Дата документу 29.07.2019 Справа № 333/2647/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1403/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/2647/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції) захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09 липня 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09 липня 2019 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 діб, тобто по 06.09.2019 року.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу скасувати і ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити. Свої вимоги мотивує тим, що в порушення вимог ст.199 КПК прокурор звернувся до суду не з письмовим клопотанням, яке повинно було бути вручено обвинуваченому, а усно заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою. При цьому у випадку звернення до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою суд не може керуватися положеннями ч.3 ст.331 КПК, оскільки ця норма застосовується у випадку відсутності клопотань сторін кримінального провадження. Крім того, суд безпідставно ще до ухвалення вироку дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, чим фактично прийняв рішення про вину обвинуваченого, висловивши свою думку про вагомість доказів сторони обвинувачення.

Також суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання та реєстрації, де проживає разом з матір`ю. Маючи можливість покинути місце події, ОСОБА_7 цього не зробив. Обвинувачений тримається під вартою більш ніж 3 роки 3 місяці, а тому, з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК, обвинуваченому немає сенсу ухилятися від суду, що спростовує наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК. Свідки у даному провадженні були допитані ще при попередньому розгляді справи і жоден з них не надав показів, які б підтверджували вину ОСОБА_7 , а тому відсутній і такий ризик як можливість незаконно впливати на свідків. Таким чином передбачені ст.ст.177, 199, 331 КПК підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 відсутні.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що ухвала суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляційному порядку ніким не оскаржена, то, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК, ухвала суду в цій частині не переглядалася.
З представлених матеріалів провадження вбачається, що на розгляді Комунарського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.296 КК.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження прокурором було заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених.
Суд, задовольняючи дане клопотання, зазначив про обґрунтованість підозри обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів. Крім того, суд зауважив, що у провадженні ще не допитані свідки, більшість яких, зі слів обвинуваченого ОСОБА_7 , є його знайомими, а тому перебуваючи на волі обвинувачені можуть впливати на свідків. Крім того, обвинувачені не одружені, не мають на утриманні неповнолітніх дітей, не працевлаштовані, тобто не мають стійких соціальних зв`язків, а тому наявні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватися від суду.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, правильно встановив, що заявлені ризики, такі як можливість переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні двох злочинів, в тому числі і тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи (ч.2 ст.121 КК), за вчинення якого передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, ніде офіційно не працевлаштований.

З огляду на вказане, обґрунтованими є ризики того, що в разі застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, останній може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків. Наявність існування вказаних ризиків підтверджується матеріалами провадження, з огляду на обставини вчинення кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_7 , їх тяжкість та покарання що загрожує останньому.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, та вважає, що підстави, на які послався суд першої інстанції, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Відтак суд першої інстанції, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпечності кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання обвинуваченого під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

З огляду на зазначене колегія суддів критично ставиться до заперечень апеляційної скарги захисника про відсутність передбачених ст.177 КПК підстав для тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки заявлені прокурором ризики об`єктивно існують і не відпали, а жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Даних, які б унеможливлювали подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, надані матеріали провадження не містять. Не надано таких даних і стороною захисту.

Посилання суду першої інстанції на положення ч.3 ст.331 КПК при вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не може бути розцінено як порушення принципу змагальності сторін, на що наголошує в своїй апеляційній скарзі захисник. Адже ч.4 ст.199 КПК зобов`язує суд розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання де проживає разом з матір`ю, не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, які у своїй сукупності є мотивом для обмеження свободи обвинуваченого у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги захисника висновків суду першої інстанції не спростовують. Відтак, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09 липня 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 діб, тобто по 06.09.2019 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4