КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/2355/2019 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 4 ст. 41, ст. 340, ч. 4 ст. 41,
ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 263, КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

25 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року у кримінальному провадженні №0001623 щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 41, ст. 340, ч. 4 ст. 41, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 263, КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора захисника обвинуваченого потерпілихОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

В с т а н о в и л а :

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 26.08.2019 року. У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора Генеральної прокуратури України про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 - відмовити, змінити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби із забороною залишати в певний час доби місце проживанням - АДРЕСА_1 з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

За доводами апелянта, ухвала судді Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року є необґрунтованою, незаконною, невмотивованою та такою, що постановлена всупереч вимогам як Конституції України і Кримінального процесуального кодексу України, так і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На думку апелянта, висновок суду проте про доведеність заявлених стороною обвинувачення ризиків в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, тяжкість злочину, за який передбачено покарання до десяти років позбавлення волі, суперечить низці міжнародно-правових норм, норм КПК України, не вмотивований, не підтверджений жодним доказом, що були надані в судове засідання стороною обвинувачення, та є надуманим.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_6 без обвинувального вироку суду з 21.04.2015 року тримається під вартою із застосуванням режиму, суворішого ніж для осіб, які відбувати, призначене покарання. Таке поводження з невинуватою людиною, на переконання захисника, виходить за всі допустимі межі уявного забезпечення процесуальної поведінки та досягнення мети кримінального провадження.
Захисник стверджує, що на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступлення від принципу поваги до свободи особистості (п. 88 рішення «Мхітарян проти Російської Федерації»).
Адвокат ОСОБА_7 зазначає, що в минулому арешт ОСОБА_6 продовжувався судом через те, що наявність суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, безумовно переважніший над принципом його, ОСОБА_6 , особистої свободи. Втім, наврядчи суспільний інтерес полягає в тому, щоб тримати людину за гратами без доведеного обвинуваченням.
Захисник стверджує, що неприпустимим є обґрунтовування необхідності продовження арешту тяжкістю злочину, оскільки тяжкість злочину сама по собі є недостатньою для цього підставою (рішення «Мамедова проти Росії»).Тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Також не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи (рішення «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летіли проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії»), однак, такі аргументи постійно звучать з боку сторони обвинувачення.
З приводу того, що на думку сторони обвинувачення, не зменшилися та продовжують існувати ризики, які слугували обранням такої міри запобіжного заходу ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 зазначає, що постановляючи ухвалу щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1 констатував про доведеність заявлених стороною обвинувачення ризиків в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_6 може - переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків, а також - про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, для запобігання ризикам.
Проте захисник звертає увагу суду на той факт, що у клопотаннях сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , всупереч вимогам п.п. 5,6 ч. 1 ст. 184 КПК України жодного разу не містився виклад обставин, на підставі яких сторона обвинувачення дійшла до висновків про наявність заявлених ризиків, та неможливість застосування до вказаної особи більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, з посиланням саме на матеріали кримінального провадження №0001623 від 29.07.2015 року, що підтверджують ці обставини. Відповідне обґрунтування, ніби то, наявних ризиків в розумінні правових приписів ч. 1 ст. 177 КПК України, стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні звелося лише до формальних та стандартних припущень про можливість особи вчинити певні, зазначені у правові нормі, дії, без посилання саме на конкретні докази сторони обвинувачення, які їх обґрунтували, як того вимагають правові приписи ст. 196 КПК України.
Апелянт стверджує, що обґрунтовуючи наявність заявлених ризиків сторона обвинувачення констатують факт вчинення злочину, чим, на переконання сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_6 , порушили правові приписи п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, фактично взяли на себе здійснення функції правосуддя.
Захисник зазначає, що п. 5 ст. 176 КПК України містить вичерпним перелік статей де запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, не можуть бути застосовані (ст.ст. 109-114, 258, 260, 261 КК України). Тобто до осіб які обвинувачуються у скоєнні інших злочинів також ступеню тяжкості чи навіть тих, які за своїм ступенем є більшими ніж зазначені п. 5 ст. 176 КIІК України, можуть бути застосовані інші запобіжні заходи.
А відтак, сторона захисту вважає, що застосування до ОСОБА_6 виключно тримання під вартою, свідчить про дискримінацію.
На думку апелянта, виходячи з тої ситуація, яка склалась в даному кримінальному провадженні, то фактично встановилась презумпція необхідності тримання під вартою особи, оскільки виходить, що стороні обвинувачення достатньо названі кваліфікацію злочинів за якими обвинувачується ОСОБА_6 і все, при цьому доводити наявність обставин, які унеможливлюють застосування більш м`якого запобіжного заходу, не потрібно.
Сторона захисту вважає, що фактично, в основу доказової бази наявності ризиків в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом взято до уваги лише тяжкість інкримінованих вказаній особі стороною обвинувачення кримінальних правопорушень, що суперечить правовим нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Адвокат ОСОБА_7 зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення у справах «їдало в проти Росії»; «Гарицький проти Польщі»; «Храїді проти Німеччини»). «Розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення» (п. 79 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України»).
Захисник зазначає, що ОСОБА_6 одружений, має на утриманні доньку 2003 р.н.; має постійне місце проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , там же офіційно зареєстрований, до затриманий проходив службу її органах внутрішніх справ, був затриманий па блок-посту під час несення служби, за місцем служби характеризується виключно позитивно, так само позитивно характеризується за місцем проживания,всі найближчі родичі ОСОБА_6 проживають в Україні. В період часу з 05.04.2018 по 16.05.2018 року переніс ряд тяжких операцій, що підтверджуються доданими копіями виписних епікризів. Разом із тим, жодних об`єктивних даних, які б свідчили про такі наміри ОСОБА_6 переховуватись від суду сторона обвинувачення не наводить.
Також захисник зазначає, що ОСОБА_6 раніше не судимий, будь-які об`єктиві дані про його наміри ухилитися від суду прокурором не наводяться, доказів придбання квитків для виїзду з місця проживання та/або оформлення ОСОБА_6 закордонних паспортів прокурор не надає, дані про неявки ОСОБА_6 в минулому до слідчого чи прокурора відсутні, оскільки йому навіть не дали такої можливості. Отже, те, що обвинувачений буде переховуватися від суду є лише припущенням прокурора, через яке ОСОБА_6 не може вийти на волю.
Також апелянт зауважує, що ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення «Ноймайстер проти Австрії»),а наявність хоча б і обґрунтованої підозри після спливу певного проміжку часу не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого (п. 60 рішення «Єлоєв проти України»).
А відтак, на переконання сторони захисту, міцність соціальних зв`язків ОСОБА_6 в сукупності з не доведенням прокурором намірів обвинуваченого переховуватись від суду приводить до висновку про безпідставність існування такого ризику.
З приводу ризику, який прокурор вважає суттєвим, є вплив на потерпілих та свідків, апелянт звертає увагу суду на те, що ризик тиску на свідків може бути виправданим на початкових стадіях процесу (рішення «Яжинський проти Польщі»), Крім того, потерпілі, які вже були допитані судом своїми показаннями провини ОСОБА_6 не підтверджують і ніякої шкоди йому не наносять, а тому, на думку апелянта, можна припустити, що ті всі інші потерпілі нададуть суду аналогічні, а тому не шкідливі для ОСОБА_6 покази. Тим більше, що вказані особи вже принаймні раз, а може й не один раз, допитувались як в цій справі, так і в багатьох інших так званих «майдановських» справах, з ними проводились слідчі дії (зокрема, слідчий експеримент), а тому маловірогідно, що вони змінять свої показання на протилежні. Відтак впливати на цих осіб в ОСОБА_6 не має об`єктивної необхідності, через що такий ризик взагалі відсутній.
Окремо захисник зазначає, що по справі відсутні й інші ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме, відсутній ризик того, що ОСОБА_6 будуть знищені, приховані або спотворені докази, оскільки всі зібрані по справі документи та речі перебувають під контролем прокурора і доступ до них ОСОБА_6 об`єктивно обмежений. Так само не вдасться ОСОБА_6 перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, адже всі докази по справі вже зібрані, потерпілі та свідки допитані по декілька разів, а сама справа розглядається по суті в суді. В той же час відсутність у ОСОБА_6 судимості, а з нею і кримінальних нахилів, зводять нанівець ризик того, що він, опинившись на волі, буде вчиняти аналогічні або будь-які інші злочини.
Апелянт стверджує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
На думку захисту, в судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано достатнього обґрунтування ризику ухилення ОСОБА_6 від суду з посиланням на конкретні докази його реального існування. Також прокурором не був доведений ризик впливу на свідків. Лише періодичне (кожних два місяці протягом двох з половиною років) перерахування стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на даному етапі судового розгляду не дає можливості встановити ані міру таких ризиків, ані їх актуальність.
Таким чином, на думку апелянта, зважаючи на правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої при розгляді клопотання про обрання або ж продовження строку гримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (рішення «Харченко проти України»), а також з огляду на те, що ОСОБА_6 вже достатньо тривалий час перебуває під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу, в клопотанні прокурора має бути відмовлено, а запобіжний захід змінено на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.

На переконання захисника, висновок суду, зроблений при прийнятті рішення про продовження міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 щодо наявності ризиків в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

До початку апеляційного розгляду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 відмовилася від своєї апеляційної скарги, посилаючись на те, що ухвалою від 19.07.2019 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 26.10.2019 року, а відтак оскаржувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року вже є недоцільним.

Заслухавши думку обвинуваченого який підтримав відмову захисника від апеляційної скарги, думки прокурора та потерпілих, які не заперечувала проти прийняття відмови захисника від своєї апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.
Так, у відповідності до вимог ч.ч. 1,2 ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитись від неї до закінчення апеляційного розгляду. Якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.
Враховуючи, що особа, котра подала апеляційну скаргу відмовилась від неї, а від інших осіб, які мають право на апеляційне оскарження апеляційні скарги не надходили, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю.
Керуючись ст.ст. 376, 403 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Прийняти відмову захисника ОСОБА_7 від апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_6 .

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року - закрити.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4