Справа № 372/3664/19
Провадження 1-кс-2112/19
ухвала
Іменем України

12 листопада 2019 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області клопотання слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:
Слідчий СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , звернувся до суду із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 04.01.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яке обґрунтовує тим, що будучи допитаним ОСОБА_4 вказав, що він є інвалідом першої групи і користуюсь візочком, тому, через Інтернет домовився з ОСОБА_5 , про те що він йому підшукає покупця, для продажу належного йому автомобіля марки «DODGE», модель «SТRATUS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , 2005 року випуску, сірого кольору. В подальшому, ОСОБА_4 16.12.2014 році зняв з обліку вище вказаний автомобіль, для його подальшого продажу, і передав ОСОБА_6 технічний талон, ключі та автомобіль. Також, ОСОБА_4 вказав, що він жодних довіреностей і довідок рахунків нікому не надавав, дарчих та купівлі-продажу також не було. В подальшому в квітні 2015 року в мережі Інтернеті ОСОБА_4 побачив інформацію, що вказаний вище автомобіль виставлений на продаж з Івано-Франківськім державним номером (АТ 9696 АМ). Під час телефонної розмови ОСОБА_7 не зміг пояснити як він здійснив реєстрацію автомобіля без участі ОСОБА_4 , на вимогу ОСОБА_4 повернути йому автомобіль, автомобіль йому не було повернуто. Також, ОСОБА_4 в мережі Інтернет відшукав відомості про те, що вказаний вище автомобіль був перепроданий два рази, з початку в Івано-франківської області і йому було надано реєстраційний номер НОМЕР_4 , а потім в Чернівецької області і йому було надано реєстраційний номер НОМЕР_5 . Відповідно отриманої інформації із територіального сервісного центру № 3244, згідно даних Єдиного державного реєстру МВС України, автомобіль марки «DODGE», модель «SТRATUS», реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , 2005 року випуску, сірого кольору, знятий з обліку. Під час проведення досудового розслідування, прийнятими заходами встановити місцезнаходження автомобілю марки «DODGE», модель «SТRATUS», сірого кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , тип ТЗ легковий/купе-В, не виявилось можливим. У органа досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на транспортний засіб автомобіль марки «DODGE», модель «SТRATUS», сірого кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , тип ТЗ легковий/купе-В, для того щоб запобігти можливості його приховати, пошкодити, зіпсувати, знищити, перетворити, відчужити.

Слідчий в судове засідання не з`явився, просив розглядати клопотання без участі слідчого та прокурора, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі, просив не здійснювати фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів, в тому числі не здійснювати аудіо запис та відео запис за допомогою технічних засобів.

Судом встановлено, що СВ Обухівського ВП ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0000011 від 04.01.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Дослідивши матеріали справи, вважаю клопотання таким, що не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Разом з тим, слідчим лише перелічено норми КПК щодо арешту майна, проте не обґрунтовано необхідність арешту, не надано документів, які підтверджують право власності на автомобіль, що належить арештувати, або докази, що свідчать про володіння ним, хоча обов`язок доведення необхідності арешту майна та наявності відповідних ризиків, законодавцем покладено на особу, що звернулася з клопотання про арешт майна.

Слідчий в клопотанні зазначив, що метою арешту вищезазначеного транспортного засобу є збереження речових доказів та запобігання відчуженню (зникненню), втраті, пошкодженню, знищенню, псуванню, або настання інших наслідків, проте відповідних доказів не надав.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідності такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої ст. 170 КПК України.

За таких обставин у слідчого судді відсутні законні підстави для задоволення клопотання.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171-173, 309, 369-372, 532 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про арешт майна.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1