Ухвала

5 серпня 2019 року
м. Київ

справа № 01-57/08
провадження № 51-6234зп18

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши заяву засудженого ОСОБА_4 у кримінальній справі № 01-57/08 щодо нього,

встановив:

За вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 листопада 2008 року ОСОБА_4 засуджено до покарання: за ст. 94 Кримінального кодексу України 1960 року (далі КК) у виді позбавлення волі на строк 13 років; за пунктами 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі; за ч. 4 ст. 296 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 200 тис. грн., на користь потерпілого ОСОБА_5 у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 17 березня 2009 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 листопада 2008 року щодо ОСОБА_4 скасовано в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 , а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

8 липня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява засудженого ОСОБА_4 про перегляд указаного судового рішення.

Ухвалою суду від 10 липня 2019 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 17 березня 2009 року щодо нього залишено без руху, запропоновано уточнити підстави для перегляду, передбачені законом.

ОСОБА_4 недоліків не усунув, натомість подав заяву про те, що він не ставить питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, а наполягає на додатковому розгляді його касаційних вимог, оскільки суд касаційної інстанції не розглянув його доповнення до касаційної скарги від 10 березня 2009 року, яке містило детальний виклад його доводів і було подано на підставах, у порядку та строки, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК). ОСОБА_4 посилається на те, що його заява не є зверненням про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

З огляду на вищевказане колегія суддів дійшла висновку, що заява ОСОБА_4 підлягає поверненню, оскільки він не усунув зазначених в ухвалі недоліків.

За змістом глави 31 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК 1960 року) та ч. 5 ст. 442 чинного КПК судові рішення після їх перегляду за зверненням учасника судового провадження у касаційному порядку повторному розгляду в суді касаційної інстанції не підлягають.

Розглядаючи питання, пов`язані з відкриттям касаційного провадження за заявою, Суд відзначає, що чинне кримінальне процесуальне законодавство України не містить механізмів перегляду рішень суду касаційної інстанції, крім екстраординарних проваджень, до яких відносяться провадження за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до частини 2 статті 459 КПК нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 2) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 3) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Згідно з ч. 3 ст. 459 КПК виключними обставинами визнаються: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, факту порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом; встановлення винуватості судді у вчиненні злочину або факту зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення. Причому обставини, передбачені п. 3 ч. 3 цієї статті, мають бути встановлені у вироку суду, що набрав законної сили. Обставини, що стосуються зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, у разі неможливості ухвалення вироку можуть бути підтверджені постановою або ухвалою про закриття кримінального провадження, ухвалою про застосування примусових заходів медичного характеру (ч. 4 ст. 459 КПК).

Приймаючи дане рішення, Суд також виходить з необхідності неухильного дотримання положень статті 19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Основним та іншими законами України.

Згідно з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, практика якого ураховується при застосуванні кримінального процесуального законодавства України, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищої інстанції з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку
контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини. У таких випадках суд має порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (пункти 61, 62 Рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, ECHR 1999-VII).

Як убачається з ухвали Верховного Суду України від 17 березня 2009 року, ОСОБА_4 був присутній під час судового розгляду в касаційній інстанції, не був позбавлений можливості викласти свою позицію, підтримував свою касаційну скаргу та наводив додаткові доводи на її обґрунтування.

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що заяву засудженого подано на судове рішення у процесуальний спосіб, який не передбачено законом, а вказаних в ухвалі Верховного Суду недоліків не усунуто.

За таких обставин колегія суддів вважає, що заяву слід повернути скаржнику на підставі п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК.

Відповідно до ч. 4 ст. 429 КПК залишення заяви без руху або її повернення не позбавляє права повторно звернутися до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому КПК, у межах строку на касаційне оскарження.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 3 ст. 429 КПК, Суд
постановив:

Заяву ОСОБА_4 про перегляд судового рішення у кримінальній справі № 01-57/08 щодо нього разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3