ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/7656/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження №11-кп/818/1560/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого та прокурора на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Стара Гнилиця, Чугуївського району, Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, дітей не має, працюючого оператором ТОВ «Промтех», раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, 18.05.2018 року, близько 17:30 години, ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні супермаркету «Сільпо», який розташований за адресою: м. Харків, пр. Л. Свободи, 30, сплативши вартість купленого товару на касі, залишив свій гаманець з грошовими коштами в сумі 1000 грн. на місці для складання товару. У зв`язку з чим у ОСОБА_7 , який в подальшому здійснював покупки на цій же касі близько 17:40 години, виник умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, реалізуючи корисливий умисел, спрямований на таємне заволодіння чужим майном, упевнившись та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та не зможе завадити, незаконно заволодів гаманцем з грошовими коштами, який належить потерпілому ОСОБА_9 , після чого вказаний гаманець залишив собі для користування, а грошима, які там знаходились ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на суму 1000 грн. (т. 1 а.с. 109-112).

Такі дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та постановити новий, яким призначити покарання у вигляді шести місяців арешту (т.1 а.с. 122-124).

В обґрунтування апеляційної вимоги зазначив, що призначаючи покарання, суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 скоїв корисливий злочин, під час судового розгляду не визнавав себе винним та намагався ввести суд в оману, що свідчить про неможливість його виправлення під час відбування покарання, саме у виді громадських робіт.

Даний вирок також був оскаржений захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 , який в апеляційній скарзі просить скасувати вирок і закрити кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення (т.1 а.с. 125-135).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-обвинувачений ОСОБА_7 не мав умислу на вчинення крадіжки, жодних активних дій по викраденню чужого майна він не вчиняв, натомість помилково прийняв гаманець потерпілого, який був схожий на його, за свій та поклав в рюкзак. Разом з тим, наявні в матеріалах кримінального провадження докази не підтверджують наявність у ОСОБА_7 умислу на вчинення кримінального правопорушення;

-в матеріалах справи відсутні відомості про те, за яких обставин посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 опинилось у працівників поліції та було повернуто потерпілому;

-в ході досудового розслідування слідчий не провів заходів щодо встановлення особи контролера метрополітену, якому ОСОБА_7 передав посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 ;

-судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про виклик свідка ОСОБА_10 , яка могла підтвердити покази обвинуваченого про відсутність у нього умислу на вчинення крадіжки;

-потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомив, що в соціальних мережах не зареєстрований, тим самим підтвердив покази обвинуваченого, що останньому не вдалося самостійно знайти потерпілого. Вказані обставини стороною обвинувачення спростовані не були;

-у тексті заяви про передачу потерпілому грошових коштів на відшкодування заподіяної шкоди (т.1 а.с. 90) ОСОБА_7 , на вимогу правоохоронних органів, дописав фразу: «в результаті раніше вчиненої крадіжки», тому дана заява не може свідчити про наявність у обвинуваченого умислу на вчинення крадіжки;

-при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження, захисником встановлено, що Доручення про проведення досудового розслідування від 20.05.2018 року, Постанова про призначення групи прокурорів від 21.05.2018 року не підписані, тому, на думку захисника, всі докази, зібрані під час досудового розслідування, в силу положень ч.1 ст. 86 КПК України, є недопустимими.

Крім того, захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_8 було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, які суд у вироці визнав такими, що підтверджують винність ОСОБА_7 , а саме:

-відеозапис з камер відеоспостереження СМ «Сільпо» від 26.05.2018 року;

-заяву ОСОБА_7 про добровільну видачу гаманця, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та 5 пластикових карток від 23.05.2018 року;

-протокол огляду місця події від 23.05.2018 року;

-постанову про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 23.05.2018 року;

-допитати свідка ОСОБА_11 .

Разом з тим, захисником подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якій зазначено, що вона не підлягає задоволенню, доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи. Крім того, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Сторона захисту ставить під сумнів легітимність процесуальних дій прокурора та допустимість отриманих під час досудового розслідування доказів внаслідок відсутності, з точки зору захисника, повноважень у прокурорів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо участі у кримінальному провадженні під час досудового розслідування та судового провадження.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.
В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу захисника, й зазначив, що не визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні за фактом крадіжки гаманця, але визнав, що його дії були неправомірними, усвідомлює, що необхідно було відразу викликати працівників поліції.

ОСОБА_7 пояснив, що на касі він розрахувався кредитною карткою і відразу поклав свій гаманець до рюкзака, а коли забирав продукти харчування, то автоматично взяв і гаманець, який лежав поряд з покупками, оскільки він був дуже схожий на його. Відразу після магазину він спустився до метрополітену, який розташований в 20-30 метрах від супермаркету й там виявив, що в рюкзаку два гаманці; не відразу зрозумів, де міг випадково взяти чужий гаманець, так як в той день здійснював покупки на базарі та в супермаркеті. Оглянувши чужий гаманець, який також був чорного кольору, але більш новіший і мав менше потертостей, в середині виявив кошти в сумі 1000 грн., водійське посвідчення, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_9 та 5 пластикових карток. Звернувся до працівника метрополітену з проханням покликати працівників поліції, але їх в той момент не було на місці, тому він передав представнику метрополітену водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 , а гаманець вирішив повернути особисто власнику, якого намагався знайти за допомогою соціальних мереж.

Через пару днів ОСОБА_7 зателефонували працівники поліції і він добровільно повернув гаманець з грошовими коштами в сумі 1000 грн., свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_9 та 5 пластиковими картками.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу, узгоджену з обвинуваченим ОСОБА_7 , вказавши, що докази по даній кримінальній справі не доводять наявність у обвинуваченого умислу на вчинення крадіжки, після виявлення чужого гаманця відразу звернувся до працівника метрополітену й віддав посвідчення водія, що також спростовує версію сторони обвинувачення про наявність у нього умислу на крадіжку чужого майна. Власними силами намагався відшукати потерпілого, але останній в жодній з соціальних мереж не зареєстрований. Крім того, в суді першої інстанції потерпілий вказав, що гаманець вибув із його володіння лише з його вини, претензій до ОСОБА_7 не має.

З приводу апеляційної скарги прокурора зазначив, що вона не містить жодного посилання на докази, які б підтверджували, що ОСОБА_7 намагався ввести суд в оману; матеріали справи містять висновок органу пробації, відповідно до якого ОСОБА_7 не становить високої небезпеки для суспільства, а тому вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор вказав, що вирок районного суду є законним в частині доказів й доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 . Стосовно призначеного покарання, погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, вважає призначене покарання надто м`яким, а тому просить задовольнити апеляційну скаргу прокурора й ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 185 КК України у виді шести місяців арешту.
При цьому заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого й надав суду апеляційної інстанції доручення про проведення досудового розслідування від 20.05.2018 р., повідомлення про початок досудового розслідування від 20.05.2018 р., постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 21.05.2018 р., які підписані уповноваженими особами й містилися в матеріалах кримінального провадження, тому апеляційні доводи захисника обвинуваченого про допущення істотних порушень вимог КПК України вважає безпідставними.

Потерпілий ОСОБА_9 про дату та час розгляду апеляційних скарг був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. В телефонному режимі повідомим про неможливість свого прибуття до суду апеляційної інстанції, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Стосовно клопотання захисника обвинуваченого, викладеного в апеляційній скарзі про допит апеляційною інстанцією свідка ОСОБА_11 та дослідження письмових доказів, зібраних під час досудового розслідування та долучених до матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду, судова колегія, заслухавши позиції сторін, вважає, що дане клопотання підлягає частковому задоволенню.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Колегія суддів вважає за можливе повторно переглянути відеозапис з камер відеоспостереження СМ «Сільпо» від 26.05.2018 року та повторно дослідити заяву ОСОБА_7 про добровільну видачу гаманця, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та 5 пластикових карток від 23.05.2018 року, протокол огляду місця події від 23.05.2018 року, постанову про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 23.05.2018 року.

Стосовно допиту свідка ОСОБА_11 колегія суддів відмовляє, так як у клопотанні захисника не вказано, які саме відомості належить перевірити шляхом допиту даного свідка.

При розгляді доводів апеляційної скарги прокурора та захисника, заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності призначення йому покарання.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки, твердження захисника та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні даного кримінального правопорушення, були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому звинуваченні не визнав та зазначив, що ввечері, близько 17:00 години 18.05.2018 року перебував в магазині «Сільпо», який розташований біля станції метро «Олексіївська» у м. Харкові, де купив продукти, поклав їх у рюкзак, розрахувавшись на касі за куплений товар та зайшов в метро. В подальшому з рюкзака дістав два гаманця, один з яких належав йому, а інший йому не належний, був чорного кольору схожий на його, але новіший. У неналежному йому гаманці знаходились грошові кошти та водійське посвідчення. Виявивши гаманець, він підійшов до працівника метрополітену та передав водійське посвідчення, що знаходилось у гаманці. Приїхавши додому через соціальні мережі шукав потерпілого ОСОБА_14 . Через 2-3 дні з ним зв`язалися працівники поліції, вилучили у нього гаманець склавши протокол про добровільну видачу. В гаманці знаходились грошові кошти в розмірі 1000 грн., які він передав потерпілому. Зазначив про те, що біля каси магазину не розумів, що узяв чужий гаманець, передаючи водійське посвідчення через працівника метрополітену, що воно дійде до потерпілого, а гроші ні, тому залишив їх при собі, працівникам поліції повідомив про те, що поверне гроші лише володільцю. Наполягав на тому, що не мав умислу на крадіжку, поклавши чужий гаманець до себе в рюкзак, не усвідомлював, що він йому не належить (т.1 а.с. 109-110).

Аналогічні свідчення ОСОБА_7 дав і в суді апеляційної інстанції.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 про недоведеність вини ОСОБА_7 за ч.1 ст. 185 КК України безпідставні та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- поясненнями потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що 18.05.2018 року близько 17:00 години, зайшов до супермаркету «Сільпо», здійснив покупки, поклав їх у рюкзак, при цьому був впевнений, що гаманець також знаходився у ньому. Наступного дня виявив відсутність гаманця, в якому знаходились картки супермаркету, водійське посвідчення, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, гроші в сумі 1000 грн. купюрам по 200 грн. В подальшому він прийшов до вказаного супермаркету, де в охоронця попросив оглянути відеозапис з камер спостереження, на якому побачив, що гаманець залишився на касі, після чого викликав поліцію, написав заяву до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області. Також, на відео він побачив, що чоловік, який перебував у черзі на касі взяв його гаманець. ОСОБА_7 повернув гаманець з усім майном, що перебувало у ньому, претензій до обвинуваченого не має, повернення документів здійснювався у слідчого (т.1 а.с. 110).

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України об`єктивно підтверджується ще й письмовими доказами, які повторно були дослідженні судом апеляційної інстанції, зокрема:

-відеозаписом з камер відеоспостереження СМ «Сільпо» (т.1 а.с. 73);

-заявою ОСОБА_7 від 23.05.2018 року про добровільну видачу співробітникам поліції гаманця чорного кольору зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_9 та 5 пластикових карток (т.1 а.с. 78);

-протокол огляду місця події від 23.05.2018 року (т.1 а.с. 80-82);

-постанова про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 23.05.2018 року, згідно якої гаманець визначений речовим доказом, долучений до матеріалів кримінального провадження та переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_9 (т.1 а.с. 77).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

В основу вироку районний суд правильно поклав показання потерпілого ОСОБА_9 , які є чіткими, детальними та повністю узгоджуються з іншими доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом.

Крім того, на відеозаписі з камер відеоспостереження (т.1 а.с. 73) чітко зафіксовано перебування гаманця на касі в момент коли обвинувачений розраховувався за куплений товар, тобто чітко усвідомлював те, що даний гаманець йому не належить, але усвідомлюючи це ОСОБА_7 забрав його, поклавши до себе у рюкзак, покинув приміщення супермаркету, що є складом злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно віднісся критично до показів обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував свою вину у вчиненні крадіжки гаманця. Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що така позиція обвинуваченого є обраною лінією захисту для уникнення кримінальної відповідальності.

Також, колегія суддів вважає, що доручення про проведення досудового розслідування від 20.05.2018 року й постанова про призначення групи прокурорів від 21.05.2018 року які були надані прокурором під час апеляційного розгляду, складені відповідно до вимог процесуального законодавства, всупереч твердженням захисника обвинуваченого про істотні порушення КПК України.

Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється за принципом змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. А обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ст. 92 КПК).

Згідно ч.3 ст.99 КПК України сторона кримінального провадження зобов`язана надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Отже, надані адвокатом фотокопії доручення про проведення досудового розслідування від 20.05.2018 року (т.1 а.с. 94) й постанова про призначення групи прокурорів від 21.05.2018 року (т.1 а.с. 95), які суперечать оригіналам, наданих прокурором, не підтверджують порушення процесуального законодавства під час досудового розслідування.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи сторони захисту щодо недопустимості зібраних по справі доказів, вважає досліджені судом першої інстанції докази належними та допустимими. Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено даних стосовно того, що під час збирання (формування) письмових доказів, які покладенні в основу ухваленого вироку, було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали апеляційному суду підстави для визнання їх недопустимими, як про це просить захисник обвинуваченого у своїй апеляційній скарзі.

Розглядаючи доводи захисника ОСОБА_8 про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, оскільки не доведено наявність суб`єктивної сторони, колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

З аналізу ст. 185 КК України, крадіжка визначається як таємне викрадення чужого майна, яка з суб`єктивної сторони характеризується тільки прямим умислом: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

Обов`язковими суб`єктивними ознаками крадіжки є корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Про корисливий умисел на скоєння крадіжки гаманця потерпілого свідчить поведінка ОСОБА_7 після заволодіння чужим майном, а саме: невжиття жодних активних дій для повернення гаманця та його вмісту законному володільцю після того, як, зі слів обвинуваченого, йому стало відомо, що гаманець належить останньому.

Крім того, про умисел саме на таємне викрадення гаманця свідчить і те, що обвинувачений, після того як гаманець потерпілого опинився у нього, не повідомив про «знахідку» поліцію, працівників охорони супермаркету, не повернувся до «Сільпо», що розташований на відстані 20-30 метрів від станції метро, не звернувся до органів ДАІ, тобто не здійснив жодних дій для з`ясування чи не звертався потерпілий до них в пошуках свого гаманця й не повідомив їх про те, що гаманець ОСОБА_9 у нього.

Разом з тим, як пояснив обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, ним було оглянуто чужий гаманець і в ньому, крім грошових коштів, було посвідчення водія зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_9 , тобто особа власника гаманця була достовірно відома обвинуваченому, а також у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, що є офіційним документом, наявні відомості про власника автомобіля та його адресу реєстрації, проте обвинуваченим не вжито заходів щодо повернення чужої речі.

Більш того, дії ОСОБА_7 , в частині повернення ним посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 працівнику метрополітену, й залишення гаманця з грошовими коштами собі для подальшого пошуку володільця, колегія суддів вважає не логічними й такими, що підтверджують наявність у нього умислу на заволодіння чужим майном протиправним способом.

З пояснень ОСОБА_7 , наданих ним в суді першої інстанції, що підтверджується аудіозаписом судового засідання від 24.10.2019 року (диск RFD80M 7992280HK - т.1 а.с.116) вбачається, що 18.05.2018 року він спочатку був на базарі, але там нічого не купував, і потім зайшов до магазину «Сільпо», де придбав продукти харчування і, не виключає, що саме тут він міг випадково взяти чужий гаманець, оскільки його виявив у себе в рюкзакі перед входом до метрополітену.

Надати логічні пояснення, з приводу передачі посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 працівнику метрополітену, ОСОБА_7 не зміг ні суду першої, ні апеляційної інстанції. Крім того, передаючи офіційний документ іншої особи, він навіть не поцікався прізвища працівника метрополітену.

Подальші дії обвинуваченого, направлені на пошуки ОСОБА_9 , про які зазначав ОСОБА_7 в судових засіданнях та його захисник в апеляційній скарзі, жодними доказами не підтверджені та, навпаки, спростовані доказами, отриманими в ході досудового розслідування. Свідчення потерпілого ОСОБА_9 про те, що він не зареєстрований в соціальних мережах, ніяким чином не підтверджують покази обвинуваченого про вчинення ним дій, направлених на пошуки потерпілого.

ОСОБА_7 був викритий працівниками правоохоронних органів, які знайшли його за банківською карткою, якою він в той день розраховувався; особисто до поліції обвинувачений не звертався.

Більш того, переглянувши в суді апеляційної інстанції відеозапис з камер відеоспостереження супермаркету «Сільпо» від 18.05.2018 року, колегія суддів встановила, що потерпілий залишив гаманець біля каси на місці для складання товару. В черзі на тій же касі стояв і обвинувачений ОСОБА_7 , який дістав з власного рюкзака гаманець і платіжну картку, продовжував тримав гаманець в лівій руці. Товари в цей час лежать біля гаманця потерпілого. Обвинувачений правою рукою взяв чужий гаманець одночасно з товаром і переклав на ліву руку, в якій був рюкзак та його власний гаманець, при цьому чужий гаманець був зверху, він відійшов від каси тримаючи в руках рюкзак, товари та два гаманця. На декілька секунд зупинився навпроти виходу з супермаркету, потім підійшов до столу біля вхідних дверей супермаркету і без поспіху переклав покупки в рюкзак, після чого покинув приміщення.

Тобто, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 у своїх свідченнях в суді апеляційної інстанції дав неправдиві покази стосовно того, що власний гаманець він відразу поклав до рюкзака після розрахування за товар. Тримаючи в руках два гаманці, він мав достатньо часу роздивитися гаманець, який лежав зверху і зовнішньо відрізнявся за його власний - був новішим та не мав потертостей. Отже, в той момент, він добре усвідомлював, що даний гаманець йому не належить.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що твердження сторони захисту про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вчинення саме крадіжки є необґрунтованими й спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Стосовно апеляційних доводів захисника, що в ході досудового розслідування слідчий не провів заходів щодо встановлення особи контролера метрополітену, якому ОСОБА_7 передав посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 92, ч.ч. 1, 3 ст. 93 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ініціювання стороною захисту проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому ст. 220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді.

Згідно з ч. 1 ст. 36, ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий та прокурор є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Таким чином, у відповідності з вказаними положеннями КПК України слідчим та прокурором було проведено слідчі дії, які вони вважали необхідними для досягнення цілей кримінального провадження, а судом досліджені та оцінені докази, які були надані сторонами кримінального провадження.

Клопотань про проведення додаткових слідчих дій на стадії досудового розслідування кримінального провадження, скарг на дії слідчого та прокурора сторона захисту не заявляла.

Крім того, апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги в частині тиску на обвинуваченого ОСОБА_7 з боку правоохоронних органів.

Так, в апеляційній скарзі захисник вказав, що заяву про передачу потерпілому грошових коштів на відшкодування заподіяної шкоди (т.1 а.с. 90) ОСОБА_7 , на вимогу та погрози прокурора, дописав фразою: «в результаті раніше вчиненої крадіжки», тому дана заява не може свідчити про наявність у обвинуваченого умислу на вчинення крадіжки.

З апеляційної скарги вбачається, що про даний факт обвинувачений засвідчив в судовому засіданні суду першої інстанції 24.10.2019 року, проте, згідно аудіозапису судового засідання від 24.10.2019 року (диск RFD80M 7992280HK - т.1 а.с.116) ОСОБА_7 не повідомляв про застосування щодо нього будь-якого тиску з боку слідства чи прокурора, із заявами про вчинення впливу відносно нього до правоохоронних органів не звертався.

Судовою колегією встановлена відсутність будь-яких об`єктивних даних на підтвердження здійснення прокурором відносно ОСОБА_7 заходів впливу.

Вирішуючи питання стосовно правильності призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримуючись вказаних вимог, суд першої інстанції, під час призначення покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до категорії середньої тяжкості, відношення до скоєного, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, одружений, працює, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахування викладеного, районний суд визнав за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах ч.1 ст. 185 КК України у вигляді 200 годин громадських робіт. При цьому, визначений розмір покарання не є мінімальним згідно санкції даної статті.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання немає, призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Стосовно апеляційних доводів прокурора про те, що судом першої інстанції не враховано дані, що характеризують особу обвинуваченого та характер вчинених ним дій, то судом першої інстанції такі обставини враховані з достатньою повнотою.

Отже, апеляційні вимоги прокурора про ухвалення нового вироку та призначення обвинуваченому покарання у виді шести місяців арешту, з урахуванням вищенаведених обставин, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційній скарзі прокурора, не наведено.
За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4