Справа № 466/5801/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/45/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

Головуючої-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09.07.2018р. щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Семки Маневицького району Волинської області, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у кримінальному провадженні № 0000806 від 22.10.2015р.

за участю: прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 09.07.2018р. ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у доход держави у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.
Цим же вироком ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з підстав передбачених п. «г», п. «ґ» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22 грудня 2016р.
Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 50 000 грн. моральної шкоди.
Цивільний позов ОСОБА_11 у частині відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду з наданням можливості звернутися у порядку цивільного судочинства до ОСОБА_7 .
Цивільний позов прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги до ОСОБА_7 про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення задоволено.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 2 604,88 грн.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 у дохід держави судові витрати за проведення експертиз на загальну суму 3 393,20 грн.
Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду, ОСОБА_7 22.10.2015р., приблизно о 12:45 год., керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 110387», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по проїзній частині дороги вул. Липинського у напрямку вул. Б. Хмельницького, біля будинку №22, порушив чинні вимоги ПДР України, затверджені Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями відповідно до постанов КМУ №136 від 06.03.2013, а саме: Р.1 п.1.5, п.1.10 ( в частині значення термінів «пішохідний перехід», «небезпека для руху»), Р.2 п.2.3, п.п. «б» та «д», Р.12 п.12.3, Р. 18 п.18.1 ПДР України, що проявилося у тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому у цей час переходила проїзну частину дороги зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу пішохід ОСОБА_11 , не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, для якого могла бути створена небезпека, внаслідок чого відбулася дорожньо транспортна пригода наїзд на пішохода, в результаті якого пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Не погоджуючись із даним вироком захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуваний вирок скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України за не встановленням достатніх доказів для доведеності його винуватості у суді і вичерпані можливості їх отримати.

Ставить питання про визнання недопустимими та виключення з переліку доказів: протокол допиту потерпілої ОСОБА_11 від 10.12.2015р., протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 28.10.2015р., висновок експертизи № 413/2015 від 16.12.2015р., висновок експерта № 1/1262 від 10.12.2015р., висновок експерта №1/1279 від 10.12.2015р., висновок № 2890 від 23.06.2016р. судово-автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП.

Просить виключити з мотивувальної та резолютивної частини ухвали від 06.07.2018р. такі посилання суду першої інстанції, як: «Захисник ОСОБА_6 заявив клопотання», «клопотання захисника ОСОБА_7 ОСОБА_6 » та «клопотання захисника ОСОБА_7 ОСОБА_6 ».

Ставить питання про повторне дослідження доказів судом апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції обставини кримінального провадження досліджено неповно та з порушеннями.

Свої вимоги мотивує тим, що стороною обвинувачення у судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, а районним судом не встановлено передбачених статтею 91 КПК обставин вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за стандартом доказування «поза розумним сумнівом».
Вважає, що ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції повністю проігнорував таку засаду кримінального провадження, як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки суд визнав показання обвинуваченого ОСОБА_7 , як обраний ним метод захисту, щоб уникнути від відповідальності за вчинений злочин.

Покликається, що згідно із постанов про призначення у кримінальному провадженні експертиз, яким суд першої інстанції взагалі не надав жодної оцінки, не вбачається, що слідчий попереджав експертів про встановлену Законом відповідальність, і відсутність такого попередження викликає сумнів щодо неупередженості у кримінальному провадженні, як слідчого, так і експертів.
Окрім того, у відповідності до ч. 3 ст. 101 КПК висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Однак, з постанов про призначення експертиз у даному кримінальному провадженні також не вбачається, що слідчий направляв експертам матеріали даного кримінального провадження, що не заперечувалось і експертами під час їх допиту у суді, що у свою чергу суперечить вимогам безпосередності.
На підтвердження своїх доводів наводить висновок № 1/1279 від 10.12.2015р., у якому експертом вказано, що встановити місце наїзду на пішохода не видається можливим через не надання йому слідчим відповідних матеріалів кримінального провадження та, зокрема, відмічається протокол огляду місця пригоди та схеми до нього.
Окрім цього, ставить під сумнів те, що проведення у даному кримінальному провадженні експертних досліджень було здійснено повноважними особами, оскільки стороною обвинувачення не були надані докази того, що нею перевірені всі вищезазначені обставини щодо повноважень експертів і що даних, які виключають можливість проведення саме цими експертами судової експертизи не виявлено.
Окрім цього, у порушення вимог ч. 2 ст. 69 КПК України здійснення експертного дослідження (№ 1/1262 та № 1/1279 від 10.12.2015 року) було доручено фахівцям відомчої установи МВС України - Львівському НДЕКЦ МВС, що ставить під сумнів відсутність службової чи відомчої залежності експерта від органу досудового розслідування.
Зазначає, що аналіз висновку експертизи № 413/2015 від 16.12.2015р. свідчить про те, що у такому висновку, всупереч вимогам ч. 1 ст. 101 КПК України, взагалі відсутня дослідна частина експертизи, яка повинна містити докладний опис процесу дослідження і всіх виявлених при цьому фактичних даних з вказівкою на методи та методики, що застосовувались, що дає підстави заявити про визнання цього висновку медичного експерта недопустимим доказом.

Окрім цього, з висновку даної експертизи, зокрема, його розділу «Підсумки» також вбачається, що експерт прийшов до свого висновку з даних меддокументів, що ним і не заперечувалось у ході судового розгляду, але суперечить ч. 4 ст. 69 КПК України, згідно якоїексперту забороняється за власного ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

Вказує, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що слідчим у передбаченому законом порядку було витребувано з медичного закладу чи отримано дозвіл слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, які були використані судово - медичним експертом для проведення дослідження. Також, медичні документи речовими доказами у цьому кримінальному провадженні не визнавалися, обвинуваченому на виконання вимог ст. 290 КПК України не надавалися, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 16.03.2017р. та відповідно до вимог ст. 90 КПК - є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими, як докази.

Отже, всупереч вимогам ст.ст. 93, 101 КПК України, слідчим не було зібрано у встановленому законом порядку жодних медичних документів та відповідно не надано їх експерту для проведення судово - медичної експертизи, що у відповідності до ч. 5 ст. 101 КПК робить висновок експертизи № 413/2015 від 16.12.2015 року недопустимим доказом, оскільки такий ґрунтується на медичних документах, отриманих з порушенням установленого ст.ст. 159,160,163,165 КПК України порядку.

Звертає увагу, що висновок експерта № 2890 від 23.06.2016р. судово - автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП є недопустимим доказом, оскільки вихідні дані для його проведення було отримано з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним та обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК в редакції чинній на час проведення спірної процесуальні дії, як самостійної підстави істотного порушення прав та свобод людини. При цьому, такі покази свідка не були перевірені чи уточненні за допомогою процесуальної дії - слідчого експерименту.

Окрім цього, у рамках даного кримінального провадження на стадії досудового розслідування слідчим ОСОБА_12 не забезпечив права свідку, а у подальшому підозрюваному та обвинуваченому ОСОБА_7 при призначенні та проведенні експертиз, а про проведені експертизи йому було повідомлено фактично після закінчення досудового розслідування, що є порушенням права на захист, та самостійною підставою для визнання висновку експерта № 413/2015 від 16.12.2015р., висновку експерта № 1/1262 від 10.12.2015р., висновку експерта № 1/1279 від 10.12.2015р., висновку експерта № 2890 від 23.06.2016р. недопустимими доказами на підставі п.3 ч.2 ст. 87 КПК України.
Покликається на те, що обвинувачення ОСОБА_7 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ґрунтується виключно на недопустимих доказах та припущеннях, а сам по собі протокол огляду місця ДТП від 22.10.2015р. з фототаблицями та схемою нього не встановлює механізму ДТП, а лише фіксує, як у даному випадку положення транспортного засобу після зіткнення. Із фототаблиць та схеми видно, що автомобіль суттєво знаходиться поза межами дорожньої розмітки «зебра», що виключає правдивість показів потерпілої про наїзд на неї у межах пішохідного переходу. У кримінальному провадженні не встановлено швидкості з якою рухався автомобіль ОСОБА_7 та здійснив зіткнення.
Окрім цього, повідомлення зі служби 102 про вчинене кримінальне правопорушення від 22.10.2015р. не є доказом у справі, а може лише бути підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань з метою їх перевірки шляхом збирання доказів під час досудового розслідування. Решта, що наявні у справі висновки експертів є недопустимими, покази свідків не достатніми для обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та притягнення його до кримінальної відповідальності.
Вважає, що подані цивільні позови до задоволення не підлягають, оскільки матеріалами кримінального провадження не встановлено виписного епікризу лікаря із зазначенням необхідних для лікування ліків та процедур, і не проведено у даному кримінальному провадженні обов`язкової у відповідності до ст. 242 КПК України експертизи на предмет визначення розміру матеріальних збитків та шкоди немайнового характеру, оскільки за цивільними позовами, потерпілою ставиться питання про відшкодування їй моральної та матеріальної шкоди, прокурором ставиться питання в інтересах лікарні, яка не є потерпілою, відшкодування витрат на лікування. Щодо витрат на правову допомогу, зауважує, що у відповідності до ст. 120 КПК України такі несе відповідно та особа, якій надавалася правова допомога. І ці витрати не відшкодовуються за рахунок іншої сторони - учасника кримінального провадження.
Щодо заперечень на ухвалу суду першої інстанції від 06.07.2018р., то захисник зазначає, що даною ухвалою було відмовлено про передачу обвинуваченого ОСОБА_7 на поруки громадській організації «Львівська міська організація ветеранів Афганістану, учасників антитерористичної операції, інших локальних війн» та звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України. Разом з тим, суд першої інстанції при постановленні ухвали помилково вказав, що це клопотання заявлено захисником, що не відповідає дійсності, оскільки із таким клопотання зверталася громадська організація «Львівська міська організація ветеранів Афганістану, учасників антитерористичної операції, інших локальних війн», представником якої був ОСОБА_13 .
До початку розгляду справи обвинувачений ОСОБА_7 подав клопотання про скасування вироку суду та звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності, просили такі задоволити, думку прокурора, потерпілої ОСОБА_9 та її представника, які заперечили подану апеляційну скаргу, з огляду на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду, а щодо вирішення клопотання обвинуваченого поклались на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянувши клопотання обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності, підлягає до задоволення, виходячи із наведеного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення. передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наведених у вироку суду обставин, підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, й навів у вироку, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що 22.10.2015р., приблизно о 12:45 год., вона переходила дорогу біля Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради. Переконалася, що немає автомобілів та почала переходити дорогу. Дійшла до половини, подивилася, що автомобілі стояли. Несподівано відчула удар, після чого впала на дорогу. Після пригоди перехожі почали надавати їй допомогу, у подальшому госпіталізували її у медичний заклад. Дані показання потерпіла підтримала і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції;
- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка є дружиною обвинуваченого, і яка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що 22.10.2015р. вона з ОСОБА_7 їхали у автомобілі марки «ЗАЗ 110387» зі Львова до с. Любеля Жовківського району Львівської області. По вул. Липинського у м. Львові її чоловік перед пішохідним переходом призупинився, потерпіла була у капішоні. Вона не бачила коли саме стався наїзд на потерпілу. Потерпіла впала на капот, побила головою лобове скло;
- показаннями свідка ОСОБА_15 , який у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив про те, що слідчий експеримент не було проведено, оскільки обвинувачений ОСОБА_16 на досудовому слідстві визнавав свою вину у вчиненому злочині, та окрім того, у кримінальному провадженні було проведено ряд експертиз;
- показаннями експерта ОСОБА_17 , який у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ним було проведено судову інженерно транспортну експертизу та складено висновок №1/1262 від 10.12.2015р. Предметом дослідження був автомобіль марки «ЗАЗ -110387» , д.н.з. НОМЕР_1 . На момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля була у працездатному стані;
- показаннями експерта ОСОБА_18 , який у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ним було проведено судову автотехнічну експертизу та складено висновок №2890 від 23.06.2016р., та підтримав даний висновок;
- показаннями експерта ОСОБА_19 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що нею було проведено судову медичну експертизу та складено висновок №413/2015 від 28.10.2015р., та підтримала даний висновок.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно взяв до уваги вищенаведені показання потерпілої, свідків та експертів, обґрунтувавши такими своє рішення, оскільки дані показання узгоджуються із іншими належними та допустимими доказами, які підтверджують доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині, а саме:
- даними повідомлення зі служби 102 про вчинене кримінальне правопорушення від 22.10.2015р. (т. 1а.с.159-161);
- даними протоколу огляду місця дорожньо транспортної пригоди та фототаблицею до протоколу огляду місця ДТП (т.1 а.с. 162 -170);
- даними схеми до протоколу огляду місця дорожньо транспортної пригоди (т.1 а.с.171);
- даними висновку експерта №413/2015 від 28.10.2015р., з якого вбачається, що у гр. ОСОБА_11 були наступні ушкодження: закритий перелом середньої третини обох кісток правої гомілки, забій м`яких тканин потиличної ділянки зліва, які утворилися від дії тупих предметів на зовнішню поверхню правої гомілки та потиличну ділянку голови, могли бути спричинені 22.10.2015р. від удару виступаючими частинами легкового автомобіля при автонаїзді справа, відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я (т. 1 а.с.181);

- даними висновку експерта №1/1262 від 10.12.2015р., з якого вбачається, що на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля ЗАЗ -110387, реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться у працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією (по зменшенню швидкості та утриманню автомобіля на місці). Будь яких технічних несправностей вказаної системи виявлено не було; на момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля ЗАЗ -110387, реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться у працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією (по збереженню та зміні напрямку руху автомобіля. Будь яких технічних несправностей вказаної системи виявлено не було (т.1 а.с.186-189);
- даними висновку експерта №1/1279 від 10.12.2015р., з якого вбачається, що наїзд на пішохода ОСОБА_11 відбувся передньої частиною автомобіля ЗАЗ-110387, реєстраційний номер НОМЕР_1 приблизно посередині (т.1 а.с.193-194);
- даними висновку судово автотехнічної експертизи №2890 від 23.06.2016р. по дослідженню обставин ДТП по кримінальному провадженні №0000806, з якого, зокрема, вбачається, що при заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є несвоєчасне застосування водієм ОСОБА_7 гальмування (т.1 а.с.197-194).
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши усі обставини кримінального провадження, дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і докази у справі, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції досліджені повно та без порушень, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги сторони захисту про повторне дослідження доказів судом апеляційної інстанції є безпідставні.

Щодо заявленого обвинуваченим ОСОБА_7 клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, то, на переконання колегії суддів, таке клопотання підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 285 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Як зазначено у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчиненню нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялась від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості чи особливо тяжкого.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до дня набрання вироком законної сили минули три роки.
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 09.07.2018р., який не вступив у законну силу, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_7 вчинив 22.10.2015р., тобто, станом на 22.11.2018р. закінчився трьох річний строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності.
Колегією суддів встановлено, що з дня вчинення ОСОБА_7 злочину і до набрання вироком законної сили минули строки давності, передбачені ст. 49 КК України, і він не ухилявся від слідства або суду та не вчинив нового злочину середньої тяжкості чи особливо тяжкого.
Згідно ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09.07.2018р. щодо ОСОБА_7 слід скасувати, звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України слід закрити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 284, 404, 405, 407, 417, 419 КПК України, ст. 49 КК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 задоволити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09.07.2018р. щодо ОСОБА_7 скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України - закрити.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С у д д і

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4