жаль з приводу вчиненого, засуджують свою поведінку, намагаються хоча б у якийсь спосіб виправити ситуацію та готові понести відповідальність, матеріали справи не містять.

Гарантії обвинувачених відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану потерпілій ОСОБА_26 , а так само процесуальні витрати, нічого не варті, і ніяких спроб з їхнього боку, направлених на відшкодування завданої шкоди, вчинено не було, враховуючи тривалий проміжок часу, який пройшов від моменту вчинення кримінальних правопорушень.

Доказів на підтвердження того, що обвинувачені працювали, мають сім`ї, під час досудового розслідування здобуто не було, і сторона захисту не надала їх також.

Крім того, як вказує захисник, ОСОБА_21 участі у всіх інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не брав, що повністю спростовується доказами у кримінальному провадженні.

За таких обставин підстав для пом`якшення ОСОБА_20 та ОСОБА_21 призначеного покарання, як про це порушує питання захисник ОСОБА_25 , колегія суддів не вбачає.

Згідно з ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Згідно з п.5 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним щодо реабілітації померлого.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 обвинувачений ОСОБА_24 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть та копією лікарського свідоцтва про смерть (т.16 а.с.52, 53). Питання про його реабілітацію ніким порушено не було і вирок щодо нього не оскаржено. Вказані обставини є підставою для скасування вироку щодо ОСОБА_24 і закриття кримінального провадження щодо нього.

Ухвалюючи вирок, суд навів докладні мотиви прийнятого рішення про часткове задоволення цивільно-правових вимог потерпілої ОСОБА_26 , стягнувши солідарно з обвинувачених на її користь матеріальну шкоду в сумі 236 921 гривня 55 копійок, яка складається з вартості автомобіля Toyota Camry д/н НОМЕР_1 , яким незаконно заволоділи обвинувачені, та моральної шкоди в сумі 600 000 гривень, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, зокрема, врахував характер та обсяг страждань потерпілої, яка втратила батька лише внаслідок бажання обвинувачених заволодіти його автомобілем.

Разом з тим, на час апеляційного розгляду право власності потерпілої на вказаний автомобіль було відновлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2017 року, яким задоволено позов ОСОБА_26 до ОСОБА_27 , визнано за нею право власності на автомобіль у порядку спадкування за заповітом, а сам транспортний засіб повернуто (т.17 а.с.99-100).

А тому вирок суду в частині рішення про цивільний позов та речовий доказ, яким визнано вказаний автомобіль, належить змінити, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_26 про стягнення солідарно з обвинувачених на її користь майнової шкоди, яка складається з вартості автомобіля, а сам автомобіль та ключі від автомобіля залишити їй як власнику.

Крім того, приймаючи рішення про відшкодування процесуальних витрат, суд першої інстанції ухвалив про стягнення з ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 та ОСОБА_21 на користь держави 13 988 гривень 72 копійки за проведення судових молекулярно-генетичних, хімічних, автотоварознавчих, трасологічних, дактилоскопічних, комп`ютерно-технічних та балістичної експертиз солідарно, що є неправильним, оскільки відповідно до положень ст.1190 ЦК України солідарну відповідальність несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, перед потерпілим.

Процесуальні витрати за своєю правовою природою не є матеріальною шкодою, а тому вони підлягають стягненню окремо з кожного обвинуваченого з урахуванням ступеню їх вини та обсягу обвинувачення, визнаного доведеним.

За таких обставин, а також з урахуванням того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_24 підлягає закриттю, колегія суддів відповідно до вимог ст.124 КПК України вважає за необхідне змінити вирок у частині розподілу процесуальних витрат, стягнувши з ОСОБА_20 витрати за проведення судової балістичної експертизи, а решту витрат з кожного обвинуваченого окремо.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_25 , ОСОБА_13 , обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 залишити без задоволення.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року щодо ОСОБА_24 скасувати, а кримінальне провадження, в якому він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.3 ст.289; ч.3 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.14, ч.3 ст.289; ч.2 ст.15, п.п.6, 12 ч.2 ст.115; ч.1 ст.263 КК України закрити на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки обвинувачений помер.

В порядку, визначеному ст.404 КПК України, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року щодо ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 в частині рішення про цивільний позов, про відшкодування процесуальних витрат та щодо речових доказів змінити.

У задоволенні позову ОСОБА_26 про стягнення солідарно з ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 на її користь майнової шкоди в сумі 236 921 /двісті тридцять шість тисяч дев`ятсот двадцять одна/ гривня 55 /п`ятдесят п`ять/ копійок відмовити.

Стягнути судові витрати на користь держави з ОСОБА_20 в сумі 5 417 /п`ять тисяч чотириста сімнадцять/ гривень 79 /сімдесят дев`ять/ копійок, з ОСОБА_21 в сумі 4 678 /чотири тисячі шістсот сімдесят вісім/ гривень 59 /п`ятдесят дев`ять/ копійок, з ОСОБА_22 в сумі 4 678 /чотири тисячі шістсот сімдесят вісім/ гривень 59 /п`ятдесят дев`ять/ копійок.

Речові докази автомобіль Toyota Camry державний номерний знак НОМЕР_1 та ключі від автомобіля залишити власнику ОСОБА_26 .

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3