Дата документу 16.10.2019 Справа № 314/1516/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1617/19
Єдиний унікальний № 314/1516/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: місто Запоріжжя, громадянина України, освіта середня, не одруженого, до засудження не працював, зареєстрований та мешкав а адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 18 травня 1993 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 81, ст. 42 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі;
2) 24 березня 1997 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 140 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення з конфіскацією майна;
3) 03 квітня 2001 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ст. 42 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна;
4) 11 серпня 2003 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі;
5) 12 жовтня 2006 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі;
6) 17 січня 2007 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2006 року та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці;
7) 12 квітня 2007 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2007 року та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 5 місяців;
8) 08 вересня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі;
9) 29 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2011 року та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці;
10) 20 лютого 2015 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2014 року та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;
11) 08 липня 2016 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України кримінальне провадження закрито у зв`язку з відмовою від обвинувачення,

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 з зазначеною ухвалою не згоден, вказує, що рішення суду суб`єктивне, просить розглянути його питання всебічно та винести справедливе рішення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника, який підтримав апеляційну скаргу засудженого, прокурора, який вважав судове рішення законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що засуджений звернувся до суду з заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання посилаючись на положення ст. 81 КК України.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року у задоволенні клопотання засудженого Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№101)» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо умовно-дострокового звільнення відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання, вказав, за час відбування покарання засуджений ОСОБА_6 не довів свого виправлення і перевиховання, тому не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.
Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних га психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Як вбачається із матеріалів справи, 12 червня 2018 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Зараховано на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення з часу затримання з 30.11.2016 року по набрання вироку законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10.01.2019 року вирок Шевченківського районного суду Запорізької області від 12.06.2018 року відносно ОСОБА_6 у частині засудження останнього за ч. 2 ст. 190 КК України (за епізодом від 08 листопада 2016 року відносно потерпілої ОСОБА_9 ), скасовано, виділено матеріали в цій частині в окреме провадження та призначено за вказаними матеріалами новий розгляд в суді першої інстанції. Засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі; за ч .2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. В решті вказаний вирок суду залишено без змін.
Початок строку: 29.03.2017 року, кінець строку: 17.12.2019 року.
Судом встановлено, що засуджений ОСОБА_6 ухвалою Шевченківського районного суду від 16.04.2019 року переведений з Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№ 101)» до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» у зв`язку з розглядом кримінального провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду від 05.07.2019 року тимчасово залишений в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» на період розгляду в суді кримінального провадження за ч. 2 ст. 186 КК України (справа № 336/7332/16-к, провадження № 1-кп/314//336/368/2019).
Згідно характеристики, яка міститься в матеріалах справи засуджений ОСОБА_6 характеризується наступним чином, за весь період відбування покарання має лише стягнення, при цьому заохочень взагалі не має, на заходи виховного впливу реагує незадовільно.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що передчасними є твердження ОСОБА_6 про те, що він довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів доходить висновку, що поведінка та ставлення до праці за весь час відбування покарання ОСОБА_6 у своїй сукупності не були сумлінними, зокрема, під час відбуття покарання він має лише стягнення, при цьому заохочень взагалі не має, на заходи виховного впливу реагує незадовільно, тобто останній не довів своє виправлення і перевиховання, а тому не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що районним судом не були в повному обсязі з`ясовані дані про його особистість, не спростовують висновків суду першої інстанції, крім того, відповідно до вимог ст. ст. 22, 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При перевірці матеріалів справи колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року, якою у задоволенні клопотання засудженого Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№101)» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо умовно-дострокового звільнення відмовлено залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: