КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
за участю
прокурора ОСОБА_5 ,
представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_9 , про арешт майна у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.06.2018 під №0005466, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, тягне за собою негайне повернення володільцю тимчасово вилученого майна під час обшуку від 20.05.2019 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошових коштів, банківських карток, блокнотів.

Як вбачається з ухвали, слідчий суддя критично сприйняв доводи сторони обвинувачення про відповідність критеріям ст. 98 КПК України, зазначеного у клопотанні майна, так як ця обставина просто указується у клопотанні, але слідчому судді докази на підтвердження її дійсності не надані.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді суду першої інстанції прокурор Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого задовольнити та накласти арешт на тимчасово вилучене майно під час обшуку 20.05.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на грошові кошти номіналом 200 Євро у кількості 3 купюри, 10 Євро - 75 купюр, 50 Євро - 176 купюр, 20 Євро - 26 купюр, 10 Євро - 6 купюр, 5 Євро - 1 купюра, 100 доларів США - 74 купюри, 50 доларів США - 13 купюр, 200 Євро - 1 купюра, 200 гривень - 84 купюри, 500 гривень - 65 купюр, 100 гривень - 25 купюр, банківську карту Приватбанку, блокноти та аркуші паперу А4 із записами, шляхом заборони користуватися та відчужувати дане майно.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що 21.05.2019 року вилучені речі визнано речовими доказами в даному кримінальному провадженні, як такі, що відповідають критеріям ст. 98 КПК України. Тим самим, арешт майна є доцільним з метою забезпечення збереження речових доказів, як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора про необхідність скасувати ухвалу слідчого судді та накласти арешт на майно, представника власника майна щодо необхідності залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали слідчого судді без змін, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні СВ Дніпровського УП ГУ Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0005466 від 06 червня 2018 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК У країни.

21 травня 2019 року слідчий Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку від 20 травня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: грошові кошти номіналом 200 євро у кількості 3 купюри; грошові кошти номіналом 100 євро у кількості 75 купюр;
грошові кошти номіналом 50 євро у кількості 161 купюра; грошові кошти номіналом 20 євро у кількості 26 купюр; грошові кошти номіналом 10 євро у кількості 6 купюр; грошові кошти номіналом 5 євро у кількості 1 купюра; грошові кошти номіналом 100 доларів США у кількості 68 купюр; грошові кошти номіналом 50 доларів США у кількості 13 купюр; грошові кошти номіналом 200 євро у кількості 1 купюра; блокнот з чорновими записами та аркуші з чорновими записами у кількості 10 шт.; грошові кошти номіналом 200 гривень у кількості 2 купюри; банківські картки Приват Банк № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ;блокнот з обкладинкою жовтого кольору з чорновими записами «Формат А4», аркуші з чорновими записами у кількості 10 шт.; грошові кошти номіналом 200 гривень у кількості 3 купюри; грошові кошти номіналом 500 гривень у кількості 7 купюр; грошові кошти номіналом 100 гривень у кількості 25 купюр; грошові кошти номіналом 100 доларів США у кількості 6 купюр; грошові кошти номіналом 50 євро у кількості 15 купюр; грошові кошти номіналом 500 гривень у кількості 58 купюр; грошові кошти номіналом 200 гривень у кількості 79 купюр.
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 рокуу задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено.

Відмовляючи в задоволені вищевказаного клопотання, внесеного в рамках кримінального провадження №0005466, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, дослідив матеріали, додані до клопотання, заслухав пояснення власника майна та його представника і прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на вищевказане майно, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні дані про відповідність критеріям ст. 98 КПК України, зазначеного у клопотанні майна.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту забезпечення в тому числі й збереження речових доказів, а також попередження відчуження, попередження зникнення, втрати або пошкодження вищезазначеного майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, а також відшкодування завданих збитків.
Однак, колегія суддів приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався у клопотанні слідчий.

В матеріалах клопотання відсутня постанова про визнання вказаного майна речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Також, в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що майно, яке вилучене в ході проведення обшуку за вкащаною адресою, набуте кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення.

Таким чином, існування правової підстави для арешту грошових коштів з метою забезпечення збереження речових доказів не підтверджується відповідними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Таким чином, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання слідчого з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_9 про арешт майна у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.06.2018 під №0005466, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, тягне за собою негайне повернення володільцю тимчасово вилученого майна під час обшуку від 20.05.2019 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошових коштів, банківських карток, блокнотів залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/3874/2019
Категорія: ст. 171 КПК України
Слідчий суддя у суді першої інстанції ОСОБА_11
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1