Дата документу 30.04.2020 Справа № 334/1525/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/993/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/1525/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ніжин Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою суду за клопотанням прокурора продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.307, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, на 60 днів, тобто до 29.05.2020 року.

В апеляційній скарзі захисник просила ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Свої вимоги мотивувала тим, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, клопотання було розглянуто за її відсутності, незважаючи на те, що обвинуваченим укладено з нею договір про надання правової допомоги, що свідчить про порушення права на захист обвинуваченого. При цьому судом проігноровано, що обвинувачений відмовився від безоплатного захисника. Копія клопотання не була вручена ні захиснику, ні обвинуваченому та останньому не було надано час для складання заперечень. Будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості підозри та ризиків стороною обвинувачення надано не було, а обставини, на які посилався прокурор, є лише його припущеннями. Суд при розгляді клопотання вийшов за його межі та самостійно додав такі ризики як відсутність постійного місця проживання в м.Запоріжжі та те, що обвинувачений, не маючи місця роботи та постійного джерела доходу, може продовжити злочинну діяльність. При цьому судом не було враховано, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки. Відтак продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є недоцільним і щодо нього можна застосувати більш м`який запобіжний захід, зокрема домашній арешт.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.307, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Суд, задовольняючи дане клопотання та продовжуючи строк тримання обвинуваченого під вартою, виходив з того, що встановлені у даній справі ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином об`єктивно існують та не зменшилися. Також суд зазначив, що обвинувачений, не маючи місця роботи та постійного джерела доходу, може продовжити злочинну діяльність. А тому для запобігання цим ризикам необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів рішення суду про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою ґрунтується на зазначених вимогах процесуального закону.

Так, з наданих матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів та відбував покарання в місцях позбавлення волі. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів та особливо тяжкого злочину у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. За злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , передбачено покарання лише у виді позбавлення волі.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 не одружений, офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу та не має постійного місця проживання в м.Запоріжжі. Наразі судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 ще не розпочато.

Зазначені вище обставини у своїй сукупності доводять існування у даній справі ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також продовжити злочинну діяльність. При цьому районний суд правильно визначився з тим, що встановлені у даній справі обставини доводять неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на зазначене колегія суддів ставиться критично до заперечень апеляційної скарги захисника про недоведення прокурором існування ризиків, які зазначені в його клопотанні.

Обставини, на які посилалася захисник в своїй апеляційній скарзі, самі по собі не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого та вони не здатні у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Відтак, суд першої інстанції, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, які мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

Даних, які би унеможливлювали подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, надані матеріали провадження не містять. Не було надано таких даних і під час апеляційного розгляду.

Заперечення апеляційної скарги захисника про те, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах провадження даними, відповідно до яких захисник була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи по телефону (а.п.10), що не суперечить ч.1 ст.135 КПК, якою визначено порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні. Свого повідомлення в означений спосіб захисник не заперечувала, зазначивши, що не змогла з`явитись до суду бо ні з ким було залишити її маненьку дитину.

Під час розгляду клопотання прокурора обвинувачений ОСОБА_7 був представлений захисником ОСОБА_9 , яка діяла на підставі доручення центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а відтак право обвинуваченого на захист порушено не було. Крім того, в даному судовому засіданні судом було лише вирішено питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та підготовче судове засідання було відкладено через неявку захисника ОСОБА_8 .

Перевіряючи доводи захисника про те, що стороні захисту не було вручено копію клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів виходить з того, що відповідно до технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, прокурором в судовому засіданні було оголошено зміст клопотання, обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував проти задоволення даного клопотання і будь-яких заяв чи клопотань не заявляв.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двохмісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що прокурор не надав будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості підозри, колегія суддів вважає неприйнятними. Адже питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено судом на етапі, який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.
До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що суд вийшов за межі клопотання та самостійно «додав» ще два ризики, а саме можливість продовження злочинної діяльності та відсутність у обвинуваченого постійного місця проживання в м.Запоріжжі, колегія суддів ставиться критично. Адже прокурор в своєму клопотанні посилався на існування такого ризику, як можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, а відсутність у обвинуваченого постійного місця проживання в м.Запоріжжі в розумінні ст.177 КПК не є ризиком.
З огляду на викладене апеляційна скарга захисника є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4