печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1802/19-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві кримінальне провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання від 20.12.2018 № 20,-

В С Т А Н О В И В :
17.01.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга захисника підозрюваного ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 , яка того ж дня передана для розгляду слідчому судді ОСОБА_1 , на постанову старшого слідчого в ОВС третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань ОСОБА_5 про відмову в задоволенні клопотання від 20.12.2018 у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що постановою слідчого від 20.12.2018 адвокату ОСОБА_6 , як захиснику ОСОБА_4 , відмовлено у задоволенні клопотання про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017. Проте з вказаною постановою останній не погоджується, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, як наслідок її незаконності та необґрунтованості та просить зобов`язати уповноважену особу ГПУ у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017 вирішити питання щодо розгляду клопотання від 22.10.2018 вх. № 20 по суті.

Особа, що подала скаргу - адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив задовольнити скаргу в повному обсязі та проводити судове засідання у його відсутність.

Представник органу досудового розслідування в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали, які долучені до скарги, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 2 ст. 22 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.221 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм всі матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню.

Як вбачається із скарги та долучених до неї матеріалів, Генеральною прокуратурою України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003538, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.11.2017, стосовно ОСОБА_4 за частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 109 Кримінального кодексу України.

11.06.2015 між підозрюваним ОСОБА_4 та АО «БОГАТИР ТА ПАРТНЕРИ» одним з адвокатів якого є ОСОБА_6 укладено договір про надання правової допомоги, яким передбачено, зокрема, надання правової допомоги у кримінальному провадженні.

До Генеральної прокуратури України поштою надходили клопотання від імені адвоката адвокатського об`єднання «БОГАТИР ТА ПАРТНЕРИ» ОСОБА_6 , у тому числі від 22.10.2018 №20, в інтересах нібито ОСОБА_4 , в яких він просив допустити його в якості захисника останнього, надати матеріали кримінального провадження для ознайомлення, вчинити слідчі та інші процесуальні дії тощо.

В додатку до цих клопотань надано завірені адвокатами АО «БОГАТИР ТА ПАРТНЕРИ» копії договору із ОСОБА_4 про надання правової допомоги від 11.06.2015, свідоцтв та ордерів.

20.12.2018 постановою старшого слідчого в ОВС третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань ОСОБА_5 відмовлено в наданні адвокату АО «БОГАТИР ТА ПАРТНЕРИ» ОСОБА_6 для ознайомлення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003538 від 07.11.2017 року до усунення порушень вимог чинного законодавства щодо залучення підозрюваним захисника до участі у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Відтак вказана скарга подана повноважною особою, у визначений законом строк та спосіб, тобто є прийнятною для розгляду слідчим суддею на стадії досудового розгляду.

При дослідженні оскаржуваної постанови, встановлено, що в обґрунтування відмови в задоволенні клопотання, слідчий вказав, що до вказаного клопотання ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017, як нібито захисника ОСОБА_4 долучено лише копії документів, які нібито підтверджують повноваження ОСОБА_6 , оригінали вказаних документів органу досудового розслідування надані не були, внаслідок чого в органу досудового розслідування відсутні правові підстави для допуску його до участі у кримінальному провадженні як захисника.

Частиною 2 статті 63 Конституції України визначено, що підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України однією із засад кримінального провадження є верховенство права.

Статтею 8 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має, зокрема, право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд.

Частиною 5 ст. 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, практика Європейського суду з прав людини, яка в силу частини 2 статті 8 та частини 5 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні, виходить з того, що «засоби», які повинен мати кожний обвинувачений у скоєнні злочину, передбачають можливість з метою підготовки до захисту ознайомитися з результатами проведеного розслідування («Хусейн та інші проти Азербайджану» (Huseyn and Others v. Azerbaijan), пункт 175; «ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії» (ОАО Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia), пункт 538). Обмеження доступу до матеріалів справи не повинно заважати обвинуваченому надати докази на досудовій стадії кримінального процесу, а також позбавляти обвинуваченого можливості коментувати докази через його адвоката за допомогою заяв («Оджалан проти Туреччини» [БП] (Ocalan v. Turkey [GC]), пункт 140). Відмова розкрити доказові матеріали сторони обвинувачення, що дозволяють обвинуваченому реабілітувати себе або добитися скорочення покарання, призводить до порушення права на захист, гарантованого підпунктом (Ь) пункту 3 статті 6 Конвенції. («Натуна проти Фінляндії» (Natunen v. Finland), пункт 43; «С.Г.П. проти Нідерландів» (ріш.) (CGP v. the Netherlands (dec.)).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту.

У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19 жовтня 1973 року N 2148-VIII, зазначено, що держава повинна - гарантувати кожному, чиї права і свободи порушено, ефективний засіб правового захисту, і таке право повинно встановлюватись судовим або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави (стаття 2), та можливість вільного вибору обвинуваченим захисника (пункт 3 статті 14).

Крім того, відповідно до Основних принципів, що стосуються ролі юристів, прийнятих восьмим Конгресом ООН з питань попередження злочинності і поводження з правопорушниками 27 серпня - 7 вересня 1990 року кожна людина має право звернутися до будь-якого юриста за допомогою для захисту і відстоювання своїх прав та захисту їх на всіх стадіях кримінального судочинства (принцип 1); жодний суд чи адміністративний орган, в якому визнається право на адвоката, не відмовляється визнавати права юриста відстоювати в суді інтереси свого клієнта (принцип 19).

Нормами національного законодавства встановлено, а саме ст. 45 Кримінального процесуального кодексу України, що захисником є адвокат, який здійснює захист, зокрема, підозрюваного, обвинуваченого, засудженого.

Згідно до частини 4 статті 46 Кримінального процесуального кодексу України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених статтею 50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Стаття 50 КПК України встановлює, що на підтвердження своїх повноважень на представництво адвокатом має бути надано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; ордер, укладений договір із клієнтом або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, документ, що посвідчує особу.

Також, вказана стаття містить вказівку, що встановлення будь-яких додаткових вимог, крім пред`явлення захисником документа, що посвідчує його особу, або умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі в кримінальному провадженні не допускається.

Судовим розглядом встановлено, що 22.10.2018 адвокат ОСОБА_6 в інтересах свого підзахисного звернувся до Генеральної прокуратури України з клопотанням, з якого слідує, що останній просить допустити до участі його у кримінальному провадженні № № 0003538 від 07.11.2017 в якості захисника ОСОБА_4 , на підтвердження чого надано посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та договору про надання правової допомоги від 03.07.2017, а також, ордер на надання правової допомоги, що свідчить про наявність повноважень у адвоката ОСОБА_6 , на здійснення захисту підозрюваного ОСОБА_4 .

За викладених обставин та норм законодавства, слідчий суддя не погоджується з доводами викладеними у постанові слідчого від 20.12.2018, адже ненадання для ознайомлення матеріалів кримінального провадження, є грубим порушенням прав підозрюваного, передбачені ст.ст.42, 221 КПК України, що як наслідок, створює умови для необізнаності сторони захисту про стан проведення досудового розслідування, унеможливлює звернення з іншими клопотаннями про можливе проведення слідчих і процесуальних дій, реалізації інших процесуальних прав.

На підставі викладеного та враховуючи, при цьому що першочерговим завданням кримінального провадження є захист та охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також імперативну норму статті 221 КПК України, якою передбачено, що слідчий зобов`язаний за клопотанням сторони захисту надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення, враховуючи при цьому ту обставину, що під час судового розгляду встановлено наявність повноважень адвоката ОСОБА_6 на здійснення захисту підозрюваного ОСОБА_4 , приходжу до висновку про незаконність і невмотивованість оскаржуваної постанови та необхідність її скасування та зобов`язання уповноваженої особи у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017 вирішити питання щодо розгляду клопотання від 22.10.2018 вх. № 20 по суті.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. 2,7, 9, 45-50, 220, 221, 303, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :
Скаргу задовольнити.

Скасувати постанову Старшого слідчого в ОВС третього слідчого відділу управління спеціальних розслідувань ГПУ ОСОБА_7 від 20.12.2018 про відмову в задоволенні клопотання від 22.10.2018 № 20 у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017. за підозрою ОСОБА_4 .

Зобов`язати уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017 вирішити питання щодо розгляду клопотання від 22.10.2018 вх. № 20 по суті.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1