Дата документу 06.02.2020 Справа № 334/2859/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/491/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/2859/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 11 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 25.03.2019 року у період часу з 19.00 год. до 21.00 год., перебуваючи у дворі будинку №1 по вул.Руставі в м.Запоріжжі, за допомогою невстановленого предмету відкрив водійські двері автомобілю «ЗАЗ 110307», 2003 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер шассі НОМЕР_2 . Після чого, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, сів на водійське сидіння вищевказаного автомобілю та за допомогою ручної сили обірвав проводи у замку запалювання автомобіля, замкнувши клеми на проводах та запустив двигун вказаного автомобіля. Далі ОСОБА_8 рушив з місця у невідомому напрямку, а в подальшому перемістив автомобіль на територію Комунарського району м.Запоріжжя, де на вул.Космічній створив аварійну ситуацію з автомобілем «Ford Mondeo» д.н.з НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_9 , перетнувши двійну суцільну смугу, порушивши правила дорожнього руху.

В подальшому, ОСОБА_8 на автомобілі «ЗАЗ 110307», 2003 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 було затримано свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 біля буд.41 по вул.Тополіна в м.Запоріжжі та передано працівникам патрульної поліції, де на останнього було складено адміністративний протокол згідно ч.1 ст.130 КУпАП за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

В такий спосіб, ОСОБА_8 незаконно заволодів транспортним засобом - автомобілем «ЗАЗ 110307», 2003 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер шассі НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_11 вартістю 30 000 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив переглянути вирок та призначити йому більш м`яке покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, а саме у виді обмеження волі або звільнити його від відбування покарання з випробуванням. При цьому посилався на те, що він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, попросив вибачення у потерпілого та останній не має до нього ніяких претензій. Крім того, він не перешкоджав кримінальному провадженню, має незадовільний стан здоров`я, а також має на утриманні неповнолітню дитину та батька пенсійного віку, який потребує догляду, а тому призначене йому покарання є надто суворим. Також зазначав, що судом першої інстанції був допитаний лише потерпілий, а свідки допитані не були. Обвинувачення було складено лише з його показів і його провина так і не була доведена.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок змінити та на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, мотивуючи тим, що суд першої інстанції в достатній мірі не врахував, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, страждає на тяжкі захворювання. Завдана потерпілому шкода відшкодована та останній не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання. Крім того, обвинувачений має сім`ю, неповнолітню дитину та батька похилого віку, який потребує догляду. З урахуванням усіх зазначених обставин призначене обвинуваченому покарання є надто суворим.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

В апеляційних скаргах сторона захисту вимагала на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого дають підстави стверджувати про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи сторони захисту не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до тяжких злочинів; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття обвинуваченого, наявність на його утриманні батька пенсійного віку та неповнолітньої дитини. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів.

Разом з тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який не працює, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення аналогічного злочину. Новий тяжкий злочин у даній справі обвинуваченим ОСОБА_8 вчинено через 9 місяців після його останнього звільнення з місць позбавлення волі, де він відбував покарання за вчинення ним тотожного злочину за аналогічних обставин.

Така стала поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про його схильність до вчинення злочинів та вказує на очевидне небажання ОСОБА_8 стати на шлях виправлення та перевиховання. У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства неможливо.

Обставини, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник, були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.289 КК.

Встановлені у даному провадженні обставини не дають і підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.69 КК. Адже застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність чотирьох непогашених судимостей ОСОБА_8 і вчинення ним тяжкого злочину через нетривалий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі однозначно свідчать про неможливість призначення покарання нижче від найнижчої межі.

Отже, правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст.75 КК та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, як того вимагала сторона захисту. Призначене покарання є пропорційним та співмірним вчиненому і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Та обставина, що потерпілий не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, на що посилалися обвинувачений та його захисник, сама по собі не є підставою для пом`якшення призначеного покарання. Адже суд враховує думку потерпілого в цій частині, але не пов`язаний нею при визначенні виду і розміру покарання.

До заперечень апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд допитав лише потерпілого та не допитав свідків, а тому його провина не була доведена, колегія суддів ставиться критично. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та не заперечував фактичні обставини кримінального провадження. З огляду на що, суд першої інстанції, дослідивши письмові докази у справі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин які ніким, в тому числі і обвинуваченим, не оспорювалися. При цьому обвинувачений під час судового розгляду не наполягав на допиті свідків та погодився на розгляд справи за скороченою процедурою.

Долучені захисником під час апеляційного розгляду відомості про стан здоров`я обвинуваченого, за встановлених у даному провадженні обставин, не можуть вплинути на вирішення питання про пом`якшення призначеного покарання за ч.2 ст.289 КК, оскільки воно призначено в мінімально можливому розмірі.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено. Вирок суду є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 11 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4