Справа №295/4149/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника

ДУ «ЖУВП (№8)» ОСОБА_4 ,

засудженого

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнення від подальшого відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)»,

встановив:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить вирок судової колегії у кримінальних справах Одеського обласного суду від 26.04.1999 та ухвалу Верховного Суду України від 15.02.2001 змінити та призначити йому за п.п. «а, г, і» ст. 93 КК України 1960 року покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання, оскільки цей строк він вже відбув.

Засуджений та захисник підтримали клопотання з підстав, викладених у ньому.

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» поклався на розсуд суду.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання засудженого.

Дослідивши матеріали особової справи, суд прийшов до таких висновків.

ОСОБА_5 26.04.1999 засуджений вироком Одеського обласного суду за ст.ст. 222 ч.1, 69, 93 п.п. «а,г,і» 17, 93 п.п. «а,г,і», 42 КК України 1960 року до смертної кари.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 15.02.2001 вирок суду першої інстанції змінено. Визначене засудженому покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі. Початок відбуття покарання визначено з дати фактичного затримання з 20.01.1997.

Засуджений просить змінити вирок Одеського обласного Суду України від 26.04.1999 та ухвалу Верховного Суду України від 15.02.2001 року. Свої вимоги обгрунтовує наступним. На момент постановлення остаточного рішення Верховного Суду України набрав чинності ЗУ від 22.02.2000 року "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", яким стаття 24 КК України 1960 року виключена і за вчинення особливо тяжкого злочину, якщо суд не вважає можливим застосувати позбавлення волі на певний строк, застосвується покарарння у вигляді довічного позбавлення волі. Фактично оскаржуючи рішення Верховного Суду України від 15.02.2001 року висловлює свою незгоду із призначеним йому довічним позбавленням волі.
Посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Скоппола проти Італії", де вказано, що незастосування судом більш м`якого кримінального закону, прийнятого до винесення остаточного рішення у кримінальній справі, є порушенням принципу зворотної дії кримінального закону у часі.

Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Чинне законодавство не дозволяє суду першої інстанції переглядати вирок іншого суду з підстав неправильного застосування закону. Тим паче не передбачено можливості суду першої інстанції змінювати ухвалу Верховного Суду України на підставі неправильного застосування законодавства. Тому в цій частині клопотання задоволенню не підлягає.

Разом з тим засуджений у своєму клопотанні просить призначити йому більш м`яке покарання, ніж у вироку - позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання на підставі повного відбуття вказаного строку. Дану вимогу від обгрунтовує зокрема і рішенням Європейського суду з прав людини "Петухов проти України", де вказано, що довічно ув`язнений страждає, не маючи "права на надію" колись вийти на свободу, що потребує законодавчих змін.

Питання заміни засудженим невідбутої частини покарання передбачена ст. 82 КК України, де вказано, що особам, які відбувають покарарння у виді обмеження або позбавлення волі невідбута частина покарарння може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення та після відбуття засудженим певної частини покарання.

Особова справа засудженого не містить відомостей про те, що він став на шлях виправлення. Крім того, він є засудженим до довічного ув`язнення. А чинне законодавство України не передбачає можливості зміни засудженим до довічного позбавлення волі покарання на більш м`яке, не прописані відповідні умови.

Крім того, у справі «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даних рішень Європейського суду з прав людини слідує, що на їх виконання Держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, передбачивши в законі умови, за яких існувала би можливість звільнення від покарання у виді довічного ув`язнення чи заміну його більш м`яким.

Відповідні зміни до законодавства не внесені. Враховуючи відсутність передбачених законом конкретних умов, за яких суд у встановлений законом спосіб міг би визначити, що засудженим виконані необхідні умови для заміни йому довічного позбавлення волі на інший вид покарання, суд позбавлений можливості задовольнити дане клопотання.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13.12.2007, заява N 39458/02).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни вироку суду і заміни довічного позбавлення волі, призначеного засудженому, на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання в виді 15 років позбавлення волі та звільнення його від подальшого відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1