ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 22 жовтня 1997 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 16 серпня 2000 року за нововиявленими обставинами,
За участю сторін:
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 , -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 22 жовтня 1997 року та ухвали Дніпровського обласного суду від 16 серпня 2000 року за нововиявленими обставинами, - залишено без задоволення.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що кримінальна справа щодо ОСОБА_6 розглядалась судом, який постановив вирок, у порядку КПК 1960 року в складі двох суддів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та трьох народних засідателів: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . На момент ухвалення 22.10.1997 року вироку Дніпропетровським обласним судом відносно ОСОБА_6 , яким він засуджений за ч. 2 ст. 140, п.п. «є», «ж», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), як і на момент постановлення ухвали 16.08.2000 року Дніпропетровським обласним судом щодо заміни покарання засудженому ОСОБА_6 , ані Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, ані Конституція України, ані Указ Президента України «Про порядок складення присяги суддею, вперше призначеним на посаду» від 11.05.1999 року, ані Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року, ані інше законодавство України не передбачало обов`язку складання народним засідателем присяги судді.
Тобто, сама по собі відповідь Державного архіву Дніпропетровської області від 19.11.2018 року №С-252-2018, про відсутність інформації щодо присяги, особових справ народних засідателів в архіві, не є підтвердженням відсутності у складу суду, що ухвалював вирок від 22.10.1997 року та ухвалу від 16.08.2000 року відносно засудженого ОСОБА_6 , повноважень відправляти правосуддя. У відповіді лише йдеться про відсутність на зберіганні інформації щодо присяги народних засідателів.
Зі змісту заяви засудженого ОСОБА_6 , вбачається, що нововиявленою обставиною він вважає те, що постановлення ухвали 16.08.2000 Дніпропетровським обласним судом щодо заміни покарання засудженому ОСОБА_6 відбулося без його участі та участі його захисника, хоча їх участь, на його думку, у даному кримінальному провадженні була обов`язковою. Проте, ухвала Дніпропетровського обласного суду від 16.08.2000 року щодо ОСОБА_6 була постановлена за правилами КПК України 1960 року, положення якого на той час не вимагали обов`язкової участі захисника під час порядку вирішення питань, зв`язаних з виконанням вироку (ст. 45, ст. 411 КПК України 1960). Крім вказаного, ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 16.08.2000 року ОСОБА_6 отримав 18.08.2000 року, про що свідчить розписка, що міститься у матеріалах справи.
Вирішуючи питання щодо наявності нововиявлених обставин в доводах засудженого ОСОБА_6 про те, що під час досудового слідства по кримінальній справі на нього чинився моральний та психологічний тиск з боку слідства та співробітниками СІЗО з метою схиляння до визнання вини, про що він неодноразово заявляв в Дніпропетровському обласному суді під час судового розгляду кримінальної справи, суд виходив з наступного.
З вироку Дніпропетровського обласного суду від 22.10.1997 року слідує, що засуджений ОСОБА_6 свої первісні покази, надані під час досудового слідства, не підтримав через фізичний та психічний тиск, які на нього чинилися. Таким чином, обставини тиску, про які зазначає засуджений ОСОБА_6 в своїй заяві від 11.12.2018 року за своїм змістом не є нововиявленими, оскільки вони були відомі складу Дніпропетровського обласного суду, про що свідчить зміст вироку від 22.10.1997 року, який надав оцінку всім доказам у справі, постановивши вказаний вирок, який набрав чинності і на цей час виконується.
Що стосується доводів ОСОБА_6 , які він виклав у заяві на адресу суду від 18.06.2019 року, як то: відсутня експертиза, яка вказує за яких обставин були пошкоджені пальці правої руки, відсутній мотив вбивства, незрозумілість щодо предмету вбивства, тощо, дані доводи, у розумінні статті 459 КПК України, нововиявленими не являються, оскільки були предметом розгляду Дніпропетровського обласного суду, про що свідчить зміст вироку від 22.10.1997 року та безпосередньо ухвала судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 23.12.1997 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи засудженого ОСОБА_6 у його заявах від 11.12.2018 року та 18.06.2019 року спрямовані виключно на нове дослідження та оцінку доказів, які вже досліджувалися та оцінені судами різних інстанцій, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункт 52 рішення ЄСПЛ «Рябих проти Росії». Перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами не може розглядатися як замаскована апеляція, і не може бути підставою для повторного розгляду кримінального провадження.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги засуджений зазначає, що судом першої інстанції заздалегідь прийнято рішення, оскільки за п`ятнадцять хвилин перебування у нарадчій кімнаті, суд не встиг би обговорити, прийняти та надрукувати рішення.
Вказує, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у задоволенні його клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних, оскільки відповідно до норм Конституції України він має на це право. Зазначає, що з ухвали суду першої інстанції вбачається, що прийняття присяги народними засідателями не є обов`язковим, проте засуджений вважає, що народні засідателі, як і судді мають приймати присягу. Якщо народні засідателі не приймали присягу, то відповідно склад суду був незаконним.
Засуджений вказує, що судом порушено його право на захист 16.08.2000 року під час ухвалення рішення про заміну покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі, оскільки дана ухвала прийнята без його участі та без участі його захисника.
Крім того вказує, що під час досудового розслідування по кримінальній справі на нього чинився моральний та психологічний тиск збоку слідства та співробітниками СІЗО з метою схиляння до визнання вини.
Засуджений посилається на те, що кримінальна справа щодо нього повністю сфабрикована старшим слідчим ОСОБА_14 , який на його думку є зацікавленою особою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Право на справедливий розгляд судом, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинне тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Держав.
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів («Brumarescu проти Румунії», № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).
Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Повноваження судів вищих інстанцій на перегляд справи повинні використовуватися лише з метою виправлення судових помилок, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд вищими судами не повинне розглядатися як завуальована апеляція, а лише сама можливість того, що можуть існувати дві точки зору щодо предмету спору не є підставою для перегляду рішення. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру («Ryabykh проти Росії», № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).
Процедура перегляду рішення за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципу юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя («Pravednaya проти Росії», № 69529/01, рішення від 18 листопада 2004 року). Однак Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.
Так, згідно з ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.
Перелік обставин, які визнаються нововиявленими, є вичерпним та знайшов своє відображення у ч. 2 ст. 459 КПК України. Це є:
1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;
2) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;
3) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Таким чином, судові рішення у кримінальних справах (вироки, ухвали), що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами тільки з підстав, що зазначені в ч. 2 ст. 459 КПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком судової колегії у кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 22.10.1997 року у складі головуючого судді ОСОБА_9 , судді ОСОБА_10 та народних засідателів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 визнано винуватим за ч. 2 ст. 140, п.п. є, ж, з ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та за правилами ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у виді виключної міри смертної кари.
Згідно з ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 23.12.1997 року, касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_16 залишено без задоволення.
Відповідно до ухвали судової колегії у кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 16.08.2000 року у складі головуючого судді ОСОБА_9 , судді ОСОБА_17 та народних засідателів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , з посиланням на норми Закону України від 22.02.2000 року, - до вироку Дніпропетровського обласного суду від 22.10.1997 року відносно ОСОБА_6 внесено зміни та постановлено вважати його засудженим за ч. 2 ст. 140, п.п. є, ж, з ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та за правилами ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Розгляд кримінальної справи щодо ОСОБА_6 проводився судом, який постановив вирок, у порядку КПК України 1960 року в складі двох суддів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та трьох народних засідателів: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 .
Колегія суддів не може погодитись із доводами засудженого ОСОБА_6 про те, що народні засідателі, які входили до складу суду, що ухвалював вирок від 22.10.1997 року та ухвалу від 16.08.2000 року щодо нього, не приймали присяги, а тому не мали повноважень здійснювати правосуддя, оскільки на момент ухвалення 22.10.1997 року вироку Дніпропетровським обласним судом, як і на момент постановлення Дніпропетровським обласним судом ухвали від 16.08.2000, ані Закон України Про статус суддів від 15.12.1992 року, ані Конституція України, ані Указ Президента України Про порядок складення присяги суддею, вперше призначеним на посаду від 11.05.1999 року, ані Закон України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року, ані інше законодавство України не передбачало обов`язку складання народним засідателем присяги судді.
При цьому, сама по собі відповідь Державного архіву Дніпропетровської області від 19.11.2018 року № С-252-2018 про відсутність інформації щодо присяги та особових справ народних засідателів в архіві не є підтвердженням відсутності у складу суду, що ухвалював вирок від 22.10.1997 та ухвалу від 16.08.2000 року відносно засудженого ОСОБА_6 , повноважень відправляти правосуддя, у відповіді лише йдеться про відсутність на зберіганні інформації щодо присяги народних засідателів, про що цілком обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.
Не заслуговують на увагу і доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що під час постановлення ухвали Дніпропетровського обласного суду від 16.08.2000 року було порушено його право на захист, оскільки ухвала Дніпропетровського обласного суду від 16.08.2000 щодо ОСОБА_6 була постановлена за правилами КПК України 1960 року, положення якого на той час не вимагали обов`язкової участі захисника під час порядку вирішення питань, зв`язаних з виконанням вироку (ст. 45, ст. 411 КПК України 1960).
Щодо посилання засудженого ОСОБА_6 на те, що під час досудового розслідування на нього чинився моральний та психологічний тиск збоку слідства та співробітників установи виконання покарань з метою схиляння його до визнання вини, то вони є безпідставними, оскільки як вбачається з вироку Дніпропетровського обласного суду від 22.10.1997 року, засуджений ОСОБА_6 свої первісні покази, надані під час досудового слідства не підтримав через фізичний та психічний тиск, які на нього чинилися, відтак обставини, про які зазначає засуджений ОСОБА_6 за своїм змістом не є нововиявленими, оскільки вони були відомі складу Дніпропетровського обласного суду, про що, зокрема, свідчить зміст вироку від 22.10.1997 року, який надав оцінку всім доказам у справі, ухваливши вказаний вирок.
Що стосується доводів засудженого ОСОБА_6 про те, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у задоволенні його клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних, то вони є неспроможними, оскільки стадія перегляду за нововиявленими обставинами має свої спеціальні завдання - перевірка законності та обґрунтованості судових рішень, які набрали законної сили, а не розгляд обвинувачення по суті, а тому, право на суд присяжних виникає на час розгляду по суті обвинувачення в суді першої інстанції, а не перегляду судового рішення, яке набрало законної сили.
Окрім того, провадження в суді присяжних є особливим порядком та однією із диференційованих форм провадження в суді першої інстанції. А диференціація кримінально-процесуальної форми не передбачена для контрольних стадій перегляду судових рішень, однією з яких є і стадія перегляду за нововиявленими обставинами.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальна справа щодо ОСОБА_6 розглядалась за правилами КПК 1960 року, вирок щодо нього був ухвалений 22.10.1997 року, проте інститут присяжних з`явився лише з прийняттям та введенням у дію КПК України 2012 року, після того, як судові рішення щодо ОСОБА_6 набрали чинності.
Вказана правова позиція узгоджується з Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 644/4369/16-к (провадження № 51-3513ск19).
В своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 також зазначав про те, що кримінальна справа стосовно нього повністю сфальсифікована органом досудового розслідування, проте вказані доводи засудженого ОСОБА_6 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені вироком суду, що набрав законної сили, чи матеріалами розслідування.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 459 КПК України, лише вироком суду або, принаймні, матеріалами розслідування, має бути підтверджений будь-який факт зловживання слідчого, прокурора, суду під час кримінального провадження, для того, щоб такий факт міг бути прийнятий судом у якості нововиявленої обставини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається засуджений ОСОБА_6 , спрямовані виключно на нове дослідження та оцінку доказів, які вже досліджувалися та оцінені судами різних інстанцій, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункт 52 рішення ЄСПЛ «Рябих проти Росії», де йдеться про те, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень. Цей принцип полягає в тому, що жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного і зобов`язуючого судового рішення, в цілях проведення повторного розгляду і винесення нового рішення по справі. Перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами не може розглядатися як замаскована апеляція, і не може бути підставою для повторного розгляду кримінального провадження.
Засуджений ОСОБА_6 не наводить таких обставин чи юридичних фактів, які могли суттєво вплинути на вирішення кримінального провадження, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати, оскільки учасники кримінального провадження не знали про них та, відповідно, не могли надати суду дані про них. Тих, що об`єктивно існували на момент вирішення кримінальної справи та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала учать у справі, про існування яких стало відомо після ухвалення судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 22 жовтня 1997 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 16 серпня 2000 року за нововиявленими обставинами залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді: