О К Р Е М А Д У М К А
"20" вересня 2019 р.м. Чернігів
судді Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_1 в кримінальному провадженні за за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 на вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2019 року щодо ОСОБА_3 .
Вироком Семенівського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2019 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ст. 122 ч. 1 КК України до покарання в 2 роки обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від покарання з випробуванням з іспитовим строком в 2 роки.

ОСОБА_3 визнаний винним в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_4 на ґрунті особистих неприязних стосунків. Вирок оскаржено обвинуваченим, який вважав свої дії такими, що мали місце під час необхідної оборони. Також вирок оскаржено потерпілим, який не погоджувався з формулюванням обвинувачення та розміром стягнення на його користь грошових сум на відшкодування шкоди.

Ухвалою колегії суддів Чернігівського апеляційного суду від 20 вересня 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Вважаю, що при розгляді даного провадження суди першої та апеляційної інстанції припустились помилки і дали неправильної оцінки встановленим в суді обставинам, відтак неправильно застосували норми матеріального права, що, на мою думку, призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

При розгляді кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 стверджував, що діяв в стані необхідної оборони, захищаючись від посягання потерпілого ОСОБА_4 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, став чіплятись до ОСОБА_3 і наносити йому удари кулаками.

В ході судового розгляду судом було допитано свідка ОСОБА_5 , яка дала показання про те, що саме ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, став чіплятись до ОСОБА_3 та наносити йому удари. Ці показання свідка ОСОБА_5 , яка є безпосереднім очевидцем подій, судом було визнано належними і допустимими доказами та покладено в обґрунтування вироку (а.с. 227). З такою позицією суду погодились сторони кримінального провадження. Інші допитані по справі свідки, як зазначено у вироку, очевидцями подій не були і обставин нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 не бачили.

За таких обставин, показання свідка ОСОБА_5 якраз і підтверджують позицію обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 став чіплятись до нього і наносити йому удари. Відсутність тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 він пояснив тим, що тривалий час не звертався до правоохоронних органів, будучи упевненим, з поведінки ОСОБА_4 , що конфлікт між ними вичерпано.

До 21 квітня 2018 року обвинувачений і потерпілий ніяких відносин між собою не підтримували, ніяких спільних інтересів для спілкування у них не було. Тому висновок органів досудового розслідування, вказаний в обвинувальному акті і продубльований у вироку, що тілесні ушкодження були заподіяні з причин особистих неприязних стосунків, на мій погляд, є помилковим. Натомість ОСОБА_3 постійно наполягав на тому, що ударив ОСОБА_4 , захищаючись від його неправомірних дій, що підтверджено не тільки прямими показаннями свідка ОСОБА_5 , а й показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У відповідності до ч.2 ст. 36 КК України, кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Досліджені судом докази давали усі підстави для висновку, що ОСОБА_3 діяв в стані необхідної оборони, тому вирок місцевого суду підлягав скасуванню, а справа закриттю у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину.

СуддяОСОБА_1