ЄУН № 331/777/19
Провадження №1-кс/331/1077/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , заявника ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання ОСОБА_4 в порядку ст. 206 КПК України про звільнення його з-під варти,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з клопотанням в порядку ст. 206 КПК України, в якому посилається на безпідставне утримання його під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

В обґрунтування клопотання обвинуваченим зазначено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2018 року у справі № 1-кп/331/82/2018 відносно нього була продовжена дія запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 01.01.2019 року. Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 року його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Вказаним вироком запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку у законну силу залишено без змін, без встановлення граничного строку дії вказаного запобіжного заходу, який, як він вважає, закінчився о 00 годині 01 хвилині 02.01.2019 року.

На даний час справа перебуває в провадженні Запорізького апеляційного суду і вказаний вирок не набрав законної сили, а тому, на його думку, наявні підстави, передбачені ст. 206 КПК України для звільнення його з-під варти. Апеляційна скарга до цього часу не розглянута, термін її розгляду наразі не визначений, що виключає точну дату набрання вироком законної сили і остаточного вирішення питання щодо його запобіжного заходу, судове засідання в апеляційній інстанції призначене на 08.04.2019 року.

Вказані обставини, на думку заявника, свідчать про відсутність жодних підстав, які б могли обґрунтовувати його подальше тримання під вартою, тому просить слідчого суддю негайно звільнити його з-під варти в порядку ч. 3 ст. 206 КПК України.

У судовому засіданні ОСОБА_4 клопотання підтримав у повному обсязі за викладеними вище мотивами та обґрунтуванням, наполягав на його задоволенні.

Захисник адвокат ОСОБА_5 підтримав вказане клопотання, просив його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та відсутність правових підстав для його задоволення.

Представник ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд вказаного клопотання без його участі, проти задоволення клопотання заперечував.

Слідчий суддя, вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 тримається під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», яка знаходиться в межах територіальної юрисдикції Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Вказаним вироком міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 залишено без змін у вигляді тримання під вартою. В строк відбування покарання ОСОБА_4 зараховано термін попереднього ув`язнення з 31 травня 2017 р. до набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. Наразі вирок законної сили не набрав.
Згідно супровідного листа вих. № 331/4277/17/1-кп/331/82/2018 від 04.01.2019 року, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 з апеляційною скаргою прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 року направлено до Запорізького апеляційного суду.
Згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Запорізького апеляційного суду, розгляд справи за вищевказаною апеляційною скаргою призначений на 08.04.2019 року на 11-30 годину.
Надаючи оцінку правомірності тримання ОСОБА_4 під вартою та, відповідно, наявності чи відсутності підстав для його звільнення з-під варти, слідчий суддя виходить з наступного.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

У разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначаються, окрім іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, одним з видів яких є запобіжний захід. (п. 2 ч. 4 ст. 374, п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 400 КПК України подання апеляційної скарги на вирок суду зупиняє його виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 532 КПК України, вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Згідно ч. 2 ст. 532 КПК України, у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

При цьому, за змістом ст. 205 КПК України рішення суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після його оголошення, а відповідно до ч. 2 ст. 534 КПК України судове рішення, яке належить виконувати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Отже, подання апеляційної скарги на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 рокуне зупиняє дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого, визначеного цим вироком.

Щодо посилань ОСОБА_4 на відсутність вказівки строку, на який стосовно нього застосовано відповідний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, то вони сприймаються критично, адже, відповідно до ч. 1 ст. 115 КПК України, строки можуть визначатися вказівкою на подію, якою в даному випадку є набрання вироком законної сили.

Таке встановлення строку не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на яку посилається ОСОБА_4 .

Так, відповідно до ст. 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою до провадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Згідно ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-УІ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, при тлумаченні положень Конвенції необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини.

В пунктах 46, 47 Рішення по справі «Руслан Яковенко проти України» (заява № 5425/11) Європейський суд з прав людини виклав таку позицію щодо застосування статті 5 Конвенції:

«Суд зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16 січня 2007 року).

У своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (див. рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28 березня 1990 року, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).»

Отже, в світлі практики Європейського суду з прав людини тримання ОСОБА_4 під вартою є законним ув`язненням особи після засудження його компетентним судом.

Що стосується посилання ОСОБА_4 на можливість звільнення останнього слідчим суддею з-під варти, то слід зазначити, що відповідно до засад кримінального процесуального законодавства, запобіжний захід обирається, змінюється та скасовується слідчим суддею на стадії досудового розслідування, а судом першої, апеляційної та касаційної інстанцій на стадії судового розгляду кримінального провадження.

Слідчий суддя, що розглядає скаргу, подану в порядку ст. 206 КПК України, не може перебирати на себе, в даному випадку, повноваження суду апеляційної інстанції, за яким перераховується ОСОБА_4 на час перегляду вироку за апеляційною скаргою та надавати оцінку рішенню суду першої інстанції, яким запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишений без змін до набрання вироком законної сили, що є прерогативою суду апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що обставин, які б свідчили про наявність підстав для ухвалення рішення, передбаченого ч. 3 ст. 206 КПК України, під час судового розгляду не встановлено, тому слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання ОСОБА_4 необхідно відмовити у зв`язку із його необґрунтованістю.

При цьому слідчий суддя приймає до уваги, що на момент розгляду вказаного клопотання, ОСОБА_4 не відбув призначене йому покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 року, навіть із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, який ухвалено обчислювати з 31 травня 2017 року.
Керуючись ст. ст. 206, 309, 372, 532 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 , поданого в порядку ст. 206 КПК України про звільнення його з-під варти відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1