Провадження № 1-кс/520/9123/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2019 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , представника власника майна адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 , про арешт майна в рамках кримінального провадження за №500001197 від 24.05.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з поданого клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що в період з 22.05.2018 приблизно з 23.00 годин до 23.05.2018 до 11.00 годин невстановлені особи, використовуючи спеціальне обладнання, знаходячись за адресою: м. Одеса пр.Шевченка, 8/8, незаконно заволоділи транспортним засобом «Toyota» державний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_8 , спричинивши йому своїми діями матеріальну шкоду на загальну суму 400.000 гривень.

Під час розслідування керуючись ст. 236 КПК України щодо виконання ухвал про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, з метою збереження та недопущення знищення речей і документів, які мають значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, а також фіксації вчинення кримінальних правопорушення останнім, обставин, що підлягають доказуванню під час досудового розслідування, збору доказів, які мають значення для кримінального провадження, 04.07.2019 проведено обшуки за місцем проживання осіб, які ймовірно причетні до скоєння зазначеного та аналогічних злочинів, їх родичів, транспортних засобах які знаходяться в їх користуванні.

Так, в ході проведення обшуку транспортного засобу «Mercedes-Benz ML350» державний номер НОМЕР_2 виявлено та вилучено:

-ключ від автомобілю «Mercedes-Benz ML350»,

-свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , «Mercedes-Benz ML350» державний номер НОМЕР_2 .

Зважаючи на виниклі обставини, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що вище зазначені речі та документи є об`єктом кримінального правопорушення та зберігають на собі сліди кримінального правопорушення, а саме транспортний засіб використовувався для підготовки до злочинів, перевезення обладнання, тому мають суттєве значення для подальшого розслідування вказаного кримінального провадження, слідчий за погодженням з прокурором звертаються до слідчого судді з клопотанням про арешт майна.

Крім того, у вказаному клопотанні сторона обвинувачення просить слідчого суддю поновити пропущені процесуальні строки на звернення з таким клопотанням.

В судовому засіданні слідчий подане клопотання підтримала у повному обсязі.

Представник власника майна в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання про арешт майна, зазначивши, що транспортний засіб належить особі, яка жодного відношення до кримінального провадження не має. Більше того, в клопотанні жодним чином не обґрунтовано, яке доказове значення для даного кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, має зазначений у клопотанні автомобіль. З огляду на викладене, проти вказаного клопотання заперечувала та в його задоволенні просила слідчого суддю відмовити.

Власник майна в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала, зазначивши, що належний їй транспортний засіб надала у користування своїй подружці.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з КонституцієюУкраїни та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавстваУкраїни і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальнадекларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправних шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з поданого клопотання, в обґрунтування необхідності застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна покладається необхідність забезпечення збереження такого майна, оскільки вилучене майно є об`єктом кримінального правопорушення та зберігає на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.
Між тим, слідчий суддя не може погодитися з вказаними доводами сторони обвинувачення, оскільки з поданого клопотання та долучених в його обґрунтування матеріалів, а саме витягу з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування в рамках даного кримінального провадження здійснюється за фактом можливого незаконного заволодіння транспортним засобом «Toyota Camry», н/з НОМЕР_1 .
Відтак, слідчому судді не зрозуміло, яке відношення вилучений автомобіль «Mercedes-Benz ML350», н/з НОМЕР_2 та решта вилучених документів мають до кримінального провадження за фактом можливого незаконного заволодіння транспортним засобом «Toyota Camry», н/з НОМЕР_1 .
Таким чином, слідчий суддя не може погодитися з доводами сторони обвинувачення щодо відповідності вилученого майна критеріям речових доказів, передбачених ч. 1 ст. 98 КПК України, а відтак, слідчий суддя вважає, що стороною обвинувачення не було обґрунтовано наявність підстав та необхідності в накладенні арешту на таке майно, що свідчить, що в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.
Крім того, слідчий суддя наголошує на не дотриманні стороною обвинувачення процесуальних строків звернення з поданим клопотанням та вважає необґрунтованими доводи в клопотанні в частині наявності правових підстав для поновлення пропущеного процесуального строку, оскільки до клопотання не долучено будь-яких відомостей, з дослідження яких вбачалося б не можливість звернення з таким клопотанням протягом 72 годин, зокрема відомостей на підтвердження здійснення великого об`єму слідчих дій, як про це зазначається в клопотанні. Крім того, посилання сторони обвинувачення на вихідні дні жодним чином не виправдовує не можливість звернення з таким клопотанням в перший робочий день, а саме 22.07.2019 року.
Керуючись ст. ст. 132, 170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 , про арешт майна в рамках кримінального провадження за №500001197 від 24.05.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1