Провадження № 11-кп/4820/614/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Справа № 671/2150/18 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розглядукримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000384 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Волочиського районного суду від 25 липня 2019 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Волочиська Хмельницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, раніше судимого:

-вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2015 року за ст.ст.307 ч.2, 309 ч.2, 69, 70 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна; ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано засудженому в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 29 травня 2015 року по 19 січня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ст.185, ч.3 ст.185 КК України, та призначено покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі; за ч.3 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 9762 грн. 81 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 КПК України.

За вироком суду, в ніч на 02 жовтня 2018 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , переслідуючи корисливі мотиви, з метою наживи та протиправного заволодіння чужим майном, через хвіртку зайшов на огороджене домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , де через незачинені двері проник в господарську будівлю (сарай), звідки умисно, таємно викрав алюмінієвий бідон ємністю 40 літрів, вартістю 383,33 грн. та шляхом вільного доступу проник в прибудову до господарської будівлі, звідки умисно, таємно викрав металеву корбу для витягування води з криниці вагою 30 кг, вартістю 4,5 грн. за 1 кг брухту чорних металів на суму 135 грн. та металеву дугу вагою 10 кг, вартістю 4,5 грн. за 1 кг брухту чорних металів, на суму 45 грн., які належать потерпілій ОСОБА_9 .

А всього, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 563,33 грн.

Окрім того, в ніч на 02 жовтня 2018 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , переслідуючи корисливі мотиви, з метою наживи та протиправного заволодіння чужим майном, через хвіртку зайшов на огороджене домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , де шляхом зриву навісного замка проник на горище гаражного приміщення, звідки умисно, таємно, повторно викрав металевий баняк «АР 1057» ємністю 8 літрів, вартістю 216,67 грн., металевий баняк «ВОРОНОВИЦКИЙ ПК» ємністю 12 літрів, вартістю 402,83 грн., металевий баняк «АР 1059» ємністю 12 літрів, вартістю 402,83 грн., металевий баняк ємністю 20 літрів, вартістю 400 грн., та шляхом зриву навісного замка проник в приміщення господарської будівлі (сараю), звідки умисно, таємно, повторно викрав металеву каністру «КрАЗ 1989» ємністю 30 літрів, вартістю 193,33 грн., металевий візок кустарного виробництва, вартістю 225 грн., рулон лляної тканини, вартістю 29 грн. за 1 погонний метр, на суму 286,52 грн., 2 пластмасових відра ємністю 25 кг кожне, вартістю 63 грн. за одне, на суму 126 грн. та цинкову каструлю ємністю 30 літрів, вартістю 319 грн., які належать потерпілій ОСОБА_10 .

А всього, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 2572,18 грн.

Також, в ніч на 02 жовтня 2018 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , переслідуючи корисливі мотиви, з метою наживи та протиправного заволодіння чужим майном, через хвіртку зайшов на огороджене домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , де через незачинені двері проник в приміщення літньої кухні, звідки умисно, таємно, повторно викрав бензопилу марки «Світязь», вартістю 1199 грн., яка належить потерпілому ОСОБА_11 , спричинивши останньому майнової шкоди на зазначену суму.

Крім цього, в ніч на 02 жовтня 2018 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , переслідуючи корисливі мотиви, з метою наживи та протиправного заволодіння чужим майном, через хвіртку зайшов на огороджене домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , де шляхом зриву навісного замка, проник в приміщення господарської будівлі (комори), звідки умисно, таємно, повторно викрав спортивний велосипед марки «AZIMUT BLACKMOUNT 26», вартістю 2753,33 грн., який належить потерпілій ОСОБА_12 , спричинивши останній майнової шкоди на зазначену суму.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України, тобто таємні викрадення чужого майна (крадіжки), вчинені повторно, поєднані із проникненням в інше приміщення та сховище.

Окрім того, в ніч на 02 жовтня 2018 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_7 , переслідуючи корисливі мотиви, з метою наживи та протиправного заволодіння чужим майном, шляхом вільного доступу, з неогородженої сторони зайшов на територію домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , звідки умисно, таємно, повторно викрав спортивний велосипед марки «FUJI SUNFIRE», вартістю 3000 грн., який належить потерпілій ОСОБА_13 , спричинивши останній майнової шкоди на зазначену суму.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок змінити та призначити йому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

Свої вимоги аргументує надмірно суворим та необґрунтованим покаранням.

Наголошує, що він визнав вину у скоєному, щиросердно покаявся, активно сприяв у розкритті злочинів, добровільно відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, працевлаштувався, позитивно характеризується за місцем проживання та має намір створити сім`ю.

Звертає увагу на позицію потерпілих, які просили призначити йому покарання не пов`язане із реальним його відбуттям.

Зазначає, що сумлінно дотримувався процесуальної поведінки, як під час досудового розслідування, так і судового провадження, вчасно з`являвся до слідчого, прокурора та суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційної скарги сторони захисту, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно та таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням в інше приміщення та сховище, за викладених у вироку обставинах, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.185 та ч.3 ст.185 КК України, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які жодною стороною кримінального провадження не оскаржуються.
Факти, які сторонами провадження не оспорюються, вважаються дослідженими та встановленими в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах вимог поданих апеляційних скарг, тому судова колегія при перевірці вироку суду першої інстанції не наводить доводів на підтвердження висновків суду першої інстанції в частині доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах призначеного покарання, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо його невмотивованості та надмірної суворості.

На переконання колегії суддів, висновки місцевого суду про можливість виправлення ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції його від суспільства, з реальним відбуттям покарання, є необґрунтованими, оскільки даний вид покарання є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості.

Місцевим судом не враховано того, що загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду й розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Крім того, метою покарання є виправлення та перевиховання особи, яка скоїла злочин та попередження вчинення нею нових злочинів, а тому таке покарання не може переслідувати ціль розправи.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду, призначаючи ОСОБА_7 реальне покарання у виді позбавлення волі, місцевий суд виходив, насамперед, із ступеня тяжкості вчинених ним злочинів, наявності попередньої судимості, та наслідків що настали.

Разом з тим, суд у повній мірі не врахував даних про особу обвинуваченого, хоча навів їх у вироку, а також того, що вчинення тяжкого злочину ще не є безумовною підставою призначати винному реальну міру покарання.

Не може, на переконання колегії суддів, вважатися справедливим обрання більш суворого покарання з огляду лише на кримінальне минуле особи, без належного врахування особливостей конкретних протиправних дій й інших даних, що всебічно характеризують винного та відображають його ставлення до скоєного.

Так, із матеріалів кримінального провадження випливає те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, не оскаржував вирок суду в частині доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, що свідчить про його готовність понести кримінальну відповідальність.

Поведінка обвинуваченого на досудовому розслідуванні, під час судового провадження до ухвалення відносно нього обвинувального вироку, а також протягом апеляційного провадження сприяла правосуддю, так як свідчила про виконання покладених на нього процесуальних обов`язків. Останній до відповідальності не притягувався, інших злочинів не вчиняв, сумлінно з`являвся на всі виклики до слідчого, прокурора та суду, чим фактично досягнута мета покарання.

ОСОБА_7 з 22 серпня 2019 року працевлаштувався оператором пульта керування у виробництві стінових виробів у філії «Цегельний завод м. Волочиськ» ТОВ «Тернопільбуд», де працює по даний час. Відповідно до наявної характеристики з місця роботи, обвинувачений показав себе старанним, відповідальним працівником, який добросовісно виконує свої обов`язки та дотримується правил внутрішнього трудового розпорядку.

ОСОБА_7 примирився із потерпілими, які не мають до нього жодних матеріальних чи моральних претензій, та які при розгляді справи в суді першої інстанції просили суворо не карати обвинуваченого.

При цьому, місцевим судом жодним чином не враховано ту обставину, що потерпілий ОСОБА_11 у поданих заявах просив суд призначити обвинуваченому покарання без реального його відбуття, а потерпіла ОСОБА_12 просила суд не ізолювати обвинуваченого від суспільства (т.2 а.с.1, 3).

Фактів, які би підвищували соціальну небезпеку дій ОСОБА_7 у межах цієї кримінально-правової кваліфікації, у кримінальному провадженні колегією суддів не встановлено, тоді як дії обвинуваченого на час судового провадження були спрямовані виключно на усунення негативних наслідків злочинів наскільки це можливо (примирення з потерпілими, відшкодування заподіяної шкоди, працевлаштування, створення сім`ї).

Наведені вище обставини, на думку колегії суддів, дають підстави зробити висновок про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного йому судом першої інстанції покарання реально, застосувавши до нього положення ст.75 КК України.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого після скоєного, як на стадії досудового розслідування так і судового провадження, наявністю декількох пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини дають апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.

Відповідно до ст.408 ч.1 п.1 КК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2017 року № 5-465(15)16 викладено висновок про застосування норми права, згідно з яким наявність підстав для зміни вироку не породжує для апеляційного суду обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, оцінені судом першої інстанції.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував вище викладені фактичні дані, які могли істотно вплинути на його висновки, та не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який в даному випадку підлягав застосуванню, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції необхідно змінити на підставі п.1 ч.1 ст.408, п.4 ч.1 ст.409 КПК України, задовольнивши подану апеляційну скаргу обвинуваченого у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407-409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2019 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або місця роботи.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4