Ухвала
Іменем України

09 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 294/1317/18

провадження № 51-9693 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року,
встановив:
Ухвалою слідчого судді Чуднівського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року повернуто клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна.
Житомирський апеляційний суду ухвалою від 25 жовтня 2018 року, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_4 на вказану ухвалу слідчого судді.
У касаційній скарзі порушується питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (заява № 23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Як убачається з касаційної скарги та доданої копії оскаржуваного судового рішення, суддя, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_4 , зазначив, що ухвала слідчого судді, якою повернуто клопотання про скасування арешту оскарженню в апеляційному порядку не підлягає згідно з положеннями ст. 309 КПК.

Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення слідчого судді, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаютьсядосягнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Разом із цим п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК передбачена можливість оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому. Скарги на інші ухвали слідчого судді, в тому числі й про повернення клопотання про скасування арешту майна, оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Посилання адвоката в касаційній скарзі на те, що КПК не передбачено винесення ухвали слідчим суддею щодо повернення клопотання про скасування майна, а тому немає ні дозволу, ні заборони щодо апеляційного оскарження, є безпідставними. Статтею 174 КПК не визначено, яке рішення слідчий суддя зобов`язаний винести за результатами розгляду вищевказаного клопотання.
Враховуючи те, що ухвала слідчого судді про повернення клопотання про скасування арешту майна не входить до переліку ухвал, передбачених ст. 309 КПК, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку, рішення судді суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження є законним, обґрунтованим та достатньо вмотивованим. З таким рішенням апеляційного суду колегія суддів касаційної інстанції погоджується.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги адвоката ОСОБА_4 , доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3