Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1339/15-к
Провадження № 1-кп/499/2/19
У Х В А Л А

Іменем України

"21" листопада 2019 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю учасників кримінального провадження: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000345 від 09 вересня 2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бузинове, Іванівського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 17.12.2014 року Іванівським районним судом Одеської області за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75, 104 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробувальним строком 1 рік 2 місяці, офіційно не працюючого, освіта неповна, не одруженого, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Іванівського районного суду Одеської області перебуває обвинувальний акт № 0000345 від 09 вересня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК України.
В судове засідання потерпілою по справі ОСОБА_6 надано заяву про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення та вона просить справу відносно ОСОБА_4 закрити, зазначаючи, що ніяких претензій ані морального, ані матеріального характеру до нього не має та пояснює, що ОСОБА_4 у неї працював та в рахунок оплати своєї праці взяв у неї килим та табуретку. Просила закрити провадження у справі.
Прокурор у судовому засіданні зазначив, що розгляд даного питання необхідно вирішити за розсудом суду.

Захисник обвинуваченого та сам обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні також просили провадження відносно нього закрити, так як потерпіла відмовилася від обвинувачення та вони примирилися.

Суд, при розгляді справи застосовуючи норми матеріального права виходив з такого.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 26 КПК України відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ст.284 ч.1 п.7 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктом 7 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Статтею 477 КПК України визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтею 185 КК України ( в редакції статті яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення. Тобто, розглядаючи дане клопотання, слід керуватися тим, що потерпіла подала заяву про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження яке відповідно до ч. 3 ст. 477 КПК України (у редакції норми станом на час вчинення діяння, досудового розслідування та звернення до суду з обвинувальним актом) належало до таких, що здійснюються у формі приватного обвинувачення.

Положенням п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України ( у редакції, чинній до 10 січня 2019 року) було визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, в тому числі, й ч. 3 ст. 185 КК України, якщо воно вчинене особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.

В своїй заяві потерпіла вказала на те, що обвинувачений ОСОБА_4 тривалий час працював у неї по найму, без укладення договору, що також підтверджує і обвинувачений. Крім того обвинувачений пояснив, що потерпіла ОСОБА_6 деякий час з ним не розраховувалась, в зв`язку із чим він вирішив її таким чином примусити до розрахунку. Хоча зараз розуміє, що вчинив правопорушення.

Загальне правило щодо дії кримінального процесуального закону в часі відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України передбачає, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Вирішуючи питання про закриття цього кримінального провадження, розпочатого за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви потерпілої про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення було виключено з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, слід виходити із загальних положень КПК з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.

Статтею 2 КПК передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК України Кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи не притягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3). У Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд вказав, що із конституційних принципів рівності та справедливості випливає вимога визначеності, ясності й недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (п.54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія».

Отже, законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілої на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості останній передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпіла, яка ініціювала провадження у справі приватного обвинувачення та вже набула права на відмову від обвинувачення, повинна мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде вона відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження щодо вказаної особи яка працювала в неї тривалий час.

Крім того, суд зважає й на ту обставину, що згідно з обвинувальним актом, інкримінованим ОСОБА_4 діянням завдано шкоди виключно потерпілій ОСОБА_6 .

Таким чином, суд враховуючи зміни кримінального процесуального закону з урахуванням вищенаведеного і вимог ч. 1 ст. 8 КПК про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд вважає за необхідне надання у цьому кримінальному провадженні пріоритету застосування положень ст. 8, ч. 4 ст. 26 КПК перед приписами ч. 1 ст. 5 КПКУкраїни.

Суд дійшов висновку що кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі відмови потерпілої від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК).

Суд заслухавши учасників судового процесу вважає, що клопотання потерпілої про закриття кримінального провадження в зв`язку із відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженніу формі приватного обвинувачення підлягає задоволенню, а тому кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України підлягає закриттю.

Цивільний позов по справі не заявлений. Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази по справі вважати повернутими.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого по кримінальному провадженню у вигляді тримання під вартою підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.26, 284, 369-372, 477 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Кримінальне провадження № 0000345 від 09 вересня 2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бузинове, Іванівського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 17.12.2014 року Іванівським районним судом Одеської області за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75, 104 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробувальним строком 1 рік 2 місяці, офіційно не працюючого, освіта неповна, не одруженого, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України - закрити у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_6 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Цивільний позов по справі не заявлений. Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази по справі вважати повернутими.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого по кримінальному провадженню у вигляді тримання під вартою скасувати звільнивши ОСОБА_4 з під варти в залі суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом 7 днів з дня проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_1