УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/1044/19

Провадження №: 1-кс/755/5560/19

"05" серпня 2019 р.

м. Київ

слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про надання дозволу на затримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 001189 від 20.12.2018, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, з метою її приводу для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу з вигляді утримання під вартою, встановив :

до слідчого судді даного місцевого суду надійшло вказане клопотання прокурора, яке обумовлене наявністю обставин регламентованих ст. 188, п.п. 1-2 ч. 4 ст. 189, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України у цьому провадженні.

Так, мотивуючи клопотання прокурор посилаються на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що підозрювана обв`язки визначені ст. 42 КПК України не виконує.

У судовому засіданні прокурор заявлене клопотання підтримала ,просила задовольнити з передумов наведених в останньому.

Слідчий суддя, заслухавши думку заявника, дослідивши матеріали клопотання та перевіривши його на дотримання вимог КПК України, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Зокрема, затримання особи є заходом забезпечення кримінального провадження (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), які застосовуються на підставі ухвали слідчого судді місцевого суду (ст. 132 КПК України).

Згідно ж положень ч. 1 ст. 188 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 189 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а також є достатні підстави вважати, що: 1) підозрюваний, обвинувачений переховується від органів досудового розслідування чи суду; 2) одержавши відомості про звернення слідчого, прокурора до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу, підозрюваний, обвинувачений до початку розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу вчинить дії, які є підставою для застосування запобіжного заходу і зазначені у статті 177 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Разом з тим, з клопотання слідує, що необхідність приводу обумовлена подальшим розглядом в суді клопотання слідчого про обрання підозрюваній запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке подане до місцевого суду разом з цим клопотанням.

Однак, слідчим суддею не було встановлено факту того, що ОСОБА_4 ,у розумінні ст. 42 КПК України, є підозрюваною у цьому кримінальному провадженні.

Зокрема, до клопотання долучено копію повідомлення про підозру та документів, якими не підтверджується її вручення особисто ОСОБА_4 .

Дані, які б указували, що підозру не вручено внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень з наданих слідчому судді матеріалів не простежуються.

Тобто, на час розгляду даного клопотання слідчим суддею, факт того, що ОСОБА_4 є особою, яку у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, не встановлено.

ЄСПЛ у справі «Ушаков та Ушакова проти України» 18 червня 2015 року указує на те, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Більше того, слід нагадати, що під час провадження на підставі Конвенції неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).

У цій ситуації, заявник висунувши указане твердження, довести його «поза розумним сумнівом» не зміг.

Крім цього, слід відмітити, що згідно ч. 2 ст. 197-1 КК передбачена кримінальна відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, або групою осіб, або щодо земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель, яка карається обмеженням волі на строк від двох до чотирьох років або позбавленням волі на строк до двох років.

ОСОБА_4 , відповідно до даних провадження раніше не судима.

Згідно ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: … 3) до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Однак, цього роду осбатвини з звернення заявника не випливають.

Так, як відсутні достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 переховується від органів досудового розслідування так, як до клопотання не долучено відомостей, які б у розумінні ст. 136 КПК України, указували що вона повідомлена про такий виклик чи ознайомлений із його змістом.

Адже, ст. 136 КПК України передбачає, що належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Тим паче, що особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом (ч. 8 ст. 135 КПК України).

Посилання у зверненні на те, що ОСОБА_4 змінила адресу проживання, не є слушними, адже до неї жодний запобіжний захід до цього дня не застосовувався, у той час, як свобода пересування і право на вибір місця проживання передбачено статтями 13 і 14 Загальної декларації прав людини, згідно з якими кожна людина має право на свободу пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави, право залишати будь-яку країну, включаючи також її власну, і повертатися до своєї країни, право шукати притулок від переслідувань (за винятком таких, які викликані вчиненням неполітичного злочину або діяннями, що суперечать цілям і принципам ООН) в інших країнах і користуватися цим притулком.

Згідно Конституцією України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе: свободу пересування територією України; право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України; право вільно залишати територію України; право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, в тому числі і органів досудового розслідування.

Конституцією України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У даному ж випадку, з постанови про розшук особи, на думку слідчого судді з наданих йому заявником матеріалів (інших слідчий суддя не бачив), не убачається реальних передумов її прийняття у ракурсі того, що особо начеб-то переховується, місце її знаходження не відоме, що в світлі позиції Верховного суду України висвітленої у справі № 5-1кс15 (постанова ВСУ від 19.03.2015), свідчить про факт формального розшуку, а не реального, оскільки при з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду.

Про юридично значуще ухилення від слідства, у світлі наданих заявником даних (додатків до клопотання), говорити не можна.

У силу ст. 94 КПК України, слідчий суддя для прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керується законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Враховуючи викладене, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи, у порядку ст. 94 КПК України, вважає, що це клопотання є необґрунтованим, та не відповідає вимогам ст. 189 вказаного Кодексу, а тому у його задоволені слід відмовити, що також слугує і підставою для не розгляду по суті клопотання про обрання запобіжного заходу, оскільки останнє, у цьому випадку, є фактично додатком до клопотання про надавання дозволу на затримання, адже подане у порядку п. 1 ч. 2 ст. 188 КПК України, а не ст. 184 даного Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст.1-29, 131-132, 135-136, 187-189, 190, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя постановив :

у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про надання дозволу на затримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 001189 від 20.12.2018, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, з метою її приводу для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу з вигляді утримання під вартою, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя : ОСОБА_1