Справа № 345/2968/18
Провадження № 11-кп/4808/50/19
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури області молодшого радника юстиції ОСОБА_9 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2018 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, освіта середня спеціальна, не працюючого не одруженого, раніше не судимого, громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в :

1. Зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Стягнуто з ОСОБА_8 в користь держави 2694,09 грн витрат за експертні послуги.

Речовий доказ автомобіль марки «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернуто законному володільцю.

Вирішено строк відбування покарання рахувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

2. Зміст апеляційних скарг.

2.1. Апелянт-прокурор (а.п. 78-81), не оспорюючи правильності кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку не зазначив, які саме обставини справи він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, що стало передумовою необґрунтованого пом`якшення кримінально-правового становища обвинуваченого.

Апелянт-прокурор вважає призначене обвинуваченому надмірно м`яке покарання унеможливлює виконання превентивної (виховної) функції кримінальної відповідальності, оскільки демонструє фактичну безкарність засудженого.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був, в першу чергу, врахувати, що ОСОБА_8 своїми діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, спричинив смерть потерпілому і згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів та становить підвищену суспільну небезпеку.

Просить вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2018 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

2.2. Апелянт-адвокат ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , оскаржує вирок суду першої інстанції, оскільки вважає, що призначене покарання не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, а тому в цій частині вирок підлягає зміні.

Вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував належним чином всі пом`якшуючі обставини: обвинувачений повністю визнав вину, сприяв розкриттю злочину, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, підтримує стійкі соціальні зв`язки (проживає з перестарілою матір`ю, яка потребує стороннього догляду через незадовільний стан здоров`я, проживає в цивільному шлюбі, має намір одружитись), позитивно характеризується, вжив всіх заходів для відвернення шкоди та негативних наслідків при виявленні перешкоди на дорозі і об`їзду пішохода, намагався допомогти потерпілому, викликав швидку медичну допомогу, подзвонив до батька потерпілого, був присутній на похованні потерпілого, домовився посприяти встановленню пам`ятника на могилі потерпілого, повернути витрачені кошти, потерпілі від злочину (батьки) клопотали не притягати ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, та той факт, що обвинувачений жалкує про скоєне і вже покараний наріканнями близьких для нього людей.

На підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, за відсутності обтяжуючих обставин, апелянт-адвокат вважає достатнім у даному випадку покарання, не пов`язане з обмеженням чи позбавленням волі. Натомість, достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження скоєння нових злочинів, вважає, покарання у вигляді штрафу, громадських робіт, чи звільнення від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік без позбавлення права керування транспортними засобами.

Просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання, не пов`язане із позбавленням чи обмеженням волі.

3. Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_8 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

Злочин вчинено при наступних обставинах.

07.12.2017 близько 21 год. 00 хв. водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Івано-Франківській у м. Калуші зі швидкістю, приблизно, 75 км/год., що перевищувало максимально-допустиму для даної ділянки дороги. Вказана дорога має по одній смузі руху у кожному напрямку і зустрічні потоки розділені дорожньою розміткою 1.5. Правил дорожнього руху України. В цей час проїзну частину дороги, зліва направо, відносно напрямку руху автомобіля, з порушенням вимог п. 4.14. а), б) ПДР України почав перетинати пішохід ОСОБА_11 , чим створював водію ОСОБА_8 небезпеку для руху. При наближенні до лінії руху пішохода ОСОБА_8 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, зокрема:

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.3., який зобов`язує водія у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 12.4, згідно якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.

У результаті порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої загинув ОСОБА_11 від відкритої черепно-лицевої травми з переломами кісток основи черепа, кісток лицевого черепа, крововиливами в м`які покриви голови, приносові пазухи, під оболонки головного мозку, у речовину головного мозку, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, саднами, синцем та забійними ранами в ділянці голови, яка ускладнилась набряком та стисненням головного мозку.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю.

У скоєному чисто сердечно розкаявся, вказав, що вживав можливі заходи, просив суворо його не карати.

Суд першої інстанції, у відповідності до ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи і вирішив обмежитись допитом обвинуваченого за відсутності заперечень останнього та інших учасників судового провадження.

4. Правові позиції сторін.

4.1. В засіданні суду апеляційної інстанції захисник обвинуваченого та обвинувачений проти доводів апеляційної скарги прокурора заперечили. Просили її відхилити з огляду на необґрунтованість. Натомість доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченого, підтримали з наведених у ній мотивів, просили її задовольнити з наведених у ній підстав та призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі а також не позбавляти права керування транспортними засобами.

4.2. Прокурор доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити: вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, строком на три роки місяців. Проти доводів апеляційної скарги в інтересах обвинуваченого заперечив, просив її відхилити з мотивів її необґрунтованості та безпідставності.

4.3. Належним чином повідомлені потерпілі в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, в заявах, адресованих суду просили розглядати апеляційні скарги у їх відсутності, претензій до обвинуваченого не мають і просили не карати його позбавленням та обмеженням волі.

Згідно ч. 4 ст. 405 КПК України, неявка потерпілих не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги.

4.4. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянта-прокурора, доводи апелянта-обвинуваченого та його захисника, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

5. Мотиви суду апеляційної інстанції.

5.1. Відповідно до ч. 1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, який йому інкримінується та правильність кваліфікації дій жодною із сторін не оскаржуються, тому вирок суду в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

5.2. В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор відділу прокуратури області молодший радник юстиції ОСОБА_9 вказує на незаконність вироку суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з огляду на невідповідність тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Апелянт вказує, що суд, не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, в мотивувальній частині вироку не зазначив, які саме обставини справи або дані про особу підсудного суд визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, що стало передумовою необґрунтованого пом`якшення кримінально-правового становища обвинуваченого, а це нівелює основоположне завдання кримінального покарання як однієї із найважливіших форм кримінально-правового впливу виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів.

Відтак, зі змісту скарги вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

5.2.1. Згідно роз`яснень ККС ВС (постанова від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом приписів ч. 1 ст. 69 КК України визначено право суду призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

5.2.2. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права, що також забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

5.2.3. Апеляційний суд вважає, що, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання.

Згідно вироку, судом враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (обвинувачений порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого), яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, та те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, пом`якшуючі його вину обставини (визнання вини ОСОБА_8 , щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину), дані про особу обвинуваченого (позитивну характеристику за місцем проживання та праці ОСОБА_8 , до кримінальної відповідальності він притягається вперше), та той факт, що потерпілі (батьки загиблого) на суворому покаранні не наполягали (а.п. 36, 37).

Враховуючи вищенаведене та за відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого (ст. 67 КК України), суд вважав зниженням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину й дійшов обґрунтованого переконання щодо можливості перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин у відповідності до приписів ст. 69 КК України.

5.2.4. Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Приписами ст. 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 цього ж Кодексу, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення ЄСПЛ від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення ЄСПЛ від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

5.2.5. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання дотримався у повному обсязі і призначене йому покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст. 50 КК України. Тому апеляційні скарги як прокурора з мотивів призначення більш суворого покарання, так і обвинуваченого з мотивів призначення більш м`якого покарання,- задоволенню не підлягають.

По-перше, позиція потерпілих щодо того, щоб не карати обвинуваченого суворо, у даному випадку, вказує на співмірність покарання та його справедливість, оскільки безпосередня шкода від злочину заподіяна саме їм. Тому суд мав усі підстави для призначення обвинуваченому обмеження волі із застосуванням ст. 69 КК України.

По-друге. Наслідком злочину є загибель людини. Тому призначення більш м`якого покарання, ніж призначене судом першої інстанції, не відповідатиме принципу справедливості, тяжкості злочину і меті покарання як обов`язковій невідворотній відплаті за вчинене.

5.3. Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 з огляду на таке.

5.3.1. У п. 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» закріплено, що у кожному випадку призначення покарання за ст. 286 ч.2 КК України судам необхідно обговорити питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене як обов`язкове ст. 286 ч. 3 КК України, суд може відповідно до ст. 69 КК України не призначити лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного. Позбавлення права керування транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.

5.3.2. Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки за ст. 286 ч.2 КК України. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо реальної необхідності у керуванні транспортним засобом не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про призначення вказаного додаткового покарання, з огляду на встановлені судом обставини, тяжкість вчиненого злочину, невідворотність тяжких наслідків скоєного з необережності ДТП (смерть потерпілого) та з урахуванням дискреційних повноважень суду.

6. Рішення суду апеляційної інстанції.

6.1. Розглянувши кримінальне провадження, враховуючи приписи ст. 407 ч.1 КПК України, з огляду на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду вважає, що підстави для скасування чи зміни вироку відсутні.

6.2. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури області молодшого радника юстиції ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженому, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_5

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3