ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/1449/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції 638/3414/17
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001220 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, офіційно непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік
На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Відповідно до ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Згідно вироку, ОСОБА_7 , 08.11.2016 близько 17.00, керуючи технічно справним автомобілем «Renault Clio» р.н. НОМЕР_1 , рухався по пр. Незалежності в м. Харкові зі сторони пр. Науки в сторону вул. Сумської м. Харкова. Доїхавши до перехрестя пр. Незалежності та вул. Тринклера, водій ОСОБА_7 , повертаючи на перехресті ліворуч, не переконався в тому, що це буде безпечним допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала по пішохідному переходу проїзну частину дороги, з ліва на право по ходу руху автомобіля, на яку він повертав, чим грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 16.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких: п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 16.2 - «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, вертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухалися прямо в попутному напрямку»; п. 18.1 - «Водій транспортного засобу, що наближається до врегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 7091-ая/16 від 09.12.2016р. ОСОБА_9 внаслідок даної дорожньо-транспортної події отримала тілесні ушкодження середнього-ступеню тяжкості у вигляді закритої травми лівої стопи у вигляді переломів основ проксимальних фаланг 3-4-5 пальців лівої стопи без значного зміщення уламків з синюшністю шкірних покривів лівої стопи, «підшкірна гематома, забій м`яких тканин та садна у ділянці лівого колінного суглобу».
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 виразилося в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Renault Clio» р.н. НОМЕР_1 не прийняв заходів до зниження швидкості, аж до зупинки автомобіля, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , тим самим спричинивши їй тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості."
Дії водія ОСОБА_7 згідно висновку автотехнічної експертизи № 93/17 від 15.02.2017 з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками що наступили.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок районного суду змінити, призначити йому покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.286 КК України в розмірі від двохсот до п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян без позбавлення права керувати транспортними засобами. Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що він офіційно не працює, однак займається підприємницькою діяльністю, яка пов`язана із використанням автомобіля (доставка замовлень покупцям, розвезення продукції, необхідність виїзду до клієнтів), характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, щиро покаявся, частково добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілій.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, а також заперечення прокурора та потерпілої, які вважали оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Колегія суддів не може погодитись з доводами обвинуваченого та його захисника, які в судовому засіданні під час апеляційного розгляду були висловлені стороною захисту, що обвинуваченому не була вручена пам`ятка про права та обов`язки в суді першої інстанції, а також не роз`яснено правові наслідки передбачені ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в тому числі звукозапису судового засідання від 18 жовтня 2017 року, зробленого за допомогою технічного засобу та розміщений на відповідному носії інформації, при визначенні обсягу досліджуваних доказів, суд дотримався процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України, роз`яснив порядок розгляду кримінального провадження відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, а також наслідки розгляду кримінального провадження в такому порядку, вислухавши думку прокурора, потерпілої, обвинуваченого та його захисника.

Більш того, відомості про це судове засідання, яке відбулося 18 жовтня 2017 року, що зафіксовані на звукозаписі, містять повний обсяг процесуальних дій, висловлених сторонами пояснень, тобто зафіксовано послідовність та хронологія всіх дій, які відбувалися в цьому судовому засіданні. Зокрема суд не тільки з`ясовував у обвинувального та його захисника можливість спрощеного порядку дослідження доказів, але і отримав від обвинуваченого чіткі пояснення щодо визнання своєї вини в інкримінованому йому злочині, який кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України, а також пояснення стосовно того, що фактичні обставини вчиненого злочину правильно відображені в обвинувальному акті, внаслідок чого обвинувачений не бажав давати будь які інші пояснення, погодившись з обвинуваченням та запевнивши суд у добровільності своєї процесуальної позиції.

За таких обставин, твердження сторони захисту про недотримання судом вимог ст.349 КПК України, повністю спростовується відомостями, що зафіксовані на звукозаписі судового засідання від 18 жовтня 2017 року.

Крім того, матеріали кримінального провадження містять розписки обвинуваченого від 05.04.2017 року та від 18.10.2017 року щодо належного йому роз`яснення положень ч.3 ст.349 КПК України, у якій міститься письмове дублювання роз`яснення вимог ч.3 ст.349 КПК України (а.с.13, 83), а також в матеріалах кримінального провадження міститься розписка обвинуваченого щодо ознайомлення його з правами та обов`язками, на якій міститься його власноручний підпис (а.с.14).

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Сутність апеляційних доводів обвинуваченого полягає у зайвій суворості призначеного покарання. З цим він пов`язує своє апеляційне прохання щодо необхідності зміни вироку в частині призначеного покарання, та призначення більш м`якого виду покарання без додаткового покарання, що на думку колегії суддів, є безпідставним, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку (арк. 184-186).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за порушення правил дорожнього руху або експлуатацію транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, у виді обмеження волі, строком на 1 рік, тобто в межах строку цього виду покарання, яке передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України. Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання, - допомога слідству та суду у встановленні істини по справі, щире каяття, часткове добровільне відшкодування матеріальної шкоди, обставин які обтяжують покарання суд не встановив, а також об`єктивно врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває.

За клопотанням сторони захисту під час апеляційного розгляду були дослідженні відомості про наявність реєстрації обвинуваченого як підприємця та платника єдиного податку, що були долучені в якості додатків до апеляційної скарги обвинуваченого. На думку захисника та обвинуваченого ці відомості свідчать про необхідність використання транспортного засобу під час здійснення підприємницької діяльності. Однак, колегія суддів не ставлячи під сумнів зазначені відомості, погоджується зі слушністю заперечень висловлених потерпілої та прокурором з цього привиду, оскільки зазначена діяльність не є достатньої підставою, з урахуванням вчиненого грубого порушення правил дорожнього руху, що допущено ОСОБА_7 , для звільнення обвинуваченого від додаткового покарання, який крім іншого не відшкодував в повному обсязі потерпілій матеріальну та моральну шкоду. Про це чітко повідомила під час апеляційного розгляду потерпіла.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , про зайву суворість призначеного покарання, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку та переходу до іншого більш м`якого виду основного покарання, зазначеного в санкції ч.1 ст.286 КК України на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та доводів поданої апеляційної скарги обвинуваченого, об`єктивно відсутні інші обставини, які пом`якшують або істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину, ніж ті, що встановлені судом.

Щодо доводів обвинуваченого про можливість його виправлення без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 був визнаний винним за злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому така міра додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, на думку колегії суддів, буде достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів. Крім того, таке покарання буде запобігати вчиненню злочинів іншими особами (загальна превенція), тобто буде відповідати меті покарання та положенням ст. 50 КК України.

Тобто додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний час, буд слугувати надійною запорукою дотримання вимог ч.2 ст.50 КК України, а саме щодо його мети та виправлення засудженого, а також дотримання вимог загальної та особистої превенції.

Отже, апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 про можливість призначення більш м`якого виду покарання без додаткового покарання, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер, тобто наведені доводи не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4