Справа № 646/65/19
№ провадження 1-кс/646/796/2019
У Х В А Л А

15.07.2019 року м. Харків

Слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

заявника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова клопотання ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000266 від 28.12.2018 р. про скасування арешту майна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.01.2019 р. у кримінальному провадженні № 0000266 від 28.12.2018 р. на майно - житлові будинки літ. «А-1», загальною площею 142,2 кв. м., літ. «Г-3», загальною площею 70, 2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що прокурор Харківської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_6 в межах матеріалів кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.01.2019 було задоволено клопотання прокурора про арешт майна. Заявник вважає, що зі змісту клопотання прокурора вбачається, що факт його права власності на вказане майно не оскаржується й не було оскаржене на момент звернення до суду прокурора з клопотанням про арешт майна. Також заявник зазначає, що житлові будинки літ. «А-1» та літ. «Г-3» не є доказом у кримінальному провадженні, оскільки предметом посягання кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, мають бути документи, печатки, штампи чи бланки. Неправомірні дії державного реєстратора, на які посилався прокурор у клопотання від 04.01.2019, це дії, які були спрямовані на реєстрацію права власності на вказані житлові будинки за діючим власником цих будинків, тобто за заявником. Заявник вважає, що у подальшому немає потреби застосовувати арешт майна на вищевказані будинки.

В судовому засіданні заявник та його представник підтримали клопотання, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши заявника, його представника, прокурора, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.01.2019 р. у кримінальному провадженні № 0000266 від 28.12.2018 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, накладено арешт на майно - житлові будинки літ. «А-1», загальною площею 142,2 кв. м., літ. «Г-3», загальною площею 70, 2 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , які відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать на праві приватної власності ОСОБА_5 .

З ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.01.2019 р. вбачається, що клопотання про арешт майна обґрунтовано листом Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, інформаційною довідкою № 150851204 від 22.12.2018, договором купівлі-продажу від 24.10.1980 про придбання житлового будинку літ. «А-1» та сараю літ. «Г-3». З даних документів вбачається можливий факт підробки документів, які стали підставою для реєстрації права власності на майно, вказане в клопотанні.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 р., де зазначено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

З огляду на положення ч.2 ст. 167 та ч. 1, 2 ст. 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя вважає, що майно, на яке накладено арешт є доказом злочину, метою арешту майна є забезпечення збереження речових доказів, слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи заявника стосовно необґрунтованості ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими. Заявник фактично намагається здійснити переоцінку доводів та мотивів, якими керувався слідчий суддя при її постановленні.

Крім того, слідчим суддею враховано, що при накладені арешту було враховано положення ч. 4 ст. 173 КПК України щодо застосування найменш обтяжливого способу арешту майна і накладено арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження майном. Вказаний спосіб арешту майна не позбавляє права його власника або осіб, які на правовій основі володіють ним, користуватись цим майном.

Слідчий суддя приходить до висновку, що звертаючись до слідчого судді з даним клопотанням, заявник не надав жодного доказу, який би підтверджував накладення арешту на майно необґрунтовано, в зв`язку з чим клопотання про скасування арешту майна не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 173, 174, 372 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000266 від 28.12.2018 р. про скасування арешту майна відмовити.

Повний текст ухвали оголошено 18.07.2019 р.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: ОСОБА_1