Номер провадження: 11-сс/813/1505/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ПАТ «Одеський коровай» адвоката ОСОБА_7 ,

представниці АТ «Сбербанк» адвокатки ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілого ПАТ «Одеський коровай» - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року про відмову в арешті майна у кримінальному провадженні №0001749, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.08.2018 року за ч. 2 ст. 364-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника потерпілого ПАТ «Одеський коровай» - адвоката ОСОБА_7 про арешт рухомого та нерухомого майна, що належить ПАТ «Одеський коровай» в м. Одесі та Одеській області, у кримінальному провадженні №0001749, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.08.2018 року за ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Відмовляючи в задоволенні клопотання представника потерпілого ПАТ «Одеський коровай» - адвоката ОСОБА_7 слідчий суддя посилається на невиправданий ступінь втручання у права власника майна викладені у клопотанні адвоката ОСОБА_7 , а також на наявність на момент звернення з клопотанням чинного судового рішення про арешт зазначеного майна, постановленого в порядку господарського судочинства, яке набрало законної сили та не було скасоване у встановленому Законом порядку.

Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі представник потерпілого ПАТ «Одеський коровай» - адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржену ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про арешт майна.

Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що необхідність у накладені арешту на все рухоме та нерухоме майно виникла з метою виконання встановлених ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, забезпечення збереження речових доказів, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення ( цивільний позов), запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступи представника ПАТ «Одеський коровай» - адвоката ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі; прокурора та представника АТ «Сбербанк» - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскільки відсутні підстави для задоволення клопотання про арешт майна, та просили ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Перевіряючи рішення слідчого судді районного суду та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Зокрема положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до положень частин 1-3 статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом четвертим частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно з ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Апеляційним судом встановлено, що під час розгляду клопотання про арешт майна ПАТ «Одеський коровай» слідчим суддею в повній мірі дотримані вищевказані вимоги КПК України.

Як вбачається з витягу ЄРДР від 01.09.2018 року у кримінальному провадженні №0001749, 31.08.2018 року до Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_9 , який просить вжити заходи до особи, яка, зловживаючи службовим становищем, привласнила кошти, належні ПАТ «Одеський коровай».

Постановою слідчого СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 14.09.2018 року ПАТ «Одеський коровай» визнано потерпілим та цивільним позивачем у вказаному кримінальному провадженні, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Постановою слідчого СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 05.06.2019 року кримінальне провадження №0001749, внесене до ЄРДР 01.09.2018 року, закрито в зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Згідно з ухвалою слідчого судді від 19.07.2019 року вказана постанова скасована, а досудове розслідування поновлено.

В ході апеляційного розгляду було з`ясовано, що на теперішній час досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001749, внесеному до ЄРДР 01.09.2018 року, фактично не проводиться.

З матеріалів провадження, наданих апеляційному суду, вбачається, що на даній стадії досудового розслідування не встановлені обґрунтовані підстави вважати, що майно, на яке представник потерпілого просить накласти арешт, могло бути одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення посадовими особами АТ «Сбербанк», а самі матеріали не підтверджують наявність у цього майна ознак предмету кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування не встановлені особи, причетні до вчиненого кримінального правопорушення, жодній особі не повідомлено про підозру.

Крім того в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про визнання посадових осіб АТ «Сбербанк» причетними до вчиненого кримінального правопорушення, будь-яких доказів на підтвердження викладених у клопотанні представника потерпілого обставин апеляційному суду не надано.

Доводи представника ПАТ «Одеський коровай» про перевищення Головою Правління ПАТ «Одеський коровай» ОСОБА_10 своїх повноважень щодо отримання кредитних коштів та передачі майна в заставу не відповідають обставинам справи, а також спростовуються Постановою Верховного Суду, в якій зазначено, що згідно Статуту Товариства, Голова Правління ПАТ «Одеський коровай» діяла в межах повноважень, оскільки рішення про отримання кредитних коштів та про передачу банку в заставу майна ПАТ «Одеський коровай» було оформлено Наглядовою радою ВАТ «Одеський коровай» від 22.06.2010 року.

За змістом ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Арешт може бути накладений на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, визначено необхідність арешту майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом з тим, згідно із ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що АТ «Сбербанк» є власником майна на підставі судових рішень, постановлених в рамках господарського судочинства, майно було набуте Банком законним шляхом, тому підстави для накладення арешту на майно законного власника відсутні.

Прокурор та представник ПАТ «Одеський Коровай» в судовому засіданні апеляційного суду підтвердили зазначені обставини та не спростовували, що на момент розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна власником цього майна дійсно був АТ «Сбербанк» відповідно до судових рішень, постановлених в порядку господарського судочинства.

Апеляційним судом встановлено, що майно, на яке накладено арешт, є власністю АТ «Сбербанк» та набуто банком на законних підставах (на підставі відповідних судових рішень, які після перегляду судами апеляційних та касаційних інстанцій залишені без змін та набрали законної сили).

Апеляційний суд погоджується із зазначеними висновками слідчого судді, оскільки з матеріалів клопотання не вбачається наявність жодних підстав вважати, що вказане майно має суттєве значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, є об`єктом кримінально-протиправних дій, може містити на собі їх сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що майно, на яке представник потерпілого просить накласти арешт, не відповідає критеріям речових доказів.

Крім цього, з матеріалів провадження не вбачається, який правовий статус має майно, на яке накладено арешт, в контексті вимог ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

В матеріалах провадження відсутні належні докази, які давали б беззаперечні підстави суду дійти до висновку про наявність необхідності в накладенні арешту на вказане майно.

Разом з тим, апеляційний суд переконаний, що відмова в накладенні арешту не може призвести до його зникнення, знищення, приховування та інших негативних наслідків, що можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Наявні матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, про що вірно зазначив у своїй ухвалі слідчий суддя.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною першою статті 171 КПК України передбачено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 171 КПК України, у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Апеляційним судом не встановлені обставини, згідно з якими АТ «Сбербанк» повинен нести цивільну відповідальність, а матеріали провадження не містять доказів того, що арештоване майно обґрунтовано визнано речовим доказом у справі.

Щодо доводів представника ПАТ «Одеський коровай» про те, що представник АТ «Сбербанк» не має права брати участь в апеляційному розгляді, оскільки банк на даний час не є власником майна, на яке представник потерпілого просить накласти арешт, апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

З матеріалів провадження вбачається, що договором купівлі-продажу від 19.09.2019 року нерухоме майно, на яке представник ПАТ «Одеський коровай» просить накласти арешт, було відчужене АТ «Сбербанк» на користь ТОВ «Віжн Девелопмент».

Однак, на момент звернення 23.08.2019 року представника ПАТ «Одеський коровай» до суду з клопотанням про арешт майна та на момент розгляду цього клопотання слідчим суддею 28.08.2019 року власником зазначеного майна було АТ «Сбербанк», саме до нього був поданий цивільний позов, а тому представник банку має право на участь в даному апеляційному провадженні.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді і вважає, що необґрунтований арешт майна буде перешкоджати юридичній особі належним чином здійснювати господарську діяльність, а втручання у права та інтереси власників майна, питання про яке порушує у своєму клопотанні представник потерпілого, за встановлених судом обставин є необґрунтованим та невиправданим.

Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що висновки слідчого судді, викладені в оскарженій ухвалі, в повній мірі відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню задоволенню, а оскаржена ухвала залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ПАТ «Одеський коровай» - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого Малиновського районного суду м. Одеси від 28.08.2019 року про відмову в арешті майна у кримінальному провадженні №0001749, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.08.2018 року за ч. 2 ст. 364-1 КК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4