В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0004511

за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2018 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Очаків Миколаївської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

потерпіла ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2018 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави в особі Міської лікарні №3 м. Миколаєва кошти, витрачені на лікування потерпілої ОСОБА_5 , в сумі 4493 грн 88 коп.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у зв`язку із проведенням експертиз 6729 грн 60 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Потерпіла ОСОБА_5 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання, із застосуванням вимог ст. 75 КК України, та з позбавленням права керування транспортними засобами.

Також просить задовольнити цивільний позов та стягнути з ОСОБА_6 на її користь на відшкодування майнової шкоди 141 757 грн 34 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі потерпіла зазначає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

На думку апелянта, суд першої інстанції призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання у виді штрафу. Суд першої інстанції не надав оцінки наслідкам злочину, а саме що в результаті злочину потерпілій спричинені середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження та моральні страждання. Не взято до уваги і характер та мотиви допущених обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_6 у разі сплати ним призначеного штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, не відповідають сукупності фактичних обставин кримінального провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову потерпілої, оскільки суб`єктом відповідальності згідно ст.ст. 1167, 1168 ЦК України є ОСОБА_6 .

Встановлені судом першої інстанції обставини.

14 жовтня 2017 року, близько 18 годин, в м. Миколаєві ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій чистій асфальтованій проїзній частині вул. Московська зі сторони вул. Потьомкінської в напрямку вул. Великої Морської.

В цей же час, по проїзній частині вул. Великої Морської, яка є головною відносно проїзної частини вул. Московської, зі сторони вул. Соборної в напрямку вул. Малої Морської рухався автомобіль «MERCEDES- BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , де в якості пасажирів перебували ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Рухаючись у вказаному напрямку, водій ОСОБА_6 при проїзді вищевказаного перехрестя нерівнозначних доріг, грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 12.1, 12.3, 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами (далі ПДР України) та дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» розділу 33 ПДР України, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її змін, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно це робити і мав таку можливість, не обрав швидкість, що забезпечує безпеку руху, перед початком перетину проїзної частини вул. Великої Морської, не переконався в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, не зупинився перед перетином проїзної частини вул. Великої Морської, не надав перевагу в русі автомобілю «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався зліва, в цей час проїздив вказане перехрестя, внаслідок чого здійснив зіткнення передньою частиною свого транспортного засобу з правою задньою частиною автомобілю «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди водієві автомобіля «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої ключиці зі зміщенням, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Його дії кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, думку прокурора, який вважав за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є правильними та апелянтом в цій частині не оспорюються.

В поданій апеляційній скарзі потерпіла не конкретизувала свої вимоги щодо незгоди з видом та мірою призначеного покарання, хоча подана нею апеляційна скарга була залишена без руху, але фактично недоліки апеляційної скарги нею усунені не були.

Між тим, як слідує з апеляційної скарги, поданої після її залишення без руху, фактично вимоги потерпілої зводяться до незгоди з рішенням суду щодо призначення покарання у виді штрафу та щодо не призначення додаткового покарання у виді позбавлення спеціального права керувати транспортними засобами.

Доводи апелянта про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання є частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи покарання ОСОБА_6 у виді штрафу, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, вчинених з необережності, дані про особу обвинуваченого, який розкаявся у вчиненому, не судимий, має певне місце проживання, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції послався на думку потерпілої, яка призначення покарання залишила на розсуд суду, не наполягала на суворій мірі покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому злочині. Обставини, які обтяжують покарання, не встановлені.

Суд першої інстанції також врахував, що згідно досудової доповіді органу пробації, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюється як низький, ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, оцінюється як низький.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином, вчиненим з необережності, наведені дані про особу винного, суд погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді штрафу, який передбачено санкцією ч.1 ст. 286 КК України. Також суд враховує, що за своїм розміром призначений судом першої інстанції штраф є максимальним.

Тому, на думку суду, відсутні підстави вважати, що призначене основне покарання є занадто м`яким, як вважає апелянт, і не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 більш суворого основного покарання.

Також, суд враховує, що вимоги апеляційної скарги щодо призначення більш суворого покарання не конкретизовані, оскільки, як вбачається зі змісту вимог апеляційної скарги, потерпіла фактично просить звільнити обвинуваченого від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком, але не конкретизує, яке за видом покарання вона просить призначити. Між тим, при призначенні покарання у виді штрафу законом не передбачено застосування вимог ст. 75 КК України.

За такого, вимоги апелянта про призначення більш суворого покарання, ніж штраф, який призначено судом, не є слушними.

Разом із тим, з огляду на обставини кримінального провадження та враховуючи підвищену суспільну небезпеку вчиненого злочину, який хоча і є злочином, вчиненим з необережності, але внаслідок його вчинення потерпіла отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про можливість не призначати ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На думку суду, призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді штрафу із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необхідним для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи викладене, вирок підлягає скасуванню в частині призначення покарання ОСОБА_6 у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, із постановленням нового вироку.

Стосовно прийняття судом першої інстанції рішення за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову потерпілої ОСОБА_5 , суд першої інстанції зазначив, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована у ПрАТ "СК "Провідна", але потерпіла не зверталась до страхової компанії за страховим відшкодуванням, і у випадку недостатності суми страхового відшкодування вона не позбавлена можливості звернутись із відповідними позовними вимогами до ОСОБА_6 . Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що понесені позивачем процесуальні витрати не підлягають відшкодуванню у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Як видно з матеріалів судового провадження, потерпіла ОСОБА_5 звернулася до обвинуваченого ОСОБА_6 з цивільним позовом про відшкодування майнової шкоди завданої злочином у сумі 141 757 грн 34 коп та моральної шкоди у сумі 150 000 грн (а.п. 25-28).

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У кримінальному провадженні, як зазначено у ч. 1 ст. 62 КПК, цивільним відповідачем може бути юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченого, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-176 цс18, Верховний Суд відступив від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Верховний Суд прийшов до висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Зазначені вимоги закону враховані при вирішенні заявленого потерпілою цивільного позову.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (під керуванням якого обвинувачений вчинив ДТП) застрахована у ПрАТ "СК "Провідна", що підтверджується полісом №АК 2033618 від 02.12.2016 р. (а.п. 96).

Таким чином, особою, на яку покладається обов`язок відшкодування спричиненої шкоди за даним ДТП, є ПрАТ "СК "Провідна". Обвинувачений несе цивільну відповідальність лише у разі недостатності страхової виплати. Між тим, потерпілою заявлений цивільний позов саме до обвинуваченого. Аналогічні вимоги потерпіла висунула в апеляційній скарзі.

Але, як вірно дійшов висновку суд першої інстанції, зазначений цивільний позов не підлягає задоволенню як заявлений передчасно, оскільки потерпіла не зверталась до страхової компанії за страховим відшкодуванням. У випадку недостатності суми страхового відшкодування, потерпіла не позбавлена можливості звернутись із відповідними позовними вимогами до ОСОБА_6 .

Тому в частині вирішення цивільного позову апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки судом першої інстанції прийнято законне та вмотивоване рішення в цій частині.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420, 424,425, 532 КПК України, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2018 року у відношенні ОСОБА_6 скасувати у частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3