Справа № 640/1205/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р.

Київський районний суд м. Харкова:

головуючий - суддя ОСОБА_1

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників обвинуваченого
адвокатів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

потерпілого - ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисників про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває кримінальне провадження №0000118 внесене до ЄРДР 28.10.2015 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 140 КК України.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він в період часу з 15.02.2012 року по 02.11.2015 року працював лікарем-отоларингологом, на підставі трудового договору укладеного між ним та ФО-П ОСОБА_9 від 15.05.2012, здійснюючи свою професійну діяльність, як медичний працівник, у приміщенні медичної клініки ТОВ «Доктор Алекс» за адресою: м.Харків, вул. Воробйова, 4. Згідно п. 2 вищевказаного трудового договору, ОСОБА_4 зобов`язався виконувати на високому професійному рівні обов`язки лікаря-отоларинголога, дотримуватись правил деонтології при виконанні своїх професійних обов`язків, сумлінно вести первину медичну документацію та розрахунки з пацієнтами. Однак, ОСОБА_4 неналежно виконуючи свої професійні обов`язки щодо надання медичної допомоги, внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, допустив завдання ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, за наступних обставин:

10.10.2015 року ОСОБА_7 звернувся до лікаря-отоларинголога ОСОБА_4 , що здійснював прийом пацієнтів у клініці ТОВ «Доктор Алекс» за адресою: м. Харків, вул. Воробйова, 4. Після огляду хворого ОСОБА_7 та проведення медичних обстежень, лікарем-отоларингологом ОСОБА_4 йому поставлений клінічний діагноз: загострення хронічного правостороннього гнійно-поліпозного гаймороетмоїдіта, викривлення перегородки носа, хронічний гіпертрофічний риніт, стан після гаймороетмоїдотомія справа у 2013 році, та визначено показання: реоперація на правому верхньощелепному і етмоїдальних синусах (правобічна гаймороетмоїдотомія), септопластика, з частковою резекцією задньо-верхніх відділів перегородки носа з метою ендоназального доступу до правого остіомеатального комплексу, двостороння вазотомія на нижніх носових раковинах.

15.10.2015 приблизно о 11 годині ОСОБА_7 прибув до клініки ТОВ «Доктор Алекс» за вищевказаною адресою, де у той же день в період часу з 14 год. ЗО хв. по 20 год. 00 хв. лікарем-отоларингологом ОСОБА_4 проведено оперативне втручання, а саме: видалення у хворого ОСОБА_7 полипів та евакуації гнійного вмісту придаткових пазух носу (верхньощелепний та етмоїдальний синуси справа), часткова резекція верхніх відділів перетинки носу з метою ендоскопічного доступу в остіомеатальну зону справа, при якому застосовувалася шейверна методика гайморотомії, етмоїдотомії.

Плануючи оперативне втручання та під час проведення оперативного втручання, лікар-отоларинголог ОСОБА_4 , неналежно виконуючи свої професійні обов`язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, неправильно вибрав методику оперативного втручання, яка не показана при загостренні синуситу без важких ускладнень, недооцінив важкість можливих ускладнень втручання, а також, можливо, скоїв технічні помилки під час втручання через недооцінку характеру патологічного процесу, у зв`язку з чим спричинив ОСОБА_7 під час оперативного втручання 15.10.2015 тілесне ушкодження у вигляді травматичного перелому медіальної стінки правої орбіти з пошкодженням очних м`язів зі зміщенням очного яблука (енофтальм), порушенням кровообігу в ньому, крововиливом в ретробульбарну (навколо очного яблука) клітковину та можливим попаданням до неї гнійного вмісту придаткових пазух носу, що в подальшому призвело до розвитку незворотних патологічних змін в очному яблуці (субатрофія) та його хірургічного видалення, яке згідно з висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи №80/к від 22.12.2016 проведеної КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» за критерієм стійкої втрати загальної працездатності, відноситься до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.

Між вищевказаними недоліками при надані ОСОБА_7 медичної допомоги при проведені йому 15.10.2015 року оперативного втручання лікарем-отоларингологом ОСОБА_4 та спричиненням ОСОБА_7 внаслідок вказаного втручання тілесних ушкоджень, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Стороною обвинувачення ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, тобто неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , не визнаючи свою вину у вчинені інкримінованого злочину, та його захисники заявили клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження. Посилається на те, що він обвинувачується у вчиненні злочину, який за версією обвинувачення відбувся 15.10.2015 року, коли він здійснював хірургічне операцію потерпілому ОСОБА_7 та необережно спричинив йому тяжке тілесне ушкодження. Вказаний злочин є злочином невеликої тяжкості, і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, оскільки з дня вчинення ним інкримінованого злочину і до теперішнього часу минуло більше трьох років. Підстави для зупинення строків давності відсутні, оскільки він не ухилявся від слідства, що було встановлено ухвалою апеляційного суду від 02.11.2017, при скасуванні ухвали слідчого судді щодо обрання йому міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Він не ухилявся від правоохоронних органів. В лютому 2016 році він вимушений був виїхати в Польщу, щоб знайти роботу та попрацювати, оскільки у нього не було коштів утримувати себе та свою сім`ю, враховуючи, що після інциденту з потерпілим його вже не брали працювати в лікарні, у якій він раніше працював. Також у зв`язку зі своїм станом здоров`я він намагався лікуватися в Польщі. З боку сторони потерпілого він отримував погрози в свій бік. Він періодично виїжджав з України за кордон протягом 2015-2016 рр. та повертався назад. Слідчій було відомо про це, вона знала його мобільний телефон та через вайбер могла з ним спілкуватися. В квітні 2017 року йому подзвонила дружина та в істериці сказала, що їй викручували руки, закривали в кабінеті слідчого, щоб вручити якусь підозру у вчиненні злочину, яка адресована йому ( ОСОБА_4 ). Через декілька днів через «вайбер» зі свого ж номеру телефону він подзвонив слідчій ОСОБА_10 з приводу вказаного інциденту. В ході розмови слідча розповіла йому про результати експертиз, та сказала, щоб він написав письмові пояснення з цього приводу, продиктувала з чого потрібно спочатку писати, продиктувала, щоб написав: «з підозрою номер такий-то він не згодний», і далі написати свої міркування. При цьому, номер кримінального провадження та початковий зміст заяви йому продиктувала слідча, оскільки лише так він міг дізнатися про ці відомості. Такі пояснення він написав та направив слідчій 12.05.2017 року через «вайбер». Він спитав, що робити далі, а слідча відповідала, що його буде потім ще викликано до неї для дачі пояснень. Однак, після цього ніхто його з правоохоронних органів ніяким чином не викликав. Ніякого ухилення від слідства не було. Підозру йому було вручено лише 23.10.2017 року, до цього часу він її не читав, про зміст підозри йому нічого не було відомо. 23.05.2017 року він приїхав з Польщі в України та більше нікуди за кордон не виїжджав, він проживав у своєї матері в м. Рогатин за місцем своєї реєстрації, ця адреса реєстрація також вказана у його паспорті. І про це слідчій було відомо, однак ніхто його не викликав, весь час він проживав у своїй матері, його ніхто не розшукав. Більш того, 12.07.2017 року він отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон, однак при перевірці та видачі паспорту ніхто його не затримував, ніхто не повідомляв, що він нібито перебуває у розшуку.

Захисники зазначили, що розшук було оголошено лише «на папері», будь-яких розшукових заходів не проводилось; судом навіть були витребувані у сторони обвинувачення дані та матеріали, які вживались для розшуку обвинуваченого, однак жодних доказів проведення розшукових дій надано не було; при цьому, розшук особи не є таємницею. Будь-яких повісток, листів тощо ОСОБА_4 направлено не було, хоча адреса реєстрації місця проживання правоохоронним органам була відома. Таким чином, це свідчить, що ОСОБА_4 не ухилявся, оскільки його не розшукували, що не спростовано прокурором. ОСОБА_4 навіть не було відомо, що його розшукують, тому він і не міг ухилятися від того, чого не було. Сама по собі постанова слідчого про розшук ОСОБА_4 не свідчить про його ухилення.

Прокурор проти задоволення клопотання щодо звільнення від кримінальної відповідальності заперечував, зазначив, що ОСОБА_4 ухилявся від слідства за кордоном, його було оголошено у розшук. Також про ухилення свідчить заява ОСОБА_4 від 12.05.2017 року, яку він направляв слідчій через «вайбер». Крім того, згідно з ч. 2 ст. 49 КК якщо особа переховувалася від слідства, то строк притягнення до відповідальності становить 15 років з дня вчинення злочину.

Представник потерпілого просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки ОСОБА_4 був оголошений в розшук, а досудове розслідування кримінального провадження відносно нього призупинене за розшуком підозрюваного, перебіг строку притягнення Яворського до кримінальної відповідальності відповідно до положень п.2 ст. 49 КПК України переривався та на цей час ще не сплив. Постанова слідчого про зупинення досудового розслідуванні у зв`язку з розшуком Яворського не оскаржувалась, тому є чинною.

Потерпілий думку свого представника адвоката підтримав, зазначив, що це намагання обвинуваченого уникнути призначеного покарання.

Суд, вислухавши клопотання, думку учасників, перевіривши матеріали справи, зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, за умови, що обвинувачений не заперечує проти його звільнення від кримінальної відповідальності.

Якщо кримінальне провадження надійшло до суду з обвинувальним актом, а сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання (ч.4 ст. 286 КПК України).

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, санкція якої передбачає максимальне покарання у виді двох років позбавленням волі.

Згідно зі ст. 12 КК вказаний злочин відносить до злочину невеликої тяжкості.

Злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , було вчинено 15.10.2015 року.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули 3 роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

З дня вчинення інкримінованого злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , трьохрічний строк минув 16.10.2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Також згідно з ч. 3 вказаної статті, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Таким чином, звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України застосовується за наявності трьох умов: 1) закінчення зазначених у законі строків (зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України); 2) не вчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості; 3) не ухилення особи від слідства або суду.

Відповідно до довідки про судимість станом на 13.12.2018 року, ОСОБА_4 не притягувався до відповідальності, відомості щодо внесення відомостей до ЄРДР відсутні, окрім кримінального провадження за ч. 1 ст. 140 КК України, яке розглядається наразі цим судом.

Факт ухилення особи від досудового розслідування та суду є обставиною, що виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч.1 ст.49 КК. Час такого ухилення дорівнює часу зупинення перебігу давності диференційованого строку, а загальний строк 15 років спливає далі, незалежно від ухилення.

Тобто якщо особа ухиляється від слідства та суду за злочин невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, то 3-річний строк давності зупиняється з моменту ухилення особи і до моменту її затримання, з якого продовжується перебіг 3-річного строку.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року №5-1кс15, під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження. При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Як вбачається з матеріалів судової справи, наданих сторонами кримінального провадження з метою розгляду клопотання про закриття провадження у справі на підставі ст. 49 КК України, згідно з «відомостями про осіб, які перетнули державний кордон України» станом на 13.04.2017 року, ОСОБА_4 виїхав за кордон 05.11.2015, в`їхав 21.11.2015; виїхав 16.12.2015, в`їхав 11.01.2016, виїхав 12.02.2016.

Повідомлення про підозру у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 140 КК України датовано 18.04.2017 року.

З вказаного повідомлення про підозру вбачається, що 18.04.2017 ОСОБА_11 для передачі її чоловіку ОСОБА_4 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України.

У вказаному повідомленні про підозру ОСОБА_11 на російській мові зазначила, що вона відмовляється брати ці документи тому, що не зможе передати їх та інформацію ОСОБА_4 , оскільки з лютого 2016 року вона його не бачила та не проживає з ним; зміст прочитаного їй слідчим вона не розуміє, українську мову не розуміє.

03.05.2017 року ст. слідчим СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області винесено постанову про зупинення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні та оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_4 .

У вказаній постанові вказано, що в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 переховується від суду та органу досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, місцезнаходження його невідомо; всі необхідні та можливі слідчі (розшукові) і інші процесуальні дії, спрямовані на встановлення місцезнаходження підозрюваного проведені.

Як зазначалось вище, при з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила злочин.

Таким чином, вбачається, що на момент залишення місця постійного проживання та виїзду за кордон, зокрема, востаннє - 12.02.2016 року, ОСОБА_4 не був в установленому законом порядку зобов`язаний з`являтись до правоохоронних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності, йому не пред`являлась підозра, яка датована лише 18.04.2017 р. Тому сам по собі факт залишення місця проживання в Харкові та виїзду за кордон на роботу ще до пред`явлення підозри у встановленому законом порядку, не свідчить про умисні дії ОСОБА_4 , спрямованих на ухилення від слідства.

В постанові ст. слідчого від 03.05.2017 року, якою зупинено досудове розслідування та оголошено розшук, вказано, що ОСОБА_4 переховується від суду та органу досудового розслідування, місцезнаходження його невідомо; всі необхідні та можливі слідчі (розшукові) і інші процесуальні дії, спрямовані на встановлення місцезнаходження підозрюваного проведені.

Разом з тим, навіть враховуючи ухвалу суду від 15.11.2018 року про витребування всіх матеріалів, які стосуються розшуку ОСОБА_4 , то в матеріалах провадження відсутні дані, чи викликався ОСОБА_4 до слідчого після повідомлення про підозру (через його дружину, яка відмовилася від отримання повідомлення з вищевказаних підстав) 18.04.2017 року, і яким чином було встановлено, що місцезнаходження його невідомо.

При цьому, стороною обвинувачення не спростовані доводи, що він спілкувався зі слідчою ОСОБА_12 через «вайбер» зі свого мобільного телефону, і що слідчій були відомі його контакти та місцезнаходження, і саме цим і пов`язується, що він направляв слідчій свої міркування 12.05.2017 року, при цьому, зазначив, що слідча повідомить його, коли йому необхідно буде з`явитися для надання показань по справі, і він чекав.

Матеріали справи не містять жодних доказів (ні за 2015 р., ні за 2016 р., ні за 2017 р.) щодо направлення та вручення ОСОБА_4 повістки про виклик, в тому числі у якості підозрюваного, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Згідно з відмітки з закордонному паспорті ОСОБА_4 , він повернувся з Польщі в Україну 23.05.2017 року та більше не виїжджав за кордон.

При цьому, органу досудового розслідування, що також вбачається з повідомлення про підозру від 18.04.2017, було відомо адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_4 АДРЕСА_1 .

Однак, не надано будь-яких доказів на підтвердження вчинення розшукових дій (направлення доручень, повідомлень, повісток тощо), в тому числі, за місцем реєстрації ОСОБА_4 , де за його словами, також проживає і його матір.

При цьому, не надано будь-яких доказів здійснення заходів, спрямовані на встановлення місцезнаходження ОСОБА_4 , як до виїзду його за кордон, так і після повернення, що фактично підтверджує позицію ОСОБА_4 , що його не розшукували правоохоронні органи, що він був на телефонному зв`язку зі слідчою, тому він і не знав, що перебуває у розшуку, а значить і не міг переховуватися.

Більш того, з оглянутого в судовому засіданні оригіналу паспорту громадянина України для виїзду за кордон вбачається, що ОСОБА_4 отримав його 12.07.2017 року в Управлінні ДМС в Івано-Франківській області. При цьому, перший паспорт ОСОБА_4 , за яким він виїжджав за кордон, починаючи з 2014 року, мав скінчити свою дію лише 06.11.2023 року. Таким чином, вказане додатково свідчить, що ОСОБА_4 не ухилявся від слідства.

При цьому, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК), пов`язує зупинення строків давності не з постановою слідчого від 03.05.2017 про зупинення слідства та розшук, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.

При цьому, з заяви ОСОБА_4 від 12.05.2017 року направленої слідчій ОСОБА_10 через «вайбер» зі свого номеру телефону вбачається, що останній висловлює незгоду з визнанням його вину у заподіянні потерпілому таких наслідків, однак він не зазначає, що він ухиляється чи буде ухилятися від слідства, а пояснив тимчасове перебування за кордоном у зв`язку з лікуванням, погрозами зі сторони потерпілого та необхідності працювати, фінансових причин.

Стороною обвинувачення не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що ОСОБА_4 ухилявся від слідства, що він здійснив дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду; не доведено що здійснювалися заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження; що ОСОБА_4 вчинялись умисні дії з метою переховування від слідства; що йому направлявся виклик і він був зобов`язаний з`явитися до правоохоронних органів за викликом.

Таким чином, матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_4 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства.

Отже, відсутні правові підстави вважати, що перебіг давності за вищевказаний злочин зупинявся.

Вказане повідомлення про підозру від 18.04.2017 року було вручене ОСОБА_4 23.10.2017 року, після його затримання, в цей же день постановою слідчого від 23.10.2017 відновлено досудове розслідування.

Також, ухвала слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26.04.2017 року, якою надано дозвіл на затримання ОСОБА_4 з метою застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, - не є безспірним доказом, який свідчить про ухилення підозрюваного від слідства. При цьому, в самій ухвалі вказано, що вона оскарженню не підлягає, що спростовує доводи обвинувачення та потерпілого, що вона не оскаржена обвинуваченим.

При цьому, Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.11.2017 р., ухвалу слідчого судді від 24.10.2017 р. скасовано та постановлено нову ухвалу, якою клопотання слідчого задоволено частково та застосовано до підозрюваного за ч. 1 ст. 140 КК України ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 32 000 грн.

В Ухвалі АСХО від 02.11.2017 р. вказано,що звертаючись із клопотанням слідчий та прокурор вказали, що підозрюваний ухиляється від слідства, не мешкає за постійним місцем проживання, знаходиться за межами України. Однак, вказані твердження, наведені у клопотанні, не свідчать про те, що ОСОБА_4 саме переховувався чи перешкоджав будь-яким чином кримінальному провадженню, оскільки про підозру у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення ОСОБА_4 був повідомлений лише 23.10.2017 року, а вже 24.10.2017 року стосовно нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави. Обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 , будучи належним чином викликаний до слідчого або прокурора умисно не з`явився та переховувався, а також щодо порушення ним покладених на нього ухвалою слідчого судді обов`язків, прокурором апеляційному суду не були повідомлені. Дані витягу з бази даних щодо осіб, які перетнули державний кордон України, підтверджують, що ОСОБА_4 протягом 2015 та 2016 років виїжджав за межі України та повертався назад до України, проте, в цей час він не мав процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні та будь-яких обмежень щодо виїзду за кордон. Крім того, стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_4 протягом 2015-2016 років викликався до слідчого, прокурора, чи органом досудового розслідування вживалися заходи для його розшуку в цей період часу.

Також суд враховує, що ухвалою суду від 15.11.2018 року було витребувано у органу досудового розслідування всі матеріали, які стосуються розшуку ОСОБА_4 .

Однак, достатніх відомостей для підтвердження факту ухилення обвинуваченого суду надано не було.

відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, за змістом статей 284 - 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже невизнання ним своєї вини у вчиненні злочину за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК) інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ним своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, наявні підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, а кримінальне провадження щодо нього підлягає закриттю.

Згідно зі ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Отже, зазначене положення кримінального процесуального закону не надає суду можливості вирішити питання стосовно цивільного позову при вирішенні питання щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимога цивільного позивача про відшкодування шкоди у цьому разі може бути вирішена в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне залишити без розгляду заявлений потерпілим ОСОБА_13 в ході досудового розслідування цивільний позов до ОСОБА_4 про стягнення на його користь матеріальну шкоду завдану злочином у розмірі 158424,46 грн., 23774,78 доларів США, 34896,94 шейків Ізраїлю, моральну шкоду завдану злочином 793728 грн.

Роз`яснити потерпілому право звернутися з позовом в порядку цивільного судочинства.

Процесуальні витрати відсутні.

В ході розгляду справи до суду надійшло клопотання заставодавця ОСОБА_11 про повернення їй внесеної суми застави у розмірі 32000 грн., яку вона внесла 26.10.2017 року.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 24.10.2017 р. відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань (№ 27) на 60 днів та відповідно до вимог п. 1 ч. 5 ст. 182 КПК України визначена застава у розмірі 32 000 грн.

Як вбачається з копії квитанції №3338669 від 26.10.2017, ОСОБА_11 внесла суму застави у розмірі 32000 грн. за ОСОБА_4 у справі №640/20444/15-к, н/п 1-кс/640/3318/17 до спливу терміну тримання під вартою.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.11.2017 р., ухвалу слідчого судді від 24.10.2017 р. скасовано та постановлено нову ухвалу, якою клопотання слідчого задоволено частково та застосовано до підозрюваного за ч. 1 ст. 140 КК України ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 32 000 грн., врахувавши вже сплачену ним заставу в цьому розмірі. Покладено на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Враховуючи, що застава, яка не була звернена в дохід держави в ході розгляду справи, то внесений розмір застави підлягає поверненню заставодавцю після набрання цією ухвалою законної сили.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у виді застави до набрання ухвалою законної сили залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 129, 182, 284, 285, 350, 372 КПК України, ст. 49 КК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності задовольнити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000118 від 28.10.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, - залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_7 право на звернення із зазначеним позовом в порядку цивільного судочинства.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді застави з покладеними Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.11.2017 р. обов`язками, залишити без змін до моменту набрання цією ухвалою законної сили.

Після набрання цією ухвалою законної сили повернути заставодавцю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , заставу у вигляді грошових коштів у розмірі 32000 (тридцять дві тисячі) грн. 00 коп., яка була внесена згідно з квитанцією №3338669 від 26.10.2017 на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Харківській області, відносно ОСОБА_4 , призначення платежу: застава, справа №640/20444/15-к, н/п 1-кс/640/3318/17 до спливу терміну тримання під вартою.

Процесуальні витрати відсутні.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 7-ми діб з моменту проголошення. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий