Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 316/1798/18
провадження № 51-10072ск18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 листопада 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження в межах кримінального провадження за обвинуваченням

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК.

Встановлені обставини
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії оскаржуваного судового рішення, ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2018 року у ході судового розгляду кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 листопада 2018 року на

підставі ч. 4 ст. 399 КПК захиснику ОСОБА_4 відмовлено у відкритті апеляційного провадження на зазначену ухвалу місцевого суду з мотивів того, що відповідно до ч. 2 ст. 392 цього Кодексу її подано на судове рішення, яке окремому апеляційному оскарженню не підлягає.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 листопада 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Мотиви Верховного Суду
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, й не суперечать вимогі імперативності.
У загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження", що є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується під час здійснення кримінального провадження судом апеляційної інстанції, оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (п. 25 Рішення у справі "Делкур проти Бельгії" від 17 січня

1970 року та п. 65 Рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня

2001 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 2 ст. 19, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначені норми Конституції України беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції).
Положеннями ч. 2 ст. 392 КПК визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених

ч. 1 ст. 392 КПК, окремому оскарженню не підлягають.
Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Апеляційний суд у відповідності з вимогами зазначених норм Закону обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника, оскільки вона подана на судове рішення, постановлене під час судового провадження, тобто таке, яке не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, а тому Верховний Суд вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою захисника.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 листопада

2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3