МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/812/567/19 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 185 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000494 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 квітня 2019 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки України, яка має базову середню освіту, незаміжню, непрацюючу, раніше не судиму, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,

захисник ОСОБА_6 ,

потерпілий ОСОБА_9 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг захисника.
Просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 квітня 2019 року змінити, пом`якшити покарання на 120 годин громадських робіт та зменшити суму моральної шкоди до 1000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 квітня 2019 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України і призначено їй покарання у виді арешту строком на 45 (сорок п`ять) діб.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 7696 грн. матеріальних збитків та в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн.

Узагальнені доводи апеляційних скарг захисника.
Вважає, що обвинуваченій необхідно призначити більш м`яке покарання, оскільки, на її переконання, за своєю суворістю призначене покарання є явно несправедливим та не відповідає ступню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої.

Вказує, що обвинувачена раніше не судима, на момент скоєння кримінального правопорушення була неповнолітня, повністю визнала свою вину, за місцем проживання характеризується посередньо.

На думку апелянта, потерпілим не надано жодного доказу щодо моральних страждань.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
Прокурор вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання дотримано норми закону й більш м`яке покарання ніж призначене судом не сприятиме досягненню мети виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Наголошує, що обвинувачена не вжила заходів щодо відшкодування заподіяною нею шкоди.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що упродовж періоду з жовтня по грудень 2016 року ОСОБА_7 , з дозволю господаря квартири ОСОБА_9 , проживала у квартирі АДРЕСА_2 , мала вільний доступ та ключі до зазначеного приміщення.
16 грудня 2016 року приблизно о 20:00 годин, перебуваючи у квартирі за вказаної вище адресою, ОСОБА_7 побачила на холодильнику конверт з написом «ПАТ КБ «ПриватБанк», всередині якого знаходилась належна ОСОБА_9 платіжна картка «Універсальна GOLD «ПАТ КБ «ПриватБанк», а також аркуш паперу на якому зазначено таємний пін-код від вказаної банківської картки.
ОСОБА_7 переглянула вміст конверту й у цей час в неї виник умисел на незаконне збагачення, шляхом таємного викрадення чужого майна банківської картки з метою подальшого зняття з неї грошових коштів.
ОСОБА_7 вилучила конверт з платіжною карткою та аркушем з пін-кодом, вийшла на вулицю, підійшла до найближчого банкомату ПАТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: м. Миколаїв вул. Курортна, 14 та перевірила наявність коштів на банківському рахунку ОСОБА_9 , після чого поклала картку на місце (холодильник у коридорі квартири АДРЕСА_2 ).
У подальшому, реалізуючи вказаний вище злочинний умисел, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, 17 грудня 2016 року ОСОБА_7 взяла зазначену вище платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 , й двічі упродовж дня з банкомату ПАТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: м. Миколаїв вул. Курортна, 14, о 23:20 годин та о 23:31 годин, з указаної платіжної картки викрала грошові кошти в сумі 2000 грн. (здійснивши дві транзакції зі зняття з карткового рахунку готівкових коштів у розмірі 1000 грн.), після чого поклала картку на місце в конверт.
У подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення коштів, ОСОБА_7 знов взяла зазначену вище платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» й 18 грудня 2016 року двічі упродовж доби, о 02:46 годин та о 18:11 годин, з банкомату ПАТ КБ «ПриватБанк», з платіжної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , належної ОСОБА_9 , викрала грошові кошти в сумі 4200 грн. (здійснивши дві транзакції зі зняття з карткового рахунку готівкових коштів у розмірі 1000 грн. та 3200 грн.), після чого поклала картку на місце в конверт.
У подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення коштів, ОСОБА_7 знов взяла зазначену вище платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» й 23 грудня 2016 року упродовж дня двічі, о 18:53 годин та о 19:55 годин, з банкомату ПАТ КБ «ПриватБанк», з платіжної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , належної ОСОБА_9 , викрала грошові кошти в сумі 850 грн. (здійснивши дві транзакції зі зняття з карткового рахунку готівкових коштів у розмірі 350 грн. та 500 грн.), після чого поклала картку на місце в конверт.
Після вчинення зазначених дій, ОСОБА_7 , розпорядилась викраденими грошовими коштами на власний розсуд.
Своїми навмисними діями ОСОБА_7 заподіяла потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 7696 грн., з яких 7373 грн. викрадені кошти та 332 грн. комісія банку за зняття кредитних коштів.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи викладені в апеляційній скарзі, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку потерпілого, який поклав її вирішення на розсуд суду, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 , у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про її винуватість у вчинені цього злочину. Судом першої інстанції докази досліджені в порядку, передбаченому вимогами частини 3 статті 349 КПК України. Фактичні обставини справи та кваліфікація злочину за частиною 1 статті 185 КК України апелянтом не оспорюються, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються
Вирок суду щодо обвинуваченої ОСОБА_7 відповідає вимогам статті 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Порушень Конституції України, КПК України, які б були безумовними підставами для скасування вироку, суд апеляційної інстанції не виявлено.
Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненої нею злочину, який, відповідно статті 12 КК України, відносяться до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинувачену, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, вчинення злочину у неповнолітньому віці, відсутність обставин, що обтяжують покарання;
Разом з тим, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченої, зокрема її молодий вік, перше притягнення до кримінальної відповідальності.
З урахуванням визнання ОСОБА_7 вини у вчиненому нею злочину, обставин, які визнані судом першої інстанції, як пом`якшуючі покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, її молодий вік, а також виходячи з посередньої характеристики обвинуваченої, її перше притягнення до кримінальної відповідальності, що в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчинених нею злочину, суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції покарання, хоч і не виходить за межі, встановлені частиною 1 статті 185 КК України, але за своїм видом є явно несправедливим через суворість, а тому підлягає пом`якшенню до покарання у виді громадських робіт, яке, на переконання апеляційного суду, буде необхідним і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченої, а також попередженню вчинення нових злочинів.
За таких обставин, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 щодо пом`якшення покарання підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції, на підставі пункту 1 частини 1 статті 408, пункту 4 частини 1 статті 409, пункту 1 частини статі 413, частини 1 статті 414 КПК України, зміні.

Окрім цього, виходячи з положень статті 379 КПК України, суд має право виправити в судовому рішенні лише допущені описки та очевидні арифметичні помилки. Питання щодо неправильного застосування норм кримінального закону та призначення покарання, допущеного судом першої інстанції, віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції, і не є опискою, яку місцевий суд може виправити самостійно.
За наведеного, ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2019 року, якою внесені зміни у вирок, зокрема щодо застосування розміру покарання, є такою, що постановлена з істотними порушеннями кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому зазначена ухвала суду першої інстанції на підставі частини 2 статті 404, пункту 3 частини 1 статті 409, частини 1 статті 412 КПК України та враховуючи пом`якшення призначеного обвинуваченій покарання, підлягає скасуванню.
Що стосується цивільного позову представника потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченої ОСОБА_7 , то він вирішений судом першої інстанції відповідно до статей 127, 128, 129 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України), статей 23, 1166, 1167, 1177 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).
Відповідно до вимог частини 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до статті 23 ЦК України, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Таким чином, вказані норми встановлюють загальні правила, відповідно до яких відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.
Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.
Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції, відповідно до положень частини 3 статті 23 ЦК України, в повному обсязі враховано характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, ступеня вини обвинуваченої, обставини, за яких було вчинено злочин. При визначенні розміру відшкодування враховано вимоги розумності і справедливості.
За такого, є неслушними твердження апелянта щодо відсутності доказів спричинення потерпілому моральних страждань.
Враховуючи наведене, вимоги апеляційної скарги захисника щодо зменшення розміру моральної шкоди, є безпідставними і не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 414, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 квітня 2019 року відносно ОСОБА_7 , змінити.
Пом`якшити покарання обвинуваченій ОСОБА_7 за частиною 1 статті 185 КК України до 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
На підставі частини 2 статті 404 КПК України, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2019 року про внесення виправлень у вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 квітня 2019 року відносно ОСОБА_7 , скасувати.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: