Дата документу 28.05.2020 Справа № 316/1332/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/63/20 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний 316/1332/17 Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 11.06.2017 року за №0000802за апеляційною скаргою заступника прокурора області ОСОБА_9 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 вересня 2017 рокуяким,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красноярська Російської Федерації, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу09.11.2011 Енергодарським міським судом за ч.3 ст.185 КК України; засуджений до 3 років позбавлення волі, відповідно до ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 3 роки; 03.12.2013 ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області призначене вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 09.11.2011 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з випробувальним строком на 3 (три) - було скасовано та направлено ОСОБА_7 в місця позбавлення волі; 24.02.2016 ОСОБА_7 звільнено з Кам`янської ВК Запорізької області №101 ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.02.2016 р. - умовно достроково на 9 місяців 9 діб,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ст.75 КК України - звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробовуваним строком на 3 роки.
На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 , періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишено раніше обраний у вигляді домашнього арешту. Після набрання вироком законної сили запобіжний захід не обирався.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 витрати: на проведення експертиз №1-733 №1-734 №2-472 у розмірі 742,20 грн., 618,50 грн., і 593,22 грн.

Згідно зі змістом вироку, 10.06.2017 приблизно об 11 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілою ОСОБА_8 , наніс останній один удар ножем в область лівого стегна, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 тілесне ушкодження у вигляді поранення верхньої третини лівого стегна з пошкодженням стегнової артерії, стегнової вени та лімфатичних сосудів, що супроводжувалося кровотечою, ускладненого геморагічним шоком, яке відповідно до висновку судової медичної експертизи від 26.08.2017 №166 кваліфікується, як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі заступник прокурора області ОСОБА_9 вказує, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції звільняючи ОСОБА_7 від призначеного покарання не навів підстав, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням. Суд не врахував рецидив злочину, як обставину, що обтяжує покарання. Крім того вважає, що вказівка суду у вступній частині вироку про погашення судимостей ОСОБА_7 є неправильною.

На підставі викладеного прокурор просить скасувати вирок; визнати у якості обтяжуючої обставини рецидив злочинів; виключити із вступної частини вироку посилання на погашення судимостей у ОСОБА_7 ; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора; обвинуваченого і потерпілої, які, заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, обставини вчинення злочину та правильність кваліфікації його дій в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються та повністю підтверджуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, яким суд першої інстанції дав правильну оцінку на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для ухвалення обвинувального вироку.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані місцевим судом за ч.1 ст.121 КК України.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення і звільнення особи від покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеногопокарання за вчинене діяння суд першої інстанції виходив з характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_7 злочину, мотиви і наслідки вчиненого діяння, позицію сторони обвинувачення та захисту, прийняв до уваги думку потерпілої, яка прохала не призначати суворе покарання обвинуваченому, а також відомості про особу обвинуваченого, який офіційно працював, за місцем роботи характеризувався позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Суд врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розслідуванню злочину, а також наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Дійсно суд помилково зазначив у вироку, що ОСОБА_7 має погашену судимість тоді як останній раніше був неодноразово судимим, однак ця обставина не могла бути врахована при призначенні покарання як така, що обтяжує покарання в якості рецидиву злочину, адже згідно ч.1 ст.337 КПК України, суд розглядає провадження в межах висунутого обвинувачення і відповідно до обвинувального акту, тоді як в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 про рецидив злочину, як обставину, що обтяжує покарання не зазначалося.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що суд перевіряв можливість застосування щодо обвинуваченого положень ст.69 КК України і дійшов висновку про відсутність підстав для призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом, призначивши його у межах санкції ч.1 ст.121 КК України. Розмір такого покарання на думку колегії суддів не можна вважати таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На переконання колегії суддів, встановлена сукупність обставин (ст.ст.65-67 КК України), навіть з урахуванням минулих судимостей ОСОБА_7 , відповідно до ст.75 КК України, давали підстави суду першої інстанції звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1, п.1 ч.2 ст.76 КК України.

Слід зауважити, що безпосереднім об`єктом вчиненого обвинуваченим злочину є здоров`я людини, тому в першу чергу наслідки злочину прямо стосуються інтересів потерпілої, яка в цьому конкретному випадку підтримала позицію саме сторони захисту і суду, що було вирішальним при прийнятті рішення про застосування положень ст.75 КК України.

В суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що її віктимні дії, а саме перебування в стані алкогольного сп`яніння спровокували ОСОБА_7 на вчинення злочину. На даний момент вони проживають однією сім`єю, виховують дитину, працюють у фермерському господарстві, не вживають алкогольні напої, та просила залишити вирок без змін. Суд апеляційної інстанції вважає, що віктимна поведінка потерпілої, а тож відомості про те, що на сьогоднішній час ОСОБА_7 змінив свій спосіб життя, працює, виховує дитину, дають можливість призначення покарання ОСОБА_7 без реального його відбування.
Отже, висновок суду щодо міри покарання призначеної ОСОБА_7 , а також можливість звільнення від відбування покарання з встановленим терміном випробування та покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених законом про кримінальну відповідальність, можна визнати обґрунтованим.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції не знаходить.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 вересня 2017 року стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4