Ухвала
Іменем України

12 серпня2019 року
м. Київ
справа № 524/3251/17
провадження № 51-3898 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 5 лютого 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 2 травня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000947,
встановив:
За вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 5 лютого 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у місті Нижній Тагіл Свердловської області Російської Федерації, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі

на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортним засобом на

1 (один) рік.
Прийнято рішенні щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він

12 березня 2017 року приблизно о 20 годині 38 хвилин в темний час доби, при ввімкненому зовнішньому електроосвітленні, керуючи автомобілем «ЗАЗ Daewoo Т13110 СПГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухому асфальтобетонному покриттю по проспекту Свободи зі сторони вулиці Київської

в напрямку вулиці Гвардійської у місті Кременчук Полтавської області. В цей

же самий час, на проїзну частину вийшла пішохід неповнолітня ОСОБА_6 , яка почала перетинати дорогу по нерегульованому пішохідному переходу з права

на ліво, відносно напрямку руху вказаного автомобіля. В момент наближення водія ОСОБА_5 до зазначеного пішохідного переходу, попереду нього,

в попутному напрямку, у крайній правій смузі рухався автомобіль «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, надавши перевагу у русі пішоходу ОСОБА_6 Рухаючись у вказаному напрямку, в заданій дорожній обстановці ОСОБА_5 ,

не зменшив швидкість, не зупинив транспортний засіб та не врахував зупинку перед дорожньою розміткою нерегульованого пішохідного переходу, на суміжній-правій смузі руху автомобіля «Volkswagen Passat», не надав переваги в русі

ОСОБА_6 , тим самим порушив вимоги пунктів 18.1, 18. 4 Правил дорожнього руху (далі ПДР), виїхав на пішохідний перехід та допустив наїзд

на пішохода, в результаті чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили її смерть.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 2 травня 2019 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про зміну вироку Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від

5 лютого 2018 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 2 травня 2019 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, звільнивши його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням. Вказує

на неналежне врахування судами обставин, що пом`якшують покарання, а саме те,

що засуджений являється інвалідом другої групи та відшкодував в повному обсязі матеріальну шкоду потерпілій. Виправлення засудженого вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, приймаючи рішення про обрання ОСОБА_5 покарання, суд повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно ст. 12 КК є тяжким, обставини його вчинення, думку одного із потерпілих, а саме батька загиблої, який просив призначити засудженому покарання у вигляді позбавлення волі, а тому призначив покарання за ч. 2 ст. 286 КК у межах санкції вказаної норми у виді позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, врахувавши дані про особу винного, котрий визнав вину, розкаявся

у вчиненому, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, повністю відшкодував шкоду потерпілій, є інвалідом другої групи, суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення засудженого у строк, який є мінімальним відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК., а саме три роки позбавлення волі.
Посилаючись у касаційній скарзі на суворість призначеного судом покарання, захисник ОСОБА_4 не оспорює визначене покарання засудженому за його строком.
Доводи захисника про безпідставне незастосування судом положень ст. 75 КК,

які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані неспроможними.

Так, відповідно до ст. 75 КК при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, окрім випадків засудження

за корупційний злочин, суд може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, він дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Повною мірою врахувавши всі обставини справи, в тому числі і ті, на які захисник послався в касаційній скарзі, а також взявши до уваги особу засудженого, який раніше порушував Правила дорожнього руху, за що притягувався

до адміністративної відповідальності, і не зважаючи на це, знову допустив грубе порушення вказаних правил, що призвело до смерті неповнолітньої потерпілої, суд дійшов вірного висновку про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст. 75 КК.

З цим висновком погоджується і суд касаційної інстанції, а тому доводи захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність вважає необґрунтованими.
Призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам

ст. 419 КПК.

Отже, оскільки з касаційної скарги ОСОБА_4 та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Автозаводського районного суду міста Кременчука від 5 лютого 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від

2 травня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3