Спра Справа № 359/8573/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1193/2019 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

Іменем України
13 березня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
засудженого: ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь в розгляді справи суду першої інстанції, на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року, якою було задоволено клопотання адміністрації ДУ «Бориспільська виправна колонія №119» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання,-
В С Т А Н О В И Л А:
Початок строку: 05.04.2016 року, кінець строку: 10.09.2019 року.
24.10.2018 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання адміністрації ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» щодо засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, на підставі ст. 81 КК України.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів виправлення.
Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор в апеляційній скарзі просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою в застосуванні до засудженого умовно-дострокового звільнення відмовити.
В обґрунтуванні вказує, що не відповідає дійсності та не ґрунтується на досліджених в залі судового засідання доказах висновок суду про те, що протягом всього періоду відбування покарання засуджений працював, зокрема, за наявними в особовій справі матеріалами, засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання до праці не залучався, відповідно до довідки бухгалтерії заробітна плата останньому не нараховувалась взагалі, тому висновки суду про те, що ОСОБА_7 сумлінним ставленням до праці довів своє виправлення не ґрунтується на досліджених доказах.
Крім того звертає увагу, що до засудженого протягом 2018 року та по теперішній час заходи заохочення відповідно до ст.130 КВК України не застосовувались.
В запереченні на апеляційну скаргу прокурора, захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Звертає увагу, що ОСОБА_9 своєю сумлінною поведінкою довів, що став на шлях виправлення, за час відбування покарання зарекомендував себе з позитивного боку, за зразкову поведінку і сумлінне ставлення до праці має два заохочення, стягнень не має, відношення до праці добре, до виконання вимог персоналу установи встановлених законом ставиться сумлінно, що підтверджується відповідними характеристиками на засудженого, наданими адміністрацією БВК №119.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, засудженого та його захисника, що підтримали судове рішення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 81 КК України визначено, що до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Становлення особи на шлях виправлення розцінюється як прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і ставлення до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись й в умовах відбування менш суворого покарання. При цьому висновок про становлення особи за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування невідбутної частини покарання більш м`яким, на даних за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.
Разом з цим, під сумлінною поведінкою необхідно розуміти дотримання режиму відбування покарання, виконання покладених вироком на засудженого законних обов`язків, виконання законних вимог представників адміністрації органу, що виконує покарання, поведінкою в побуті, стримуванням від порушень режиму відбування покарання, від порушень правил внутрішнього розпорядку.
Згідно з п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» встановлено, що судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, а тому суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Прокурор в апеляційній скарзі свою позицію аргументує тим, що матеріали особової справи засудженого ОСОБА_7 свідчать про те, що останній за час перебування в ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» не довів, що став на шлях виправлення, оскільки офіційно до праці не залучався та не отримував заробітної плати.
Крім того, прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що не відповідає дійсності та не грунтується на дослідженнях в залі судового засідання доказах висновок суду про те, що протягом усього періоду відбування покарання засуджений працював.
Однак з такими доводами погодитись не можливо, виходячи з наступного.
Відповідно до характеристики на засудженого ОСОБА_7 , затвердженої начальником ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)», а також клопотання начальника ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)», ОСОБА_7 був працевлаштований різноробочим. Залучається до робіт по благоустрою місць позбавлення волі. Усі завдання виконує якісно та в строк, а до робочого інвентарю ставиться дбайливо.
Відповідно до ч.1 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі- КВК України), засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.
Згідно ч.5 ст. 118 КВК України, засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово- побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством.
Ч.2 ст.118 КВК України, передбачає, що засуджені до позбавлення волі, які мають заборгованість за виконавчими документами, зобов`язані працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, до погашення такої заборгованості.
Виходячи з положень викладених норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, КВК України та Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, праця в місцях позбавлення волі є правом засудженого, а необов`язком (окрім випадків, передбачених ч.2 ст.118 КВК України).
Однак варто врахувати той факт, що ОСОБА_7 за період відбування кримінального покарання в ДУ «Бориспільська виправна колонія (№113)» за власним бажанням залучався до праці з благоустрою колонії та не отримував за це заробітну плату, за що був заохочений два рази правами начальника установи.
Згідно ч.2 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Відповідно до п. а) ч. З ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час визначеного згідно ст.5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення.
Тобто положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ОСОБА_7 має право на працю, в тому числі і на неоформлену трудовим договором.
Відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно- дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.З ст.81 КК України.
Отже, зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.
Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Отже враховуючи фактичні обставини, що викладені у характеристиці та клопотанні адміністрації ДУ «Бориспільська виправна колонія Г№119)» на засудженого ОСОБА_7 , поведінка останнього, а також його ставлення до праці дає всі підстави для відмови у задоволенні апеляційної скарги прокурора та залишення ухвали суду без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року, якою було задоволено клопотання адміністрації ДУ «Бориспільська виправна колонія №119» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, - без змін.
Судді: