УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 263/1744/17
провадження № 51-2819ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 14 березня 2019 року в межах кримінального провадження № 0000172 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2016 року за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 14 січня 2017 року приблизно о 17:00, перебуваючи у приміщенні магазину «Шкафчик» на вул. Троїцькій, 75а у м. Маріуполі, повторно шляхом вільного доступу зі столу продавця таємно викрав належний ОСОБА_6 мобільний телефон марки «Lenovo S 90» вартістю 2718,30 грн, завдавши тим самим потерпілому майнової шкоди на зазначену суму.

Донецький апеляційний суд ухвалою від 14 березня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення, застосувати ст. 75 КК та звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Обґрунтовуючи свої вимоги, адвокат указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи та постановлення рішень не належним чином врахували ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого, а саме відсутність скарг за місцем проживання ОСОБА_4 (позитивна характеристика), наявність обставин, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття й активне сприяння у розкритті злочину), та відшкодування засудженим завданого збитку шляхом повернення майна потерпілому. Вказані обставини, на думку ОСОБА_5 , свідчать про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених і перевірених судом, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині адвокатом не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого котрий раніше був судимий, має незняту та непогашену судимість, є особою молодого віку, однак ніде не працює і не займається суспільно корисною працею, не має постійного, законного джерела прибутку, має постійне місце проживання, на обліках у лікувальних та профілактичних закладах м. Маріуполя не перебуває та посередньо характеризується за місцем проживання. Також суд відніс повне визнання засудженим вини у вчиненні злочину до обставини, що пом`якшує покарання. При цьому не врахував щирого каяття ОСОБА_4 як обставини, що пом`якшує його покарання, навівши достатні мотиви, і не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним адвокатом у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені ОСОБА_4 у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, адвокат у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 14 березня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3