Провадження №1-кп/127/355/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.02.2019 р. за № 0000273, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вінниця, громадянки України, освіта вища, не працюючої, не заміжньої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 у вечіній час 09.02.2019, перебуваючи в гостях у подруги ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , побачила свого знайомого ОСОБА_4 , в якого просила дозвіл покористуватися належним йому мобільним телефоном торгової марки «Leagoo М9» в корпусі чорного кольору. Покористувавшись, після того як телефон розрядився, ОСОБА_6 повернула його ОСОБА_4 і він поставив телефон на зарядку у кімнаті будинку, а сам вийшов на вулицю.

Коли ОСОБА_6 залишалася сама в кімнаті, у неї виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення належного ОСОБА_4 телефону, і вона, близько 22.00 год., діючи таємно, з корисливим мотивом, переконавшись, що за її злочинними діями не спостерігають сторонні особи, шляхом вільного доступу від`єднала телефон від зарядного пристрою і поклала у свій рюкзак, з яким згодом залишила місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим телефоном на власний розсуд.

Своїми протиправними умисними діями ОСОБА_6 завдала ОСОБА_4 матеріальної шкоди на загальну суму 1650,00 грн.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала та суду пояснила, що вчинила злочин за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, вона заволоділа зазначеним мобільним телефоном на прохання ОСОБА_8 . Вона не може пояснити, чому вона здійснила крадіжку зазначеного мобільного телефону. Момент заволодіння мобільним телефоном ніхто не бачив.

Після заволодіння мобільним телефоном вона з ОСОБА_9 пішла до ломбарду, оскільки ОСОБА_10 повідомила, що в неї немає паспорта і вони мали намір здати його на її (обвинуваченої) паспорт. В ломбарді у прийнятті телефону було відмовлено, оскільки останній був заблокований.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що 09.02.2019 р. він домовився про зустріч близько 19:00 год. з ОСОБА_11 . Вони зустрілися біля магазину на зупинці ОСОБА_12 , трохи згодом до них приєднався ОСОБА_13 . Всі разом вони пішли в гості до ОСОБА_14 та його дружини - ОСОБА_8 . Вони спілкувалися, розпивали пиво та час від часу виходи на вулицю курити. Виходили по черзі, хтось завжди залишався в будинку з малою дитиною.

Його телефон лежав біля телевізору на зарядці, при цьому ОСОБА_15 з його дозволу користувалася ним, «сиділа» в соціальній мережі. Він вийшов покурити, а коли повернувся, зарядка лежала на місці, а телефону не було. Він обшукав усю кімнату, однак телефону ніде не знайшов, тому підняв галас. Усі присутні на його запитання повідомили, що не забирали телефон. Оскільки, востаннє він бачив його в руках у ОСОБА_15 , тому попросив її показати вміст сумки, однак вона відмовилась.

Не знайшовши свій телефон, близько 22:00 год. він пішов додому. Через день звернувся до поліції.

Телефон купував за місяць до даної події, марка телефону «Leаgoо M9», корпус чорного кольору.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що 09.02.2019 р. вона проживала у цивільному шлюбі з ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_2 . В той день, у вечірній час вона йшла до своєї свекрухи, на вулиці зустріла ОСОБА_15 , ОСОБА_4 та ОСОБА_17 , які прийшли до них в гості. Від свекрухи вона повернулася близько 22:00 год. ОСОБА_15 в цей час бавилась з її сином. Вона бачила, як ОСОБА_15 користувалась телефоном потерпілого, після чого поклала телефон назад на зарядку.

Пізніше потерпілий підняв галас, що зник його телефон, почав шукати по всій хаті, перекинув її особисті речі, оскільки подумав, що його взяв її син. Телефон він так і не знайшов та поїхав додому.

Потім вона пішла з ОСОБА_15 та ОСОБА_18 прогулятися. В неї в ломбарді були закладені особисті речі, тому їй потрібно було дізнатися, яка необхідна сума для того, щоб викупити їх. В ломбарді ОСОБА_19 намагався здати телефон потерпілого, однак не зміг, оскільки він був заблокований. Телефон був в руках у ОСОБА_15 , як опинився в ОСОБА_17 , вона не бачила. Вона запитала, для чого їм телефон потерпілого, на що ОСОБА_19 повідомив, що останній винний йому гроші і сказав, що повертати не збирається. Хто саме взяв телефон у них вдома, вона не бачила.

Вони сходили на каву, після чого обвинувачена з ОСОБА_18 провели її додому.

Через кілька днів до них додому приїхали працівники поліції, пояснили, що шукають телефон ОСОБА_4 та забрали її у відділок. У відділку їх усіх допитали, телефону ні в кого не було. Її чоловік повідомив, що ОСОБА_15 попросила завезти телефон на перепрошивку, на що поліцейські сказали йому привезти телефон у відділок в найкоротший час. Після чого, її чоловік привіз телефон.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що 09.02.2019 р. у вечірній час до них додому ( АДРЕСА_2 ) прийшли гості - ОСОБА_15 , ОСОБА_21 та ОСОБА_13 . Вони спілкувалися, розпивали пиво. По черзі виходили на двір курити. Телефон потерпілого був на зарядці, ОСОБА_19 пропонував забрати його, проте він відмовився. Крім того, телефоном потерпілого користувалася ОСОБА_11 . Через деякий час, коли всі почали збиратися, ОСОБА_21 помітив, що його телефон зник. ОСОБА_15 і ОСОБА_19 пішли додому, його дружина пішла їх провести, коли повернулася, потерпілий ще був у них вдома, вони разом шукали телефон.

Наступного дня до нього звернулась ОСОБА_15 із проханням налаштувати телефон. Він визначив, що в телефоні видалений акаунт та повідомив, що має знайомого, який зможе зробити перепрошивку телефону за гроші, на що обвинувачена погодилась. Після чого він завіз телефон до сервісного центру.

Через кілька днів до них додому приїхали працівники поліції, сказали, що шукають телефон потерпілого. По опису він зрозумів, що це той телефон, який йому надала ОСОБА_11 . Він розповів про всі обставини, після чого поліцейські сказали привезти телефон. Він поїхав до свого знайомого, забрав телефон, розрахувавшись своїми грошима. Телефон віддав потерпілому, а той вже спілкувався з поліцією.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснив, що він знайомий і з обвинуваченою, і з потерпілим. Дату він не пам`ятає, приблизно взимку 2019 року, він разом з ОСОБА_15 та потерпілим були у ОСОБА_23 вдома за запрошенням останньої. Вони прийшли туди після 20-ї год. Вдома був також ОСОБА_24 . Вони (хлопці) пили пиво, а дівчата каву, час від часу вони виходили на вулицю на перекур.

Він бачив мобільний телефон потерпілого на зарядці біля телевізора. Він бачив, що зазначеним мобільним телефоном користувались ОСОБА_25 та ОСОБА_11 . Йому відомо, що ОСОБА_15 просила у потерпілого дозвіл на використання мобільного телефону, користувалась ним біля 40 хвилин, а потім залишила його на зарядці.

Він не пам`ятає, коли по часу потерпілий виявив зникнення мобільного телефону. Потерпілий підняв ґвалт і вони почали шукати телефон, однак пошуки виявились нерезультативними. Потерпілий наполягав на тому, що телефон забрав хтось з присутніх. Після цього потерпілий пішов додому і сказав, що зранку напише заяву в поліцію.

Через деякий час після цього він з ОСОБА_9 та ОСОБА_15 пішли прогулятись по проспекту Космонавтів і він побачив у ОСОБА_15 мобільний телефон. Йому не було відомо, що це телефон потерпілого. ОСОБА_15 сказала, що зазначений телефон потрібно здати до ломбарду, однак у ломбарді його не прийняли, оскільки він був заблокований. Після цього вони вийшли з ломбарду і пішли в напрямку вул. 600-річчя і він дізнався, що той телефон належить потерпілому, тому він сказав, що телефон потрібно повернути потерпілому, однак його ніхто не слухав. Вони ще трохи погуляли і розійшлись по домівках біля 24-ї год. і він поїхав додому. Що сталось з телефоном після того, як вони розійшлись по домівках, йому не відомо.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протоколу огляду місця події від 11.02.2019 р., згідно з яким в службовому кабінеті № 244 ВВП ГУНП у Вінницькій області по вул. Пирогова, 4 в м. Вінниці в ОСОБА_6 виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Leagoo М9», описано його зовнішній вигляд;

-висновку судово-товарознавчої експертизи № 126 від 01.03.2019 р., відповідно до якого ринкова вартість мобільного телефону марки «Leagoo М9» на момент проведення експертизи, а саме: 01.03.2019 р. може становити 1450,00 грн.;

-висновку судово-товарознавчої експертизи № 182 від 08.04.2019 р., згідно з яким ринкова вартість мобільного телефону ТМ «Leagoo М9» на момент вчинення злочину, тобто станом на 09.02.2019 р. могла становити 1650 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченої, потерпілого, свідків, надані сторонами кримінального провадження суду докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Зі змісту частини першої статті 92 КПК випливає, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

При цьому частиною першою статті 337 КПК регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Застережень, встановлених частинами другою та третьою статті 337 КПК, в судовому засіданні встановлено не було, тому суд приходить до висновку, що розгляд зазначеного кримінального провадження мав відбутись за правилами, встановленими частиною першою статті 337 КПК, тобто відносно ОСОБА_6 і в межах пред`явленого їй обвинувачення.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні фактичних обставин справи, тобто вчинення крадіжки майна потерпілого, не заперечувала, повідомивши суду про спосіб та обставини заволодіння ним, а також про спосіб розпорядження викраденим майном. Однак, обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні не погодилась з мотивами вчинення злочину, які викладені в обвинувальному акті. Зокрема, обвинувачена в судовому засіданні повідомила, що вчинила інкримінований їй злочин на прохання ОСОБА_7 . Також обвинувачена в судовому засіданні повідомила, що намагалась здати викрадений у потерпілого мобільний телефон у ломбард також на прохання ОСОБА_7 .

При аналізі зазначених показань обвинуваченої з огляду на приписи пунктів 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_22 підтвердили, що мобільний телефон потерпілого на час відвідування ломбарду був у обвинуваченої, однак у прийнятті зазначеного телефону в ломбарді було відмовлено у зв`язку з тим, що той був заблокований. Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомив, що наступного дня після дня події до нього звернулась ОСОБА_6 з проханням налаштувати телефон. Суд при цьому враховує, що обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що ніхто з присутніх у помешканні, тобто ні потерпілий, ні зазначені свідки, не помітили, як вона заволоділа мобільним телефоном потерпілого. Отже, показання обвинуваченої в частині способу заволодіння та способу розпорядження викраденим мобільним телефоном узгоджуються з показаннями потерпілого та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_22 і ОСОБА_20 і відповідають відомостям, викладеним у обвинувальному акті.

Суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала наявність у неї корисливого мотиву на заволодіння мобільним телефоном потерпілого, вказуючи, що здійснила таке заволодіння на прохання ОСОБА_7 . При цьому суд враховує, що обвинувачена в судовому засіданні повідомила, що мала намір здати зазначений мобільний телефон на прохання ОСОБА_7 , однак саме з метою отримання у ломбарді грошових коштів під заставу викраденого нею мобільного телефону. Отже, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено ту обставину, що ОСОБА_6 заволоділа мобільним телефоном саме з метою його подальшої реалізації, тобто передачі у заставу до ломбарду з метою отримання відповідних грошових коштів. Тобто, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено ту обставину, що обвинувачена діяла саме з корисливих спонукань. При цьому як вже судом зазначено, розгляд кримінального провадження здійснюється згідно з приписами частини першої статті 337 КПК, тобто лише відносно обвинуваченої ОСОБА_6 і лише в межах висунутого їй обвинувачення. ОСОБА_7 або інші особи у спільному вчиненні інкримінованого ОСОБА_6 злочину згідно з обвинувальним актом не обвинувачуються. Тому суд вважає, що кримінально-правова кваліфікація дій ОСОБА_6 має здійснюватися за зазначеними правилами без аналізу причетності до вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину ОСОБА_7 та інших осіб. Отже, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт таємного заволодіння обвинуваченою майном потерпілого.

Суд також приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. В судовому засіданні встановлено, що після заволодіння мобільним телефоном потерпілого обвинувачена ОСОБА_6 мала реальну можливість розпорядитись викраденим майном. Про дану обставину свідчить те, що ОСОБА_6 мала намір здати викрадений мобільний телефон у заставу до ломбаду з метою отримання відповідних грошових коштів, однак після отримання від працівника ломбарду відмови в його отриманні в зв`язку з наявним блокуванням мобільного телефону передала ОСОБА_20 з проханням полагодити його. Тому суд приходить до переконання, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки саме закінченого злочину.

Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 ККвстановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачена в судовому засіданні визнала винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину, надала суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину. Суд враховує, що під час досудового розслідування викрадений у потерпілого мобільний телефон обвинуваченою було видано працівникам поліції, однак останній потерпілому повернутий не був. Тому суд вважає, що правові підстави для ствердження про наявність у діях обвинуваченої такої обставини, що пом`якшує її відповідальність, як добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди, відсутні. Натомість, суд вважає, що такі дії обвинуваченої свідчать про її активне сприяння розкриттю злочину. При цьому, зважаючи на вищенаведені роз`яснення, що містяться у пункті 3 постанови від 23.12.2005 р., суд вважає, що в діях обвинуваченої наявна така обставина, що пом`якшує її відповідальність, як щире каяття.

Суд, окрім наведеного, враховує, що об`єктивних даних, які б свідчили про вживання обвинуваченою алкогольних напоїв або інших одурманюючих засобів на час вчинення інкримінованого їй злочину, суду надано не було, а тому вважає, що обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, в судовому засіданні не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, ставлення обвинуваченої до вчиненого, відомості, що характеризують її особу, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу. Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому суд враховує, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено, що призначення менш суворого покарання, ніж громадські роботи, не здатне забезпечити виконання зазначеної мети. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченій покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів її працевлаштування та наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у частині третій статті 99 КК при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КПК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК. Зокрема, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що 12.02.2019 р. старшим слідчим СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_26 мобільний телефон марки «Leagoo М9» визнано речовим доказом і поміщено його до камери зберігання речових доказів Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області. В подальшому 13.02.2019 р. на зазначений мобільний телефон ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області накладено арешт. Тому, суд вважає, що зазначений мобільний телефон підлягає поверненню потерпілому, а арешт, накладений на нього, скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинувачену.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одну тисячу сімсот) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речовий доказ: мобільний телефон марки «Leagoo М9», який поміщено до камери зберігання речових доказів Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області, повернути потерпілому ОСОБА_4 .

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2019 р., на мобільний телефон марки «Leagoo М9» скасувати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 1287 (одну тисячу двісті вісімдесят сім) гривень витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: