Дата документу 20.02.2020 Справа№ 323/2999/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/534/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №323/2999/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_8 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сиваші Сивашського району Херсонської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

01 жовтня 2018 року приблизно о 13 годині 15 хвилин водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки Volkswagen caddy реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по вул.Гоголя, в напрямку від перехрестя з вул.Покровської до перехрестя з вул.Йогана Янцена в м.Оріхів Запорізької області, де наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований на перехресті вул.Гоголя та вул.Йогана Янцена в м.Оріхів Запорізької області, не вжив відповідних заходів щодо зменшення швидкості або взагалі зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, а навпаки продовжив рух, внаслідок чого здійснив наїзд передньою частиною автомобілю на ОСОБА_8 , яка на той час перетинала проїзну частину вул.Гоголя в напрямку з права на ліво по ходу руху автомобіля по пішохідному переходу, внаслідок чого своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху, відповідно до яких «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб надати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП №9-826 від 27.12.2018 та № 7675/16605 від 31.07.2019 року, невідповідності вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху в діях водія ОСОБА_10 знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у виді забійної рани потиличної ділянки праворуч, лінійного перелому потиличної кістки та множинних вогнищ забоїв головного мозку з вогнищевим субараноїдальним крововиливом, які у своїй сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними в час утворення.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину та його наслідки, а саме те, що потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого стала інвалідом ІІІ групи. У зв`язку з чим обвинуваченому слід встановити іспитовий строк у виді 2 років, який буде достатнім для виправлення обвинуваченого. Крім того, не призначивши обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не врахував, що поведінка обвинуваченого після події та його похилий вік свідчать про те, що він, не маючи можливості у денний час доби за відсутності будь-яких перешкод розпізнати на позначеному дорожньою розміткою пішохідному переході пішохода, становить об`єктивну небезпеку для оточуючих як водій.

В апеляційній скарзі потерпіла просила вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Її позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 80000 грн. задовольнити в повному обсязі. Свої вимоги мотивувала тим, що обвинувачений жодного разу не відвідав її у лікарні, не цікавився станом її здоров`я та звинувачував її у дорожньо-транспортній пригоді. Також поведінка обвинуваченого після події та його похилий вік свідчать про те, що він, не маючи можливості у денний час доби за відсутності будь-яких перешкод розпізнати на позначеному дорожньою розміткою пішохідному переході пішохода, становить об`єктивну небезпеку для оточуючих як водій. Відтак обвинувачений має бути позбавлений права керування транспортними засобами на максимальний строк. Крім того, внаслідок вчиненого злочину вона тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні, стала інвалідом ІІІ групи, була вимушена звільнитися з роботи та втратила можливість забезпечувати себе самостійно. Постійно відчуває головний біль, запаморочення. Разом з тим, судом стягнуто на її користь лише половину заявленої нею суми моральної шкоди. Однак жодних мотивів та доводів на обґрунтування такого свого рішення суд у вироку взагалі не навів. А тому її позовні вимоги підлягали задоволенню в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої, а при вирішенні апеляційної скарги прокурора покладалися на розсуд суду; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних скарг та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання про обґрунтованість призначеного обвинуваченому основного покарання колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, є пенсіонером та інвалідом 2 групи, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога, за місцем проживання характеризується позитивно, повністю відшкодував потерпілій матеріальну шкоду. Обставиною, яка пом`якшує покарання, судом визнано щире каяття обвинуваченого. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Крім того, з огляду на ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Проте в апеляційній скарзі прокурора не наведено обставин, які б беззаперечно вказували на те, що призначене ОСОБА_10 основне покарання є явно несправедливим. Прокурор належним чином не обґрунтував, чому покарання у виді 3 років позбавлення волі є явно несправедливим покаранням, а 4 роки буде справедливим.

Адже розмір призначеного обвинуваченому покарання з урахуванням усіх обставин кримінального провадження є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Врахувавши усі зазначені в сукупності обставини суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на мінімально можливий передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК строк. Суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Не є слушними й вимоги прокурора щодо встановлення обвинуваченому ОСОБА_10 при звільненні від відбування покарання іспитового строку тривалістю 2 роки. Адже відповідно до ст.75 КК при звільненні засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, зокрема його вельми похилий вік та незадовільний стан його здоров`я, обґрунтовано встановив тривалість іспитового строку терміном саме на 1 рік. На переконання судової колегії, саме такий іспитовий строк є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту інтересів суспільства та протягом якого можливо забезпечити дієвий контроль за поведінкою обвинуваченого та виконанням покладених на нього обов`язків.

Разом з тим колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг прокурора і потерпілої про безпідставне непризначення судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами виходячи з такого.

Санкцією ч.2 ст.286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Своє рішення про непризначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувачений вчинив необережний злочин, обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого, відсутні, злочин ним вчинено не в стані алкогольного сп`яніння. Після ДТП обвинувачений не намагався покинути місце події, повністю відшкодував потерпілій матеріальну шкоду.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином не врахував наслідки, що настали в результаті вчиненого обвинуваченим злочину отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпіла стала інвалідом ІІІ групи, характер та мотиви допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху наїзд на пішохода на пішохідному переході в денний час доби. Зазначені обставини у сукупності з віком обвинуваченого (1939 року народження), свідчать про те, що останній може становити реальну небезпеку для оточуючих в якості водія транспортного засобу.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК.

Враховуючи зазначені обставини вирок суду в частині призначеного покарання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Вирішуючи вимоги апеляційної скарги потерпілої в частині стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 80000 грн. колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, обсягу, глибини і характеру фізичних та душевних страждань, завданих внаслідок отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судова колегія погоджується із рішенням районного суду про те, що потерпіла внаслідок протиправних дій обвинуваченого зазнала моральної шкоди, яка полягала у спричиненні їй фізичного болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом та ушкодженням її здоров`я, у зв`язку з чим потерпіла переживає душевні страждання у зв`язку з вчиненими протиправними діями щодо неї. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судова колегія виходить з характеру правопорушення, яке вчинено з необережності. Апеляційний суд, як і суд першої інстанції приймає до уваги, що потерпіла тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я. Внаслідок ДТП стала інвалідом третьої групи. ОСОБА_8 втратила роботу, оскільки їй категорично заборонені будь-які фізичні навантаження. Відтак істотно змінився попередній спосіб її життя в бік істотного його погіршення. Потерпіла постійно відчуває наслідки ДТП, які негативно відобразились на її здоров`ї у виді головного болю, запамороченнях, шуму в голові. На переконання апеляційного суду сукупність наведених обставин вказує на те, що визначений районним судом розмір відшкодування явно не відповідає ступеню завданих потерпілій моральних страждань і підлягає збільшенню. У зв`язку з чим вирок суду в цій частині підлягає зміні.

Разом з тим, судова колегія також одночасно має виходити і з матеріального становища винної особи. Адже ОСОБА_10 є особою похилого віку, пенсіонером, який має ІІ групу інвалідності. Відтак розмір його доходів є обмеженим. А тому розмір визначеного судом відшкодування моральної шкоди не повинен становити надмірний тягар для боржника.

У зв`язку з чим, дані обставини перешкоджають суду ухвалити рішення про повне задоволення позовних вимог потерпілої.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора і потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати, а в частині вирішення цивільного позову потерпілої змінити.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки:

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 (шістдесят тисяч) грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4