Справа № 930/68/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2020 року м. Тульчин

Тульчинський районний суд Вінницької області
у складі: судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора Немирівської місцевої прокуратури про закриття кримінального провадження № 0000001 від 23.01.2014 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, у зв`язку закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, за участю прокурора ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:
До Тульчинського районного суду Вінницької області 14.02.2020 за Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання прокурора Немирівської місцевої прокуратури
ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000001 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України у зв`язку закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності в порядку п.1-1 ч. 2 ст.284 КПК України.
В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що в провадженні СВ Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області перебуває кримінальне провадження № 0000001 від 23.01.2014 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.
В ході проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що службові особи Немирівського міжрайонного управління газового господарства ПАТ «Вінницягаз» в листопаді 2011 року склали акт на списання автотранспортних засобів від 10.11.2011, яким здійснили списання тепловозу ТГМ - 23 Б № 2173, 1976 року виготовлення, вагою 44 тонни, зазначивши в акті, що тепловоз підлягає ліквідації у зв`язку з недоцільністю ремонту. На початку 2012 року тепловоз ТГМ - 23 Б вивезений невстановленими особами у невідомому напрямку.
Відтак, за результатами проведених слідчих та розшукових дій особу, з вини якої розтрачено тепловоз ТГМ-23 Б, не встановлено та оскільки злочин, передбачений ч. 2 ст. 191 КК України є злочином середньої тяжкості, строк притягнення до кримінальної відповідальності за який, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, становить 5 років, а з моменту документального встановлення факту розтрати минуло понад 8 років, прокурор вважає, що дане кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав та просив закрити вказане кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження і заслухавши доводи прокурора, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 4 ст. 284 КПК України, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини 1 ст. 284 КПК України, здійснюється судом за клопотанням прокурора.
За п. 1-1 ч. 2 вказаної статті кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті.
Згідно п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав.
Разом з тим, згідно наявних матеріалів кримінального провадження № 0000001 від 23.01.2014, будь-хто з учасників даного кримінального провадження до прокурора з клопотання з даного приводу не звертався.
Злочин, передбачений ч. 2 ст. 191 КК України відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості та строки давності притягнення до кримінальної відповідальності з дня вчинення особою вказаного злочину згідно ст. 49 КК України становлять п`ять років.
У відповідності до примітки до ст. 45 КК України, корупційними вважаються злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 366-1, 368, 368-3-369, 369-2, 369-3 цього Кодексу.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких у тому числі відносяться: законність, публічність.
Законність відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, зокрема, полягає у тому, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до п. 1-1 ч.2 ст. 284 та абз. 4 ч. 4 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті. Закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.
Згідно ст. 92 КПК України, встановлено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Однією з засад Кримінального процесуального кодексу України, також є публічність, зокрема згідно ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Як зазначив Європейський суд з прав людини по справі «Євген Петренко проти України» (заява № 55749/08 від 29.01.2015) п. 65 «…для того, щоб розслідування могло вважатися «ефективним», воно має в принципі призвести до встановлення фактів у справі та встановлення і покарання винних. Державні органи повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для збереження доказів, що стосуються події, включаючи показання свідків, висновки судових експертиз тощо. Будь-які недоліки розслідування, які підривають його здатність до встановлення причин заподіяння ушкоджень або винних осіб, ставлять під сумнів дотримання цього стандарту та вимог оперативності й розумної швидкості». Також, згідно п. 40 рішення Європейського суду з прав людини «Юрій Ілларіонович Щокін проти України» від 03.10.2013, заява № 4299/03 «…державні органи мають вживати усіх заходів, які було б розумно від них очікувати, для зібрання доказів щодо ходу подій. Якщо розслідування містить недоліки, які не дозволяють встановити причину смерті або визначити винних осіб, які є безпосередніми виконавцями злочину або особами, які його фінансували чи організовували, то таке розслідування може не відповідати вимозі ефективності».
Пункт 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, не звільняє слідчого та прокурора від виконання завдань кримінального провадження та виконання обов`язків, визначених загальними засадами ст. 9, 25 КПК України.
Разом з тим, в ході досудового розслідування допитаний в якості свідка директор ПрАТ «Міжрайагротехсервіс» ОСОБА_4 повідомив, що весною 2012 року до нього звернулась ОСОБА_5 з проханням отримання дозволу перевезення тепловозу до території ПрАТ «Міжрайагротехсервіс», на що він дав свою згоду. При цьому ніяких документів не оформлювалось. Через декілька днів дізнався про те, що тепловоз порізали на металобрухт; допитана в якості свідка ОСОБА_5 повідомила, що вказівка про списання тепловозу ТГМ-23 Б надійшла з Вінниці. На виконання вказівки організувала списання тепловозу. Куди саме реалізований тепловоз їй не відомо; допитаний в якості свідка ОСОБА_6 повідомив, що дійсно на підставі наказу на нього був покладений контроль за списанням основних засобів, однак безпосередньо на місце, де здійснювалось здавання металобрухту він не виїжджав і куди саме і при яких обставинах був реалізований тепловоз йому не відомо; допитаний в якості свідка ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_6 повинен був контролювати здавання списаних частин та механізмів на металоприймальні пункти. Також, мали бути присутніми працівники служби економічної безпеки. При яких обставинах був реалізований тепловоз йому не відомо.
Таким чином, під час досудового розслідування встановлено коло посадових осіб, які приймали безпосередню участь у списанні тепловозу ТГМ-23 Б №2173, 1976 року виготовлення, вагою 44 тонни, однак при цьому, не встановлено яким чином відбувалася реалізація зазначеного майна, контрагентів, яким було реалізовано тепловоз, правові підстави такої реалізації після списання, а також кінцевого отримувача коштів внаслідок реалізації даного майна.
Суд вважає, що таке використання органами досудового розслідування норми, що запроваджена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень кримінального процесуального законодавства та введена в дію 17.10.2019, як можливості закінчити досудове розслідування кримінального провадження № 0000001 від 23.01.2014, шляхом закриття судом на підставі п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України, суперечить завданням та загальним засадам, встановленим чиним КПК України.
Фактично, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснено не у повному обсязі, органом досудового розслідування не у повному обсязі здійснювались дії спрямовані на виконання обов`язку, встановленого ст. 92 КПК України, а прокурор через 6 років після внесення відомостей до ЄРДР, не дивлячись на вказані обставини, направив до суду клопотання про закриття кримінального провадження в судовому порядку.
Досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000001 від 23.01.2014, здійснюється за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.
Відповідно до примітки до статті 45 КК України, корупційними злочинами, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, згідно з цим Кодексом вважаються злочини, передбачені, корупційними злочинами відповідно до цього Кодексу вважаються злочини, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також злочини, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 366-1, 368, 368-3-369, 369-2, 369-3 цього Кодексу.
Звернувшись до суду з зазначеним клопотання прокурор посилається на норми матеріального права ст. 49 КК України (Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності), зокрема п. 3 ч. 1 цієї статті, проте вказана норма встановлює строк давності, сплив якого є підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності за вчинення злочину середньої тяжкості.
Разом з тим, згідно матеріалів кримінального провадження і клопотання, в ході зазначеного досудового розслідування не встановлено особу, яка вчинила злочин, у зв`язку з чим, застосування п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, є передчасним і безпідставним.
За таких обставин досудове розслідування не може вважатися повним, а закриття кримінального провадження буде суперечити зазначеним вище завданням та засадам кримінального провадження.
Враховуючи дані обставини, суд приходить до висновку, що органом досудового розслідування не було вжито належних заходів для встановлення особи, причетної до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, а тому є необґрунтованим твердження про те, що у кримінальному провадженні не встановлено особу, яка вчинила злочин.
Відтак, прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосереднього дослідження та оцінки доказів, які стосуються цього провадження в сукупності, у задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 49 КК України, п. 3-1 ч. 1, ч. 4 ст. 284, 369, 372, 392 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :
В задоволенні клопотання прокурора Немирівської місцевої прокуратури про закриття кримінального провадження № 0000001 від 23.01.2014 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, - відмовити.
Матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000001 від 23.01.2014, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, повернути прокурору Немирівської місцевої прокуратури.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області на протязі семи днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали виготовлено 15.06.2020 о 14:30 год.

Суддя Тульчинського районного суду
Вінницької області ОСОБА_1