Гайворонський районний суд Кіровоградської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 385/1070/19
30.07.2019 року Слідчий суддя Гайворонського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
володільця майна ОСОБА_4 ,
Факт самовільного зайняття вказаної земельної ділянки підтверджується здобутими під час досудового розслідування доказами в їх сукупності, які є належними та допустимими, а саме:
Прокурор в судовому засіданні підтримав надане клопотання, просить слідчого суддю його задовольнити.
Володілець майна ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення клопотання прокурора. Пояснив, що вже 20 років орендує та використовує дану земельну ділянку. В 2016 році в нього закінчився договір оренди земельної ділянки. Він звертався в різні інстанції з метою продовження договору оренди, але до цього часу він не продовжений. Щороку сплачував орендну плату в Мощенську сільську раду. На даний час на вищезгаданій земельній ділянці вирощує кукурудзу.
Слідчий суддя, вислухавши прокурора, володільця майна, вивчивши клопотання та долучені до нього документи, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В ході досудового розслідування було встановлено, що земельна ділянка, на якій відбувся посів сільськогосподарської культури, належать до земель державної форми власності, розташована на території Мощенської сільської ради, Гайворонського району, Кіровоградської області, речове право ніким не оформлено.
Дана земельна ділянка засіяна сільськогосподарською культурою - кукурудзою, а отже посіви, є доказом самовільного зайняття земельної ділянки, тому в даному випадку існує ризик їх втрати, знищення, чи самовільного збору особами, які самовільно обробили та засіяли дану земельну ділянку.
Відповідно до ст. 79 Земельного Кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Враховуючи вищенаведене, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, слідчий суддя прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно, яке є предметом злочину, а саме: земельну ділянку з посівами сільськогосподарської культури кукурудзи.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Прокурором доведено, що земельна ділянка разом із посівами сільськогосподарської культури кукурудзи, мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, існують розумні підозри вважати, що це майно є доказом злочину, воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Земельна ділянка разом із посівами сільськогосподарської культури кукурудзи підлягають арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч. 1 ст. 173 КПК України прокурор довів слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.
Слідчий суддя враховує можливість використання земельної ділянки разом із посівами сільськогосподарської культури кукурудзи як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.
Стороною обвинувачення доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться в клопотанні прокурора, ним доведено значення земельної ділянки разом із посівами сільськогосподарської культури кукурудзи, для встановлення обставин у вищевказаному кримінальному провадженні, та можливість використання їх як доказів.
Згідно ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Керуючись ст. 170-173, 175 КПК України, -
Ухвала суду виконується негайно
На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляція в Кропивницький апеляційний суд в строк 5 днів.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Дата документу 30.07.2019