Постанова

Іменем України
22 жовтня 2019 року
м. Київ
судова справа № 182/6151/16-к
провадження № 51-9160км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002603 від 06 серпня 2015 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоний Запорожець Апостолівського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого

2016 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

16 січня 2018 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 122 КК України на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 186 цього Кодексу на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

04 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 ухвалено виконувати самостійно відповідно до вимог ст. 72 КК України.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7

10 304,99 грн та 5 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 03 липня 2018 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінив, виключив із його резолютивної частини посилання суду на положення ст. 72 КК України. В решті вирок суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 05 травня

2015 року о 09:00 у під`їзді № 1 будинку

АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків із ОСОБА_7 , якого зустрів на сходах, під час сварки вдарив

ОСОБА_7 у спину, від чого той, не втримавшись на ногах і опинившись у приміщенні квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, упав на лівий бік.
Потім ОСОБА_6 умисно один раз ударив взутою ногою по правому стегну ОСОБА_7 , чим завдав тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Після цього ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_3 вищевказаного будинку умисно повторно відкрито викрав із внутрішньої правої кишені піджака, в який був одягнутий ОСОБА_7 , належні останньому 200 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме на неправильну, на його думку, кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, убачаючи в його діях ознаки самоуправства.
Крім того, захисник ОСОБА_8 , надаючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, вважає, що його матеріали не містять належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні суду касаційної інстанції
Засуджений ОСОБА_6 , висловивши свої доводи, просив касаційну скаргу захисника задовольнити.
Потерпілий ОСОБА_7 заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника.
Прокурор вважала, що доводи в касаційній скарзі захисника ОСОБА_8 є безпідставними, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення законними та обґрунтованими.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому вказаний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до

ст. 94 цього Кодексу.
Згідно зі вказаною статтею суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи захисника щодо незгоди з наданою судом оцінкою доказів у кримінальному провадженні, а також щодо оспорювання встановлених за результатами судового розгляду обставин кримінального провадження з викладенням власної оцінки доказів по суті стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до положень ст. 438 КПК України суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
При перевірці матеріалів кримінального провадження не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, оскільки такий висновок суду відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, обґрунтований сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів, досліджених, належно оцінених судом і детально викладених у вироку.
Зі змісту вироку суду вбачається, що засуджений ОСОБА_6 в судовому засіданні місцевого суду заперечив винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів і повідомив свою версію отримання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень того дня, а також не заперечував того, що він витягнув із кишені потерпілого гроші (за згодою).
Свідок ОСОБА_9 дав показання про те, що того дня потерпілий ОСОБА_7 не був у його квартирі. Жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_7 у його присутності ОСОБА_6 не заподіював.
ОСОБА_7 же у ході судового провадження дав показання про те, що 05 травня 2015 року в під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_2 його штовхнули кулаком у спину, і він, опинившись у коридорі належної ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_3 , впав на лівий бік. Потім до нього підбіг ОСОБА_6 і вдарив його носком ноги у взутті по правому стегновому суглобу, від болю ОСОБА_7 , за його словами, не міг самостійно підвестися на ноги. При цьому ОСОБА_6 вимагав у нього гроші, а потім заволодів його грошима.
По суті аналогічні пояснення про механізм отримання тілесних ушкоджень, а також про відкрите викрадення ОСОБА_6 його грошей потерпілий давав під час проведення слідчого експерименту, а також під час повторного проведення зазначеної слідчої дії на підставі ухвали місцевого суду від 24 липня 2017 року, постановленої в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 333 КПК України.
Відповідно до висновків експертів (судово-медичних експертиз), проведених уході досудового розслідування, від 11 вересня 2015 року № 517 (проведеної експертом ОСОБА_10 на підставі даних судово-медичного обстеження потерпілого

ОСОБА_7 ) виявлене в останнього тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості утворилося від дії тупого твердого предмета або від удару об такий предмет та від 29 грудня 2015 року № 735 (додаткова судово-медична експертиза, проведена експертом ОСОБА_11 на підставі даних судово-медичного обстеження потерпілого ОСОБА_7 , також даних, отриманих за результатами проведення слідчого експерименту за його участю) не виключено можливості завдання тілесного ушкодження при механізмі, вказаному в протоколі слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 від 08 грудня 2015 року.

Згідно з висновком від 14 квітня 2016 року № 211 (додаткова судово-медична експертиза, проведена експертом ОСОБА_11 на підставі даних судово-медичного обстеження потерпілого ОСОБА_7 , а також даних, отриманих за результатами проведення слідчого експерименту за участю потерпілого

ОСОБА_7 ) виявлене тілесне ушкодження у ОСОБА_7 могло утворитися при падінні з висоти власного росту та удару ділянкою великого вертела на ребро сходів маршу в під`їзді.
У ході судового провадження судово-медичний експерт ОСОБА_11 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, підтвердив висновки проведених ним судово-медичних експертиз. При цьому експерт не виключив можливості отримання потерпілим тілесних ушкоджень за обставин, на які посилався

останній, у результаті удару ногою по стегну так і при падінні з висоти власного зросту.
Під час судового розгляду з метою усунення суперечностей, що містилися в показаннях потерпілого ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 про обставини кримінального провадження та висновку експерта від 14 квітня 2016 року, місцевий суд своєю ухвалою від 18 вересня 2017 року доручив експертній установі проведення додаткової комісійної судово-медичної експертизи.
Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 16 листопада 2017 року № 201 (проведеної на підставі матеріалів кримінального провадження, у тому числі й даних, отриманих за результатами повторного проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_7 від 28 серпня 2017 року та за участю ОСОБА_6 від 14 вересня 2017 року) характер тілесного ушкодження, виявленого у потерпілого ОСОБА_7 , свідчить про те, що воно виникло від дії тупого твердого предмета в ділянці зовнішньої поверхні тазостегнового суглобу, а також при падінні з висоти власного зросту з подальшим ударом вищезазначеною ділянкою тіла об тупий предмет, яким могли бути сходи під`їзду будинку.
З вироку місцевого суду вбачається, що місцевий суд вищевказані показання потерпілого ОСОБА_7 про обставини вчинення щодо нього злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України, обґрунтовано поклав в основу свого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 , оскільки показання потерпілого були послідовними й об`єктивно узгоджувалися з іншими доказами у кримінальному провадженні у своїй сукупності, в тому числі з протоколами слідчих експериментів та повторного проведення слідчих експериментів, протоколом огляду місця події, вищевказаними висновками судово-медичних експертиз, а також з іншими даними, які містяться в інших наведених у вироку доказах, достовірність яких сумніву у колегії суддів не викликає.
Ретельно дослідивши вищенаведені докази в їх сукупності, давши їм всебічну, повну й об`єктивну оцінку, виходячи зі встановлених у кримінальному провадженні фактичних обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження та у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України.
З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи захисника, наведені у касаційній скарзі, про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України та про відсутність у матеріалах кримінального провадження достатніх доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 цього Кодексу.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що з урахуванням усіх обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого, розмір визначеного судом ОСОБА_6 покарання є необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів відповідно до вимог статей 50, 65 КК України.
Як видно зі змісту касаційної скарги та матеріалів кримінального провадження, у своїй апеляційній скарзі захисник висловив аналогічні доводи щодо неправильної оцінки доказів, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними, з чим погоджується колегія суддів касаційного суду.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З урахуванням того, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів не встановила, тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

16 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

03 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3