У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15.02.2019 Справа №607/23773/18

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Гуменний П.П., за участю секретаря судового засідання Храпак М.О., розглянувши заяву захисника Череватого П.М. про відвід судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Дзюбича В.Л.,-

В С Т А Н О В И В :

11 лютого 2019 року захисник Череватий П.М. заявив відвід судді Дзюбичу В.Л. у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Свою заяву останній мотивував тим, що суддя Дзюбич В.Л. є упередженим та не об`єктивним тому, що після ознайомлення з матеріалами справи не надав можливість узгодити правову позицію захисника з його клієнтом. Також, суддя Дзюбич В.Л., відмовивши у задоволенні клопотання, фактично позбавив належним чином підготуватись до судового засідання та реалізувати свої права щодо збирання та подання суду доказів.

Захисник адвокат Череватий П.М. подав на адресу суду клопотання про розгляд заяви за його відсутності.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду заяви, в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, що не є перешкодою для проведення засідання.

Вивчивши заяву захисника Череватого П.М., ознайомившись з матеріалами судового провадження №607/23773/18, вважаю, що заява до задоволення не підлягає з таких мотивів.

Згідно ст. 129 Конституції України, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Згідно частинам 1, 3 ст. 7 вказаного Закону, кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом; доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

За змістом ст. ст.1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини надає «автономне» значення концепції «кримінальне обвинувачення», незалежне від категорій, що використовуються в національних правових системах держав - учасниць Конвенції (Адольф проти Австрії (Adolf v. Austria), пункт 30).

Першочергова оцінка Європейським судом з прав людини застосовності кримінального аспекту ст. 6 Конвенції ґрунтується на критеріях, викладених у рішенні у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (Engel and Others v. the Netherlands) (пункти 82 - 83): 1) класифікація в національному законодавстві; 2) характер правопорушення та 3) суворість покарання, ризику якого піддається відповідна особа.

При цьому, в практиці Європейського суду з прав людини перший критерій має відносну значимість та слугує тільки як відправна точка. Якщо внутрішнє державне законодавство класифікує певне правопорушення як кримінальне, цей критерій буде мати вирішальне значення. В іншому випадку Європейський суд з прав людини не приймає до уваги національну класифікацію та вивчає фактичний зміст розглядуваної процедури.

Другий та третій критерії, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Енгель на інші проти Нідерландів» (Engel and Others v. the Netherlands), являються альтернативними та необов`язково застосовуються одночасно; для вирішення про застосовність ст. 6 Конвенції достатньо, щоб розглядуване правопорушення за своїм характером вважалось «кримінальним» з точки зору Конвенції або щоб за вчинене правопорушення на особу покладалось покарання, яке за своїм характером та ступеню серйозності належить в цілому до «кримінальної» сфери (Озтюрк проти Німеччини(Ozturk v. Germany), пункт 54;Лутц проти Німеччини(Lutz v. Germany), пункт 55).

Аналізуючи вказані вище джерела права, враховуючи види та розмір санкції, яка визначена національним законом за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, порівнюючи її з санкцією кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, вважаю, що адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП з точки зору Конвенції можна вважати «кримінальним» в розумінні ЄСПЛ.

Тому, з урахуванням засад правосуддя та принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, вважаю обґрунтованим застосування в даному випадку поряд з вимогами КУпАП і положень КПК України при вирішенні питання про відвід у справі про притягнення особи до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумній у його неупередженості.

Відповідно до ч.5 ст.80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Із заяви про відвід вбачається, що захисник Череватий П.М., як підставу для відводу, визначає, на його думку незаконність прийнятих суддею Дзюбичем В.Л. процесуальних рішень в ході розгляду справи про адмінправопорушення.

При цьому, слід зазначити, що норми КПК України, які регулюють порядок розгляду суддею відводу іншому судді, не передбачають можливості судді, який розглядає відвід, перевіряти на предмет законності прийняті суддею, якому заявлено відвід, процесуальні рішення, аналізувати порядок їх прийняття чи надавати оцінку доказам у кримінальному провадженні.

Також слід зазначити, що відмова в задоволенні клопотання будь-якої із сторін кримінального провадження не може слугувати підставою для відводу судді та свідчити про його упередженість.

Отже, передбачених ст. ст. 75, 76 КПК України обставин, які б виключали участь судді Дзюбича В.Л. у розгляді судового провадження №607/23773/18, в заяві захисника Череватого П.М. не наведено.

Таким чином, суд вважає заяву захисника Череватого П.М. про відвід судді Дзюбича В.Л. необґрунтованою.

Керуючись ст.ст. 75, 76, 81 КПК України, п.п. 3,7 ч.1 ст. 129 Конституції України, суд, -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні заяви захисника Череватого П.М. про відвід судді Дзюбича В.Л. від здійснення розгляду судового провадження №607/23773/18 (справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП) - відмовити.

Судове провадження №607/23773/18 (справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП) передати судді Дзюбичу В.Л. для продовження розгляду.

Копію ухвали надіслати захиснику Череватому П.М. та долучити до матеріалів судового провадження №607/23773/18 (справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП).

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя Гуменний П.П.