УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 757/35150/19-к

провадження № 51-5798ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу підозрюваного ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
Суть питання
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ухвалою від 09 липня 2019 року задовольнив частково клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 та продовжив строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002572 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК на один місяць, а саме до 09 серпня 2019 року включно.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді підозрюваний ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Київський апеляційний суд ухвалою від 09 вересня 2019 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, оскільки апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись, на його думку, на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції Українивідносить до основних засад судочинства «забезпечення права на апеляційний перегляд справи». Це означає, що Конституція України забезпечує можливість апеляційного перегляду саме справи, що реалізується шляхом оскарження судових рішень, якими завершено розгляд справи (кримінального провадження) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).

Згідно з ч. 3 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування визначений частинами 1 та 2 ст. 309 КПК.

Частиною 3 вказаної статті процесуального закону визначено, що скарги на інші ухвали слідчого судді (які не передбачені частинами 1 та 2 ст. 309 КПК) оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Як вбачається з долученої копії ухвали апеляційного суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді, якою задоволено частково клопотання старшого слідчого та продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні, тобто на судове рішення слідчого судді, апеляційне оскарження якого не передбачено ст. 309 КПК.

Тому суддя апеляційного суду, встановивши, що апеляційну скаргу подано на ухвалу слідчого судді, яка відповідно до положень КПК не підлягає апеляційному оскарженню, керуючись положеннями ч. 4 ст. 399 КПК, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на справедливий суд передбачене статтею 6 Конвенції, не встановлює вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди.
В тій державі, де такі суди створені, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 Рішення у справі "Делкур проти Бельгії" від 17 січня 1970 року та пункт 65 Рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня 2001 року).
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі Скорик проти України зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень суддів має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала судді апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Також, посилання ОСОБА_4 на постанову Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №128/1802/18 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ця справа стосується відмови апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження на вирок місцевого суду, ухвалений за результатами судового розгляду проведеного в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, тоді як оскаржувана ОСОБА_4 ухвала апеляційного суду від 09 вересня 2019 року постановлена щодо апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, постановлену в порядку, визначеному главою 24 КПК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою підозрюваного ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3