Номер провадження: 11-сс/813/887/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 14.05.2019 р. про повернення його скарги на бездіяльність слідчого, пов`язану із неповерненням тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001468,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеною ухвалою слідчого судді повернуто скаргу адвоката ОСОБА_6 від 08.05.2019 р., подану в інтересах володільця майна ОСОБА_7 про визнання протиправною бездіяльність ст. слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , пов`язану із неповерненням тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001468.
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя, зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, право на оскарження бездіяльності слідчого має в тому числі володілець тимчасово вилученого майна, тобто перелік осіб, у даному конкретному випадку, вичерпний. А відповідно до скарги, вона подана не володільцем майна, а його представником ОСОБА_6 , тобто особою, яка не має права оскаржувати бездіяльність слідчого, пов`язану із неповерненням тимчасово вилученого майна.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 зазначив, що ухвала слідчого судді є незаконною і підлягає скасуванню з таких підстав:
- слідчий суддя не врахував, що відповідно до Постанови Касаційного кримінального суду Верховного суду від 08.02.2018 р. право на оскарження судового рішення є складовою конституційного права особи на судовий захист, з огляду на що правовідносини, які виникають у зв`язку з такими скаргами, не виключають представництво, а отже, представник власника тимчасово вилученого майна за аналогією закону має права, визначені ст.ст. 45-52, 58 КПК України.
В судове засідання суду апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_9 та адвокат ОСОБА_6 не з`явились, від прокурора надійшла заява, в якій вона просить розглянути апеляційну скаргу за її відсутності та заперечує проти її вимог.
Натомість, представник ОСОБА_6 зазначив про розгляд апеляційної скарги без його участі та просив скасувати ухвалу слідчого судді і направити скаргу на новий судовий розгляд у суді першої інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, ретельно перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.
Приймаючи до уваги те, що кримінальний процесуальний кодекс не передбачає обов`язкову участь скаржника та прокурора під час апеляційного оскарження ухвали слідчого судді на бездіяльність слідчого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає розгляду без участі прокурора ОСОБА_9 та представника ОСОБА_6 .
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Як вбачається із апеляційної скарги, 10.05.2019 р. адвокатом ОСОБА_6 в інтересах володільця майна - ОСОБА_7 до слідчого судді подана скарга на бездіяльність слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , щодо невиконання ухвали слідчого судді Суворовського райсуду м. Одеси та не повернення частини належного ОСОБА_7 майна, на яку цією ухвалою арешт не накладений.
Натомість, слідчий суддя в своїй ухвалі від 14.05.2019 р., пославшись на приписи п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, прийняв рішення про повернення скарги представника ОСОБА_6 як особи, що не має права подавати таку скаргу та повернув її останньому.
Проте, з таким рішенням слідчого судді колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.
Положеннями ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Конституція України гарантує права і свободи людини та громадянина, які не можуть бути обмежені та є основним елементом правового статусу людини та громадянина. Реалізуючи вищезгадані права і свободи Конституція України встановлює відповідні правові гарантії, в тому числі право кожного на правову допомогу (ч. 1 ст. 59 Конституції України), в тому числі на правову допомогу адвоката.

Тобто, на конституційному рівні закріплено право будь-якої особи на правову допомогу, яке є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті «кожен має право на правову допомогу» поняття «кожен» охоплює всіх без винятку осіб громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16.11.2000 р. № 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника, де в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначено, що, закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис «кожен є вільним у виборі захисника своїх прав» (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин.

Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Окрім того, ст. 24 КПК України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

В свою чергу, п.п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що учасниками кримінального провадження є сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник;

Тобто, одним із учасників як кримінального провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України зазначений перелік осіб, які мають право на оскарження бездіяльності слідчого, що стосується неповернення тимчасово вилученого майна, серед яких не зазначено третю особу, а йде мова вже про володільця тимчасово вилученого майна, процесуальний статус якого діючим КПК України не визначений, натомість у ч. 1 ст. 170 КПК України визначено перелік осіб, на майно яких може бути накладений арешт, а саме на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, юридичної особи, де жодним чином не фігурує володілець майна.

Також, у ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, в якій зазначено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи, яка має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна.

А відповідно до змісту частини четвертої статті 20 КПК участь у кримінальному провадженні представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, не звужує процесуальних прав цієї особи

Більш того, поняття права власності включає в себе володіння, користування та розпорядження таким майном, а зазначення у п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України володільця майна, лише конкретизує особу, у якої майно знаходиться фактично, а не формально, та звужує поняття третьої особи, яка наділена правами та обов`язками, визначеними КПК України, в тому числі правом на представника, яким може бути особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником.

Дотримання конституційних засад права на доступ до правосуддя та на правову допомогу є гарантією справедливого судового розгляду, а їх нехтування означає, що судове рішення постановлено без дотримання приписів ст. 370 КПК щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і підставою для його скасування.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що представник ОСОБА_7 ОСОБА_6 є адвокатом, який разом зі скаргою на бездіяльність слідчого надав документи, які підтверджують його повноваження відповідно до вимог п. 1 ч. 5 ст. 64-2 КПК України, скарга на бездіяльність слідчого була подана особою, яка має право подавати таку скаргу, та в передбачений законом строк, тому скарга підлягає розгляду слідчим суддею.

Незважаючи на це, слідчий суддя дійшов необґрунтованого висновку про необхідність повернення скарги представника без наявних для цього підстав.

Разом з цим, чинним кримінальним процесуальним законодавством передбачено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого та прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду. Натомість, суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями з перегляду законності, обґрунтованості та вмотивованості ухвал слідчого судді, постановлених за наслідками розгляду таких скарг по суті.

Слідчим суддею скарга представника ОСОБА_6 по суті не розглядалась, а була повернута йому без розгляду, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості прийняти рішення по суті скарги, оскільки це не відноситься до його компетенції, а є компетенцією слідчого судді суду 1-ої інстанції.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд вважає недоцільним перевірку інших доводів викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга представника ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого підлягає розгляду слідчим суддею суду 1-ої інстанції.

Отже, апеляційний суд вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а у справі необхідно постановити нову ухвалу, якою скаргу представника ОСОБА_6 визнати такою, що підлягає розгляду в суді 1-ої інстанції та направити матеріали провадження до Суворовського районного суду м. Одеси для розгляду по суті іншим слідчим суддею.

Керуючись ст.ст. 170-173, 303, 370, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 14.05.2019 р. про повернення скарги представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на бездіяльність слідчого, пов`язану із неповерненням тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001468 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою визнати скаргу представника ОСОБА_6 від 08.05.2019 р., подану в інтересах володільця майна ОСОБА_7 про визнання протиправною бездіяльність ст. слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , пов`язану із неповерненням тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0001468 такою, що підлягає розгляду, та повернути її до Суворовського районного суду м. Одеси для розгляду по суті іншим слідчим суддею.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4