Провадження №1-в/127/639/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким ,
ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 05.06.2019 року надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, 10.06.2019 року доповнення до клопотання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким.
Клопотання мотивоване тим, що вироком Кіровоградського обласного суду від 4 грудня 1995 року він був засуджений до смертної кари. 28 березня 1996 року Верховний суд України залишив без змін вирок Кіровоградського обласного суду від 4 грудня 1995 року. Ухвалою від 19 червня 2000 року Кіровоградський обласний суд замінив смертну кару на довічне позбавлення волі.
ОСОБА_5 вважає, що на підставі ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яку ратифіковано законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, а також на підставі рішення Європейського суду з прав людини у справі Петухова проти України (№ 2) (заява № 41216/13) від 12.03.2019 строк його покарання має бути переглянуто.
У справі Петухова проти України (№2) від 12.03.2019 ЄСПЛ одноголосно
постановив, що було порушення ст. З Конвенції, тому що ОСОБА_6 не має
перспективи звільнення й можливість перегляду його довічного ув`язнення.
Також у справі Петухова проти України (№ 2) від 12.03.2019 ЄСПЛ зазначив, що помилування Президентом є єдиною процедурою пом`якшення довічного ув`язнення в Україні, але цей механізм не є досконалим і може спричинити зловживання, оскільки ні комісія з помилування, ні президент не повинні обґрунтовувати свої рішення щодо прохання про помилування. Просить суд розглянути його клопотання та вирішити питання про
звільнення його від подальшого відбуття покарання умовно-достроково.
На даний час з урахуванням Закону України «Про внесення зміни до
Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом
строку попереднього ув`язнення у строк покарання» він відбув 26 років ув`язнення, щиро розкаявся у скоєному злочині й став християнином. Весь цей час багато трудився над собою, закінчив понад два десятки міжнародних біблійних шкіл, навчався у християнському університеті. Бере активну участь у соціально-духовній праці зі спецконтингентом через християнське видання «Узник», головним редактором якого є.
З 2012 року й до сьогодні газета «Узник» під редагуванням ОСОБА_5 видається двома мовами (російською та англійською) і розповсюджується у одинадцяти країнах світу.
З 2017 року ОСОБА_5 керує створенням християнського реабілітаційного центру для тих, хто став на шлях виправлення та виишов з місць позбавлення волі. Також за цей час його перебування в неволі двічі друкували його книгу «У последней черты», ціль якої направити людей на істинний, Божий шлях.
Адміністрація установи, в якій ОСОБА_5 перебуває характеризує його позитивно та двічі клопотала перед комісією з питань помилування про те, що вони вважають, що він заслуговує такого акту милосердя, як помилування.
У разі дострокового звільнення ОСОБА_5 буде продовжувати займатися редакторською працею над газетою «Узник», а також займатися місіонерським служінням і закінчувати створення християнського реабілітаційного центру, який створюється за його проектом.
Вважає, що прогрес у напрямку виправлення, який він зробив, а також зміни, яких він зазнав, призводять до невиправданості його подальшого ув`язнення, оскільки для цього відсутні обґрунтовані пенологічні підстави.
Звертає в клопотанні увагу на те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі ст. 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.).
Засуджений звертає увагу суду на те, що чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК України) про можливість застосування до нього помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від Президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «ЛаезлоМагіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі ст. 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог ст. 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.
Для задоволення вимог ст. 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.).
Окрім наведеного звертає увагу, що згідно з п. 9, 12 Резолюції Комітету Міністрів Ради Європи від 17.02.1976 р. перегляд довічного позбавлення волі має відбуватись після відбуття особою 8-14 років позбавлення волі та повторюватись через регулярні проміжки часу.
У зв`язку з цим заявник вважає, що відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору.
Засуджений ОСОБА_5 та його захисник в судовому засіданні клопотання підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.
Прокурор вважає, що підстави для задоволення клопотання відсутні, ОСОБА_5 засуджений до довічного позбавлення волі, яке не є строковим покаранням. Чинне законодавство України не передбачає можливість умовно-дострокового звільнення для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Натомість такі особи можуть звернутись з клопотанням про помилування. Звернув увагу на те, що суд не вповноважений здійснювати заміну міри покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який, оскільки таке не передбачено законодавством.
Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали особової справи ОСОБА_5 суд приходить до наступного висновку.
З матеріалів особової справи, копії якої долучені до матеріалів клопотання, вбачається, що вироком Кіровоградського обласного суду від 04.12.1995 року ОСОБА_5 засуджений до смертної кари.
Вирок ухвалою Верховного Суду України від 28 березня 1996 року залишено без змін.
19 червня 2000 р. ухвалою Кіровоградського обласного суду покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
Суд приймає до уваги, що чинне кримінальне законодавство України, зокрема, ст. 81 КК України, передбачає можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України).
Зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у ч. 2 ст. 87 КК України.
Верховним Судом України у постанові від 12.09.2011 р. (справа № 5-16кс11) зроблено правовий висновок, відповідно до якого кількісні критерії ст. 68 КК України не застосовуються до статей (частин статей) Особливої частини КК України, санкції яких передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки таке покарання не має строкового виміру. Разом з тим, для застосування положень ст. 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Суд приймає до уваги, що відповідно до п. 4 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи «Про умовно-дострокове звільнення» Rec (2003) для зменшення несприятливих наслідків позбавлення волі і сприяння поверненню засудженого у суспільство за умов, які гарантували б безпеку цього суспільства, умовно-дострокове звільнення повинно бути у відповідності до закону доступним кожному засудженому, в тому числі особам, що засуджені до довічного позбавлення волі. При цьому у відповідності до цієї ж Рекомендації умовно-достроковим звільненням в її розумінні не вважаються амністія та помилування (Rec (2003)22-Appendix par.1).
Згідно з п. 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 onthetreatmentof long-termprisonerson 17 February 1976 (atthe 254th meetingoftheMinistersDeputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 814 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями.
Відповідно до п. 26 Рекомендації Ради Європи щодо перенаселення в`язниць (Recommendation No. R (99) 22 (сoncerningprisonovercrowdingandprisonpopulationinflation) мають розроблятися спеціальні індивідуальні плани відбування покарання, які розраховані на ресоціалізацію засуджених, зниження рецидивізму, забезпечення безпеки суспільства.
Однак дані акти не є міжнародними договорами в розумінні п. а) ч. 1 ст. 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 р., згідно з якою «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування.
Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі ст. 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.).
Чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК України) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «ЛаезлоМагіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі ст. 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог ст. 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.
Для задоволення вимог ст. 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. є міжнародним договором в розумінні п. а) ч. 1 ст. 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог ст. 3 Конвенції.
Згідно зі ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46.
Зі змісту ч. 1 ст. 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення.
З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану ст. 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., слід звернути увагу на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому ч. 2 ст. 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Зі змісту ч. 1 ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
До повноважень Верховної Ради України згідно з п. 3, 5 та 6 ч. 1 ст. 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Зі змісту ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Як зазначено у п. 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 р. № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.
Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
З огляду на вищевикладене, посилання заявника на неможливість відмови Держави у виконанні міжнародних зобов`язань з мотивів відсутності у національному праві (законодавстві) відповідних механізмів як на підставу для задоволення його заяви суд оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, слід відмовити.

Керуючись вимогами ст.ст. 81, 82 КК України, ст. 395, п.2 ч.1 537, 539, КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: