КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/2525/2019 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження № 0009168 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ПрАТ «СК «Вусо» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ПрАТ «СК «Вусо» на користь ОСОБА_10 : у відшкодування матеріальної шкоди 11 839 (одинадцять тисяч вісімсот тридцять дев`ять) гривень 33 (тридцять три) копійки, у відшкодування моральної шкоди 641 (шістсот сорок одна) гривня 97 (дев`яносто сім) копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди 1 000 (одну тисячу) гривень; у відшкодування моральної шкоди 11 358 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят вісім) гривень 03 (три) копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 22 квітня 2018 року близько 08 год. 28 хв. керуючи автомобілем «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 рухаючись по вул. Дегтярівської зі сторони вул. О.Теліги у напрямку вул. Зоологічної та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу навпроти буд. № 31-А по вул. Дегтярівська у м. Києві, в порушення п.п. 2.3 «б», 18.1 ПДР Українине зменшив швидкість та не зупинив керований ним автомобіль, щоб надати дорогу пішоходу та продовжуючи рух, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, по якому в цей час з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався пішохід ОСОБА_10 , наїхавши передньою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , який отримав тілесне ушкодження у виді уламкового перелому проксимального кінця плечової кістки зі зміщенням уламків, що відноситься до середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік та на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнити останнього від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік та покладенням обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вважає, що суд 1-ї інстанції недостатньо врахував грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР, ступінь суспільної небезпеки злочину, а також дані про особу обвинуваченого, який з 11.11.2010 перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом, а також раніше притягувався до адміністративної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та захисника, які проти неї заперечили, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оскаржуються, а тому колегією суддів не переглядаються відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є правильною, що також не оскаржується.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З матеріалів кримінального провадження та змісту вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, суд дотримавшись вимог ст. 65 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Зокрема, суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який не перебуває під наглядом лікаря-психіатра та перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з 11.11.2010 з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання стимуляторів, вживання зі шкідливими наслідками, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживанням, а також і те, що до ОСОБА_6 раніше притягувався до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, у тому числі і пов`язаних з порушенням правил дорожнього руху .

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом належним чином не враховано, що ОСОБА_6 допустив грубі порушення вимог ПДР України, що потягли середньої тяжкості наслідки для потерпілого, є непереконливими, оскільки зазначене оцінено судом належним чином у сукупності з іншими обставинами провадження, тобто, з урахуванням тяжкості злочину, наслідків вчиненого та даних про особу винного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв рокриттю злочину, що є пом`якшуючою покарання обставиною, відсутність обтяжуючих покарання обставин, що у сукупності з іншими обставинами свідчить про обґрунтованість та вмотивованість рішення суду про застосування до ОСОБА_6 виду та розміру покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, однак без застосування додаткового покарання.

Стаття 10 Конвенції «Про захист прав і основоположних свобод людини», яка є нормою прямої дії, наголошує, що для того, щоб втручання у право людини було виправданим, воно має бути не лише законним, а й необхідним, тобто пропорційним меті, з якою воно здійснюється. Тобто, повинно бути дотримано справедливий баланс між інтересами суспільства та обов`язком захисту прав окремої людини.

Європейський Суд з прав людини особливо ретельно розглядає справи, у яких стягнення, застосовані за ненасильницьку поведінку, включають в себе покарання у виді позбавлення волі (рішення ЄСПЛ у справі Швидка про України та Заїченко проти України) і вказує, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати, серед інших чинників, характер та суворість застосованих стягнень. Це означає, що Національний суд, як орган державної влади, повинен обмежувати права людини лише настільки, наскільки цього потребують інтереси суспільства і лише на підставі Закону.

Таким чином, з урахуванням пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих обставин у кримінальному провадженні, тяжкості вчиненого необережного злочину, даних про особу ОСОБА_6 , який відшкодував моральну шкоду потерпілому, колегія суддів вважає, що такий захід, як позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_6 , який пропонує прокурор в апеляційній скарзі, є непропорційним заходом держави переслідуваній меті виправлення особи та попередження нових злочинів.

З урахуванням того, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, як вказує прокурор, колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4