Справа № 199/5614/19
ВИРОК
іменем України

30 липня 2019 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження № 0001396 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.06.2019, відносно обвинуваченого:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сніжне, Донецької області громадянина України, із незакінченою вищою освітою, працюючого ТОВ «Диво цвіт» оператором, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого і проживаючого у будинку АДРЕСА_1 , раніше судимого,-

-12.05.2014 Ворошилівським районним судом м. Донецька за ч.1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, звільнився по відбуттю строку покарання 25.03.2016.

у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст.286 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,
потерпілий ОСОБА_6 ,
представники потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_3
В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Судом визнано доведеним, що 17.04.2019 року близько 15.20 годин водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем «GREAT WALL-HAVAL H3» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 рухався в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпро по пр. Слобожанському з боку Центрального мосту ( міст № 2) в напрямку вулиці Любарського.

Під час руху ОСОБА_3 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 («пішохідний перехід») та дорожньою розміткою 1.14.1(«зебра»), розташованого в районі будинку №2-М по вул. Любарського, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме пішохода ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину справа на ліво за напрямком його руху, заходів до зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки для надання йому дороги не прийняв і продовживши рух. В районі підйому на віадук біля будинку № 2-м по вулиці Любарського, скоїв наїзд на ОСОБА_3 .

Порушення Правил безпеки дорожнього руху виразились у тім, що водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «GREAT WALL-HAVAL H3» р.н. НОМЕР_1 порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно до яких: «п.18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_6 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді тупої травми кінцівок: садна лівого променево-зап`ясткового суглобу; масивної підшкірної гематоми лівої сідничної області з переходом на стегно, з розвитком в посттравматичному періоді осумкування гематоми, що потребувало оперативного втручання (розтин гематоми та дренування порожнини). Виявлені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми кінцівок, спричинені від механічної дії тупих твердих предметів, якими могли бути і виступаючі частини рухомого транспортного засобу, що діяли в області тіла ліворуч. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми кінцівок-відносяться до ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день), п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995року № 6.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразились у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 , кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

2.Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 ,
Як пояснив ОСОБА_3 суду, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених вище, він визнає повністю і у вчиненому кається. Не оспорюючи фактичні обставини справи обвинувачений, підтвердив обставини про час і місце вчиненого ним кримінального правопорушення. При цьому обвинувачений, пояснив, що він 17.04.2019 року близько 15.20 годин керував автомобілем «GREAT WALL-HAVAL H3» р.н. НОМЕР_1 , рухався по пр. Слобожанському з боку Центрального мосту в напрямку вулиці Любарського, де по вул. Любарського, на пішохідному переході він відволікся та не побачив пішохода ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину справа на ліво за напрямком його руху, та скоїв на нього наїзд.

Одночасно просив суворо не карати, та вказав про намір у майбутньому відшкодування заподіяної шкоди.

Крім вказаного, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджується показами у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 та письмовими доказами дослідженими у судовому засіданні.

Як вказав потерпілий ОСОБА_6 , 17.04.2019 року близько 15.20 годин він по вулиці Любарського переходив пішохідний перехід де на нього скоїв наїзд водій ОСОБА_3 , який керував автомобілем автомобілем «GREAT WALL-HAVAL H3» р.н. НОМЕР_1 . Після ДТП ОСОБА_3 не викликав ані поліцію, ані швидку допомогу, і прохав його це не робити. При цьому станом на день розгляду справи ОСОБА_3 не намагався з ним вирішити питання щодо відшкодування витрат на лікування. Тому, обвинуваченому повинно бути призначене покарання у виді виправних робіт з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Так, відповідно до заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 , просив правоохоронні органи внести відомості до ЄРДР за фактом вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки 17.04.2019 року в період часу з 15.15 год. до 15.20 год. за адресою: м. Дніпро, вул. Любарського 24, ОСОБА_3 перебуваючи за кермом, внаслідок ДТП завдав йому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Згідно протоколу огляду місця дорожньо транспортної пригоди від 17.04.2019 року за участю понятих було зафіксовано ділянку дороги та складено схему ДТП з фото таблицею, а саме вулиці Наб. Січеславська та пр. М.Малиновського де в напрямку вул. Любарського біля буд. 27 на пішохідному переході відбувся наїзд на пішохода. Пошкодження дорожнього покриття відсутні. Дорожнє покриття загальною шириною 16.2 м., призначено для руху у двох напрямках. Дорожня розмітка 1.14.1,1.18, 1.16.3. Світлофором не регулюється. Дорожні знаки 5.35,1; 2,1. Видимість необмежена. Пора доби світла.

Локалізація пошкоджень на транспортних засобах: на транспортному засобі «GREAT WALL-HAVAL H3» р.н. НОМЕР_1 пошкоджень не виявлено, при цьому має стертості бруду на правому бампері праворуч. Транспортний засіб перебував на місці ДТП без зміни положення.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , власником транспортного засобу «GREAT WALL-HAVAL H3» р.н. НОМЕР_1 є ОСОБА_4 .

Згідно фотокопії бланку, ОСОБА_3 має тимчасовий дозвіл на керування транспортними засобами виданого 25.03.2019 року, підставою слугує складання протоколу за фактом ДТП.

У відповідності до довідки КЗ «Міська клінічна лікарня №6» ДМР №677, 17.04.2019 року ОСОБА_6 отримав побутову травму, забій, гематома лівої ягодичної області та в/з лівого бедра, забій садна лівої кисті.

У відповідності до висновку щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння від 28.04.2019 року №1300 складеному о 18.50 год. 17.04.2019 року, у ОСОБА_3 ознак сп`яніння не виявлено.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту та доданих до нього схеми ДТП і фото таблиці, від 21.06.2019 року в присутності понятих, потерпілого та його представника, задля уточнення відомостей про ДТП яке мало місце 17.04.2019 року, було зазначено, що потерпілий перетинав проїзну частину підйому на віадук, після чого на вул. Любарського по нерегульованому пішохідному переходу позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожнім знаком 5.35.1, в напрямку набережної по пр. Слобожанському з боку мосту в напрямку вул. Любарського рухався автомобіль «GREAT WALL-HAVAL » згідно замірів на відстані 7.7 м. до правого краю проїзної частини, який при виконанні маневру повороту праворуч на підйом скоїв на нього наїзд, при цьому швидкість руху автомобіля на його думку становила 60 км/год.

Згідно до протоколу проведення слідчого експерименту та додних до нього схеми ДТП і фототаблиці від 24.06.2019 року в присутності понятих, свідок ОСОБА_10 , задля уточнення відомостей про ДТП яке мало місце 17.04.2019 року, зазначив, що він перебував на вул. Любарського і йшов збоку ТРЦ «Вавилон» і бачив як по нерегульованому пішохідному переходу позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожнім знаком 5.35.1, перетинав проїзну частину гр. ОСОБА_6 , в цей час зі сторони мосту в напрямку вул. Любарського, рухався автомобіль «GREAT WALL-HAVAL » р.н. НОМЕР_1 зі швидкістю 60 км/год. при виконанні маневру повороту праворуч скоїв наїзд на пішохода.

За результатами Висновку експерта №1957е від 20.06.2019 року, у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми кінцівок: садна лівого променево-зап`ясткового суглобу; масивної підшкірної гематоми лівої сідничної області з переходом на стегно, з розвитком в посттравматичному періоді осумкування гематоми, що потребувало оперативного втручання (розтин гематоми та дренування порожнини). Виявлені у нього тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми кінцівок, спричинені від механічної дії тупих твердих предметів, якими могли бути і виступаючі частини рухомого транспортного засобу, що діяли в області тіла ліворуч. Враховуючи характер та локалізацію виявлених у нього тілесних ушкоджень, ступень ознак їх загоєння та дані медичної документації, можливо вказати, що вони отримані незадовго до первинного звернення за медичною допомогою в 6МКЛ, тобто і в термін на який вказує обстежений та слідчий в клопотанні.

За своїм характером виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми кінцівок - відносяться до ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

У відповідності до висновку експерта № 11/10.1/603 від 26.06.2019 року, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «GREAT WALL-HAVAL НЗ» ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 18.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України.

При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «GREAT WALL- HAVAL НЗ» ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 18.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП.

При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «GREAT WALL-HAVAL НЗ» ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР України, однак данні невідповідності з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

В умовах даної події водій автомобіля «GREAT WALL-HAVAL НЗ» ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, відповідно до ст.94 КПК України, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В своїх рішеннях «Ірландія проти Сполучного Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів, суд як правило, застосовує критерій доведення вини «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співвідношення достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Судом встановлено, що вказані у вироку та дослідженні в ході судового розгляду докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, доведеності вини у його вчиненні та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. Об`єктивних підстав ставити під сумнів свідчення допитаних в суді обвинуваченого та потерпілого у суду немає.

При цьому, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження.

3.Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 і його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як такі що виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

4.Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Суд не відносить визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, каяття обвинуваченого ОСОБА_3 до обставин, що пом`якшують покарання, оскільки його каяття висловлене лише у судовому засіданні та продиктоване бажанням пом`якшити персональну відповідальність за скоєне, а в свою чергу щире каяття, характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання. Однак вказане у суб`єктивному ставленні обвинуваченого до вчиненого ним злочину відсутнє. ОСОБА_3 добровільних дій, спрямованих на відшкодування завданої шкоди не вжив. Безпосередньо після ДТП активних дій направлених на надання допомоги потерпілому не вжив, ані швидку допомогу ані працівників поліції не викликав.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

5.Мотиви призначення покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд відповідно до ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 злочину, який скоєно з необережності, і, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,, за вироком Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12 травня 2014 року притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного тяжкого злочину, а саме за ч.1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, також 27.05.2019 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, а саме за порушення Правил дорожнього руху. Добровільно потерпілому ОСОБА_6 не відшкодував шкоду.

Таким чином, призначаючи покарання, суд, відповідно вимог ст.65 КК України, враховує:

вищенаведені обставини, позицію прокурора який просив призначити покарання у виді виправних робіт із призначенням додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Позицію потерпілого ОСОБА_6 та його представників, які просили призначити покарання у виді виправних робіт із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім вищезазначеного, суд враховує відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обтяжують покарання обвинуваченому, дані про його особу, суд вважає за необхідне призначити покарання у виді виправних робіт в межах санкції ч.1 ст. 286 України, з призначенням додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Призначаючи додатковий вид покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує особу обвинуваченого, схильність ОСОБА_3 до вчинення правопорушень зокрема і під час експлуатації транспорту, що становить суспільну небезпеку. Суд звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_3 скоїв ДТП на пішохідному переході, де мав би бути максимально уважним, так як водій зобов`язаний передбачити можливий рух пішоходів, вжити заходів до зменшення швидкості на цій ділянці дороги. Тому суд враховує настання наслідків у виді тілесних ушкоджень потерпілого та його думку щодо розміру призначення покарання, з огляду на що суд доходить до висновку що відповідно до ст. 50 КК України у якості виховного механізму при запобіганні вчинення нових злочинів, до ОСОБА_3 має бути крім іншого застосовано таке покарання, як позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не призведе до втрати роботи ОСОБА_3 на посаді професійного водія, оскільки транспортний засіб не є його єдиним джерелом доходу та засобом для існування.
Відповідно до постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2019 ОСОБА_3 притягався до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, із накладенням адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) місяці.
Однак, наразі приймаючи рішення щодо застосування додаткового покарання ОСОБА_3 , суд враховує роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у якому йдеться проте, що «… позбавлення права керування транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку…»

Оскільки саме, це покарання, на переконання суду, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У свою чергу призначення покарання у виді штрафу, який є найбільш м`яким видом покарання за санкцією ч.1 ст. 286 КК України, враховуючи особу обвинуваченого та відсутність бажання навіть часткового відшкодування шкоди потерпілому, не буде відповідати меті покарання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.
У справі «Іванов проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, навіть якщо адміністративні і кримінальні провадження відносяться до дій одного й того ж дня, вони стосуються різних подій, а саме нецензурних висловлювань і спричинення тілесних ушкоджень. Таким чином, визнав скаргу явно необґрунтованою та заперечив порушення статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Також у справі «Курдов і Іванов проти Болгарії» від 31 травня 2011 року Європейський суд з прав людини встановив відсутність порушення статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У цій справі було зазначено, зокрема, що адміністративне провадження, яке закінчилося штрафом, не відповідало критеріям для того, щоб бути класифікованим як кримінальне обвинувачення. Відповідно, відкриття кримінального провадження проти того ж заявника після призначення цього штрафу не порушило принцип «non bis in idem».
Крім того, Європейський суд з прав людини відповідно до своєї сталої практики неодноразово зазначав, що стаття 4 Протоколу № 7до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не обмежується правом не бути двічі покараним.
Положення статті 124 КУпАП передбачає покарання у виді штрафу або позбавлення права керувати транспортними засобами за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Проте притягнення до адміністративної відповідальності за спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження дана норма не передбачає, оскільки це є складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Тому, хоча ОСОБА_3 15.05.2019 і притягався до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, відповідно до постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із накладенням адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) місяці, з приводу подій що мали місце 17 квітня 2019 року о 15 годині 20 хвилин, проте, притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності на підставі ст. 124 КУпАП за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні пошкодження ( на той час без встановлення ступеня тяжкості), не виключає притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, внаслідок чого потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

6.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 - не обирався.
За вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України, із ОСОБА_3 , необхідно стягнути на користь держави витрати пов`язані із проведенням судової експертизи № 11/10.1/603 від 26.06.2019 року.

Крім вказаного, в порядку ст. ст. 118, 120 та 124 КПК України, потерпілим ставиться питання про відшкодування процесуальних витрат понесених ним на отримання правової допомоги за участі представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Так, відповідно до положень частини 1 ст. 50 КПК України,Повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
При цьому, за пунктом 2 частини 1 статті 50 КПК повноваження захисника мають вважатися підтвердженими, якщо на додаток до документа, передбаченого пунктом 1, захисник надав хоча б один з документів, передбачених пунктом 2 частини 1 цієї статті, а відповідно до частини 2 статті 50 КПК встановлення будь-яких додаткових умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі в кримінальному провадженні не допускається (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 752/11464/16-к, провадження № 51-355км17).
Тобто, у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_7 представник потерпілого, на підтвердження своїх повноважень надав: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; ордер та договір про надання правової допомоги від 31.05.2019 укладений між ним та потерпілим ОСОБА_11 .
У свою чергу, ОСОБА_8 , представник потерпілого, на підтвердження своїх повноважень надала: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер. При цьому договір про надання правової допомоги укладений між нею та потерпілим ОСОБА_6 - суду не надала.
Тобто, ОСОБА_8 представник потерпілого ОСОБА_6 , на відміну від представника ОСОБА_7 , взагалі не надала договір про надання правової допомоги.

Суд же у свою чергу, з огляду на постанову ККС від 6 лютого 2018 року у справі № 752/11464/16-к, провадження № 51-355км17, позбавлений можливості встановлювати будь-які додаткові умови для підтвердження повноважень захисника.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В обґрунтування клопотання потерпілий зазначив про те, що у даному кримінальному провадженні він як потерпілий поніс витрати на правову допомогу, що була йому надана представниками ОСОБА_7 на суму 8 000.00 гривень та ОСОБА_8 на суму 9 000.00 гривень, на обґрунтування клопотання потерпілий надав:

- Акт від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 31.05.2019 до якого долучив квитанцію до прибуткового касового ордера №28 від 15.07.2019 на суму 8 000.00 гривень, даний Акт підписано адвокатом ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 ;

- Акт від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019 до якого долучив квитанцію до прибуткового касового ордера №45 від 15.07.2019 на суму 7 000.00 гривень, даний Акт підписано адвокатом ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_6 ;

- Акт від 22.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019 до якого долучив квитанцію до прибуткового касового ордера №46 від 22.07.2019 на суму 2 000.00 гривень, даний Акт підписано адвокатом ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_6 ;

Вирішуючи відповідно до вимог ч.1 ст. 124 КПК України, питання щодо розподілу процесуальних витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання потерпілого та стягнення на його користь процесуальних витрат, з огляду на наступне.

Питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовано главою 8 КПК. Перелік видів таких витрат міститься у ст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК.
До таких належать, зокрема, витрати на правову допомогу. За правилами ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе потерпілий, а згідно ч. 1 ст. 124 того ж Кодексу, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Тотожного роду позицію з даного питання щодо алгоритму відшкодування потерпілому витрат на професійну правничу допомогу висловив і Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в ухвалі від 25.04.2018 в справі № 740/3447/17.
Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», які знайшли своє відображення, як слушні, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 569/10915/17, судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У той же час, у даному кримінальному провадженні, на підтвердження надання правничої допомоги саме у такому розмірі, цивільний позов ані потерпілим ані його представниками взагалі заявлено не було.
Всупереч положенням статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Договір про надання правничої допомоги від 31.05.2019 між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , не містить порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Відповідно ж п.4.2 Договору, «Гонорар Адвоката погоджується за взаємною згодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього Договору.»
Разом з тим, суду не надано будь яких додаткових угод до Договору від 31.05.2019 між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Як і не надано взагалі будь якого Договору між адвокатом ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Що стосується долучених до матеріалі справи: Акту від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 31.05.2019; - Акту від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019 та Акту від 22.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019, - то суд приходить до наступних висновків.

Так, у Акті від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 31.05.2019, зазначені послуги, що надавалися захисником ОСОБА_7 , але більша частина вказаних послуг як то: скарга до слідчого судді на невнесення відомостей до ЄРДР, заява до слідчого судді про залишення скарги без розгляду та проведення розгляду скарги без участі потерпілого, заява про залучення представника потерпілого, клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій - документально не підтверджені, до матеріалів справи не долучені. Що стосується участі адвоката/представника потерпілого у слідчому експерименті, із кількістю витраченого часу 2 години, то цей розрахунок не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи, оскільки наявний у справі протокол проведення слідчого експерименту від 21.06.2019 за участі захисника ОСОБА_7 свідчить про те, що дана процесуальна дія тривала з 16.00 до 16.28 години, тобто жодним чином не 2 години, як вказано у Акті. Що стосується участі адвоката/представника потерпілого у судовому засіданні, із кількістю витраченого часу 2 години, то цей розрахунок не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи, оскільки наявний у справі журнал судового засідання від 15.07.2019 за участі захисника ОСОБА_7 свідчить про те, що судове засідання тривало з 14.04 до 15.32 години, тобто жодним чином не 2 години, як вказано у Акті.

Наведене ставить під сумнів фактичність надання саме у кількості витраченого часу всіх послуг вказаних у Акті від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 31.05.2019, оскільки вартість значної частини послуг зазначених у Акті явно завищена, не відповідає дійсності та ставить під сумнів і іншу частину послуг. При цьому суд безумовно враховує і відсутність будь яких додаткових угод до Договору від 31.05.2019 між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , у якому йдеться про те, що «Гонорар Адвоката погоджується за взаємною згодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього Договору.»
Так, у Акті від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019 та у Акті від 22.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019 які підписано адвокатом ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_6 , зазначені послуги, що надавалися захисником ОСОБА_8 , але більша частина вказаних послуг як то: клопотання слідчому про ознайомлення з матеріалами справи, заява про залучення представника потерпілого, участь адвоката/представника потерпілого у допиті та у повторному допиті - документально не підтверджені, до матеріалів справи не долучені. А як свідчить Реєстр матеріалів досудового розслідування, то допит потерпілого ОСОБА_6 , без зазначення що він проводився за участі захисника/представника, тривав з 16.00 до 16.50, що вказує на недостовірність розрахунку кількості витраченого часу зазначеного у Акті. Крім вказаного, Реєстр матеріалів досудового розслідування взагалі не містить будь якої інформації з приводу проведення повторного допиту потерпілого.

Разом з наведеним, Акт від 22.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019 є тотожним Акту від 15.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019, оскільки представником двічі у обох актах зараховано послугу « участь адвоката/представника потерпілого у підготовчому судовому засіданні» із вказівкою про кількість витраченого часу 2 години, разом з тим, як свідчить журнал судового засідання від 11.07.2019, підготовче судове засідання тривало з 12.34 години до 12.43 години, тобто не більше 10 хвилин, та жодним чином не 2 години, як вказано у обох Актах.

Наведене ставить під сумнів фактичність надання саме у кількості витраченого часу всіх послуг вказаних у Актах від 12.06.2019 та від 22.07.2019 приймання-передачі виконаних послуг за Договором №10 від 12.06.2019, оскільки вартість значної частини послуг зазначених у Акті явно завищена, не відповідає дійсності та ставить під сумнів і іншу частину послуг. При цьому суд безумовно враховує і відсутність у матеріалах справи Договору №10 від 12.06.2019.

Наведене, дає суду підставу дійти висновку, що своєю більшістю витрати вказані у вищенаведених Актах приймання-передачі виконаних послуг не були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, - тому у стягненні з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на правову допомогу слід відмовити з підстав недоведеності розміру та обсягу виконаних робіт.
Прийняття ж іншого рішення буде суперечити принципу розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді виправних робіт строком на 2 (два) роки, за місцем роботи, із відрахуванням із заробітку в розмірі 20 (двадцять) % в доход держави, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати пов`язані із проведенням судової експертизи в сумі 1256,08 гривень - висновок експерта № 11/10.1/603 від 26.06.2019 року; одержувач платежу: УК у Чечелівському районі м. Дніпра / 24060300, код ЄДРПОУ 37989253 , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, номер рахунку № 4008)

У відшкодуванні процесуальних витрат потерпілого ОСОБА_6 - відмовити.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, з моменту вручення йому копії вироку, до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Амур-Нижньодніпровського

районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_12 -Почтовик

30.07.2019