ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/714/18 Справа № 209/1588/13-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

виправданого ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11

потерпілого ОСОБА_12

розглянувши 12 грудня 2018 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0000061 від 14 лютого 2013 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_12 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2018 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська (нині Дніпро), українця, громадянина України, який не одружений, має професійно-технічну освіту, не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпродзержинська (нині м. Кам`янське) Дніпропетровської області, українця, громадянина України, який не одружений, освіта вища, працює ПАО Дніпродзержинська ТЕЦ начальником виробничо-технічного відділу, раніше не судимого, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачувався органом досудового слідства у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України,

ВСТАНОВИЛА :

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, як особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілій, та виправдано його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення.

Вироком суду цивільний позов ОСОБА_12 задоволено в повному обсязі :

-стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2238 гривень 45 копійок та 300 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

-стягнуто з ОСОБА_8 вартість проведення судових експертиз на загальну суму 15 320 грн.80 коп. на користь держави.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно вироку судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , 04 червня 2012 року о 19 годині 30 хвилин - у світлий час доби, керуючи технічно справним легковим автомобілем ВАЗ-2101 р/н НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_13 , здійснював рух по проспекту Перемоги з боку автодороги Дніпродзержинськ - Єлизаветівка у напрямку проспекту Карла Маркса в м. Кам`янське (колишня назва м. Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області .

В порушення вимог п. 2.9 Правил дорожнього руху України, яка говорить: "Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин" , обвинувачений ОСОБА_8 здійснював рух у стані алкогольного сп`яніння.

Під`їжджаючи до перехрестя проспекту Перемоги з проспектом Маршала Жукова, перед яким встановлений дорожній знак пріоритету 2.1. ПДР України Дати дорогу, обвинуваченому ОСОБА_8 , як водієві механічного транспортного засобу, необхідно було стежити за розвитком дорожньої обстановки та можливими її змінами, і при подальшому русі через перехрестя, він повинен був переконатися, що це буде безпечним, і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Тобто ОСОБА_8 необхідно було бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, та при виявленні автомобіля, який наближався до перехрестя по головній дорозі дати йому дорогу. Іншими словами, водієві ОСОБА_8 необхідно було діяти у відповідності з вимогами п.п. 2.3. б, 16.11 Правил дорожнього руху України, які свідчать:

-2.3 б) "Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі";

-16.11 "На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, що наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху".

Однак, в порушення вищевказаних вимог пунктів Правил дорожнього руху України, обвинувачений ОСОБА_8 , як водій механічного транспортного засобу, здійснюючи управління технічно справним автомобілем, на сухому асфальтобетонному покритті, не переконався у відсутності небезпеки для себе та інших учасників, не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, при необмеженій видимості, здійснюючи свій рух зі швидкістю близько 60 км/год, проїжджаючи через умовну лінію перетину проїжджих частин, став перетинати перехрестя в напрямку проспекту Карла Маркса. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 , проявляючи злочинну недбалість, усвідомлюючи, що знаходиться на другорядній дорозі, своєчасно транспортні засоби, що рухаються по головній дорозі - по проспекту Маршала Жукова з боку проспекту 50 років СРСР не виявив, внаслідок чого здійснюючи рух без зупинки, допустив зіткнення з автомобілем ЗАЗ-110247 р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , що рухався по проїжджій частині проспекту Маршала Жукова, з боку проспекту 50 років СРСР у напрямку вищезгаданого перехрестя з приблизною швидкістю 40 км/год.

Після зіткнення, автомобіль ЗАЗ-110247 під керуванням водія ОСОБА_9 в неконтрольованому стані, скоїв наїзд на велосипед Azimut Storm під керуванням ОСОБА_14 , який здійснював рух по проспекту Маршала Жукова з боку проспекту Металургів у напрямку вищезгаданого перехрестя.

В результаті даної ДТП пасажирці автомобіля ЗАЗ-110247 ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 744-Е від 07 липня 2012 року, були заподіяні тілесні ушкодження, у вигляді: синців тулуба, кінцівок, крововиливи під оболонки та у речовину мозку; перелом правої ключиці, перелом 2-10 ребер по лінії від середньо-ключичної до передньо-пахвинної ліворуч: перелом 2-8-го ребер по середньо-ключичній лінії праворуч з пошкодженням пристінкової плеври; перелом 2-10-го ребер по лопатковій лінії ліворуч, 2-10-го ребер по лопатковій лінії праворуч з пошкодженням пристінкової плеври; крововиливи у оточуючи м`язи в місцях переломів, рана нижньої долі правої легені, інфільтруючи крововиливи в вісцеральну плевру легень, інфільтруючи крововиливи. Виявлена сполучена тупа травма тіла відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, по ознаці небезпеки для життя та в даному випадку призвела до смерті, утворилася від дії тупого твердого предмета, предметів, або при вдарі о такі предмети, якими можуть бути виступаючи частини салону автомобіля, незадовго до потрапляння у лікарню.

У прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, що спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_15 , знаходиться порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.16.11 та знаку пріоритету 2.1 Дати дорогу Правил дорожнього руху України, оскільки зазначені порушення в їх сукупності, безпосередньо спричинили настання даної події.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілій.

Обвинувачений ОСОБА_9 органами досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин: ОСОБА_8 04 червня 2012 року о 19 годині 30 хвилин - у світлий час доби, керуючи технічно справним легковим автомобілем ВАЗ-2101 р/н НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_13 , здійснював рух по проспекту Перемоги з боку автодороги Дніпродзержинськ-Єлизаветівка у напрямку проспекту Карла Маркса в м. Дніпродзержинську (теперішня назва м. Кам`янське).

В порушення вимог п. 2.9 Правил дорожнього руху України, яка говорить: "Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин", обвинувачений ОСОБА_8 здійснював рух у стані алкогольного сп`яніння.

Під`їжджаючи до перехрестя проспекту Перемоги з проспектом Маршала Жукова, перед яким встановлений дорожній знак пріоритету 2.1. ПДР України Дати дорогу, обвинуваченому ОСОБА_8 , як водієві механічного транспортного засобу, необхідно було стежити за розвитком дорожньої обстановки та можливими її змінами, і при подальшому русі через перехрестя, він повинен був переконатися, що це буде безпечним, і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Тобто ОСОБА_8 необхідно було бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, та при виявленні автомобіля, який наближався до перехрестя по головній дорозі дати йому дорогу. Іншими словами, водієві ОСОБА_8 необхідно було діяти у відповідності з вимогами п.п. 2.3. б, 16.11 Правил дорожнього руху України, які свідчать:

- 2.3 б) "Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі";

- 16.11 "На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, що наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху".

Однак, в порушення вищевказаних вимог пунктів Правил дорожнього руху України, обвинувачений ОСОБА_8 , як водій механічного транспортного засобу, здійснюючи управління технічно справним автомобілем, на сухому асфальтобетонному покритті, не переконався у відсутності небезпеки для себе та інших учасників, не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, при необмеженій видимості, здійснюючи свій рух зі швидкістю близько 60 км/год, проїжджаючи через умовну лінію перетину проїжджих частин, став перетинати перехрестя в напрямку проспекту Карла Маркса. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 , проявляючи злочинну недбалість, усвідомлюючи, що знаходиться на другорядній дорозі, своєчасно транспортні засоби, що рухаються по головній дорозі - по проспекту Маршала Жукова з боку проспекту 50 років СРСР, не виявив, внаслідок чого здійснюючи рух без зупинки, допустив зіткнення з автомобілем ЗАЗ-110247 р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , що рухався по проїжджій частині проспекту Маршала Жукова, з боку проспекту 50 років СРСР у напрямку вищезгаданого перехрестя з приблизною швидкістю 40 км/год.

В свою чергу, водій автомобіля "ЗАЗ-110247" ОСОБА_9 , керуючи вказаним автомобілем, здійснюючи рух по проспекту Маршала Жукова, з боку проспекту 50 років СРСР в напрямку проспекту Металургів, при наближенні до перехрестя з проспектом Перемоги, при відсутності дорожніх знаків 1.22,1.23.1-1.23.4 або 2.3, повинен був діяти у відповідності з вимогами п.16.12 ч.1 Правил дорожнього руху України, які свідчать: "На перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобі зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч". Крім того, за відсутності зазначених дорожніх знаків, водій ОСОБА_9 повинен був вважати, що знаходиться на нерегульованому перехресті рівнозначних доріг.

Однак, обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи автомобілем "ЗАЗ-110247" та наближаючись до перехрестя проспекту Маршала Жукова з проспектом Перемоги зі швидкістю 40 км/год, своєчасно транспортні засоби, які наближаються до вказаного перехрестя праворуч від нього - не виявив, заходи до зменшення швидкості не вжив та рухаючись без зміни швидкісних параметрів руху, скоїв зіткнення з автомобілем "ВАЗ-2101" р/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався по проспекту Перемоги, з боку автодороги "Дніпродзержинськ- Єлизаветівка" в напрямку проспекту Карла Маркса.

При виконанні вимог п.16.12 ч.1 Правил дорожнього руху України водій автомобіля "ЗАЗ - 110247" ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти зазначеній дорожньо-транспортній пригоді, і не відповідність дій водія ОСОБА_9 вимогам п.16.12 ч.1 Правил дорожнього руху України, також знаходиться в причиною зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Також, після зіткнення, автомобіль ЗАЗ-110247 під керуванням водія ОСОБА_9 в неконтрольованому стані, скоїв наїзд на велосипед Azimut Storm під керуванням ОСОБА_14 , який здійснював рух по проспекту Маршала Жукова з боку проспекту Металургів у напрямку вищезгаданого перехрестя.

В результаті даної ДТП пасажирці автомобіля ЗАЗ-110247 ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 744-Е від 07 липня 2012 року, були заподіяні тілесні ушкодження, у вигляді сполученою тупої травми тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, по ознаці небезпеки для життя та в даному випадку призвела до смерті, утворилася від дії тупого твердого предмета, предметів, або при вдарі о такі предмети, якими можуть бути виступаючи частини салону автомобіля, незадовго до потрапляння у лікарню.

На думку органу досудового слідства у прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, що спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_15 , знаходиться порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.16.11 та знаку пріоритету 2.1 Дати дорогу Правил дорожнього руху України, та порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.16.12 ч.1 Правил дорожнього руху України, оскільки зазначені порушення в їх сукупності, безпосередньо спричинили настання даної події.

Вищевказані дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілій.

В частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст.286 КК України суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст.286 КК України не знайшла свого об`єктивного підтвердження , зважаючи на те , що у прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, що спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_15 , знаходиться порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.16.11 та знаку пріоритету 2.1 Дати дорогу Правил дорожнього руху України , у зв`язку з чим судом, ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, як особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілій, та виправдано його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати в частині призначення йому покарання, змінивши вирок призначивши йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково, в відшкодування моральної шкоди задовольнити суму 150 000 грн. в іншій частині залишити без змін.

В частині визнання ОСОБА_9 , невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та його виправдання - скасувати, та винести рішення відповідно до якого ОСОБА_9 -визнати винним в скоєнні злочину.

В обґрунтування обвинувачений наголошує, що на вирок суду, могли вплинути ті обставини, що в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_9 також порушив Правила безпеки дорожнього руху, а саме п.16.12 ПДР України, невиконання якого знаходиться у причинному зв`язку з настанням події ДТП.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 3147-12 від 11.09.2012 року, яка проведена у Дніпропетровському НДІСЕ, яку суд визнав як доказ по справі - підтверджуючи мою провину, водій ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до п.16.12 ПДР України, невиконання якого знаходиться у причинному зв`язку з настанням події ДТП. Цей доказ в частині провини ОСОБА_9 судом не прийнятий до уваги.

Відповідно до показів експерта ОСОБА_16 , які він надав в суді першої інстанції, на уточнююче запитання експерт пояснив, що згідно Правил дорожнього руху України, одночасно для обох водіїв дане перехрестя не може бути як рівнозначним та і нерівнозначним, але зазначив, що незалежно від цього він оцінював дії ОСОБА_9 як оператора, у якого перед перехрестям був відсутній дорожній знак «Головна дорога», тому проїжджаючи вказане перехрестя він повинен був керуватись п.16.12 ПДР України та вважати, що знаходиться на другорядній дорозі та так само і діяти. За дачу такого висновку та за дачу своїх свідчень, експерт попереджався про кримінальну відповідальність

Крім того, в матеріалах кримінального провадження, відсутні які небудь експертизи, які б вказували, що в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_17 наближаючись до перехрестя, перед яким відсутній дорожній знак «Головна дорога», повинен був вважати що він знаходиться на головній дорозі. Комісійна автотехнічна експертиза, з тих самих вихідних даних по яким проводилась первісна автотехнічна експертиза - судом не призначалась та не проводилась.

В апеляційній скарзі обвинувачений наголошує що, приймаючі рішення про покарання у вигляді 4 (чотири) років позбавлення волі, суд урахував думку потерпілого ОСОБА_12 , який просив суд дати йому максимальне покарання. Так, потерпілий ОСОБА_12 неодноразово вказував, що жодного разу у нього не просив вибачення. Кожен раз в суді при допиті, в судових дебатах та на останньому слові він просив вибачення у потерпілого, це продовжувалось на протязі більш п`яти років, з початку первісного розгляду справи.

На думку апелянта приймаючи таке рішення суд не врахував, що такі тяжкі, незворотні наслідки у виді смерті матері потерпілого ніколи не можуть бути усуненими та пом`якшеними, також те що прохання потерпілого ОСОБА_12 ґрунтується на емоційно-психологічному стані і його суб`єктивному відношенню до того, що відбулося, оскільки, жодне покарання призначене обвинуваченому не зможе повернути потерпілу та пом`якшити тягар такої втрати.

Разом з тим, в судовому рішенні зазначено, що враховано досудова доповідь, однак при призначенні покарання судом досудова доповідь в кримінальному провадженні - не врахована, а також не враховані висновки органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_18 без позбавлення волі. Також не враховано соціально-психологічну характеристику, органу пробації згідно з якою: « ОСОБА_18 схильний дотримуватися стереотипів і загальних норм і правил. Не схильний застосовувати насильство або агресію у вирішенні проблеми. Має високий рівень соціального контролю. Схильностей до відхилення поведінки не виявлено, не приймає насильства, як засіб вирішення проблем. Вимагає співпереживання і глибинного розуміння. Ризик здійснення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький. Ризик безпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб оцінюється як низький.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким: визнати винним ОСОБА_19 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; визнати винним ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Цивільний позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2238 грн. 45 коп. та 300 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з обвинувачених судові витрати за проведення судових експертиз в загальній сумі 15320,8 грн. в рахунок держави.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор наголошує, що в порушення вимог

п.п. 2.3. б), 16.11 Правил дорожнього руху ОСОБА_8 , як водій механічного транспортного засобу, здійснюючи управління технічно справним автомобілем, на сухому асфальтобетонному покритті, не переконався у відсутності небезпеки ні для себе та інших учасників, не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, при необмеженій видимості, здійснюючи свій рух зі швидкістю близько 60 км/год., проїжджаю через умовну лінію перетину проїжджих частин, став перетинати перехрестя в напрямку проспекту Карла Маркса. При цьому, ОСОБА_8 , проявляючи злочинну недбалість усвідомлюючи, що знаходиться, на другорядній дорозі, своєчасно транспортні засоби, рухаються по головній дорозі - по проспекту Маршала Жукова з боку проспекту 50 років СРСР не виявив, внаслідок чого здійснюючи рух без зупинки, допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110247» д.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , що рухався по проїжджій частині проспекту Маршала Жукова, з боку проспекту 50 років СРСР у напрямок вищезгаданого перехрестя з приблизною швидкістю 40,0 км / год.

Крім того, в свою чергу, водій автомобіля «ЗАЗ-110247» ОСОБА_20 , керуючи вказаним автомобілем, здійснюючи рух по проспекту Маршала Жукова, з боку проспекту 50 років СРСР напрямку проспекту Металургів, при наближенні до перехрестя з проспектом Перемоги, прі відсутності дорожніх знаків 1.22. 1.23.1 - 1.23.4 або 2.3, повинен був діяти у відповідності з вимогами п.16.12 ч.1 Правил дорожнього руху України, які свідчать: «На перехресті рівнозначній доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч». Крім того, за відсутності зазначених дорожніх знаків, водії ОСОБА_9 повинен був вважати що знаходиться на нерегульованому перехресті рівнозначна доріг.

Однак ОСОБА_20 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-110247» та наближаючись до перехрестя проспекту Маршала Жукова з проспектом Перемоги зі швидкістю 40 км/год., своєчасне транспортні засоби, які наближаються до вказаного перехрестя праворуч від нього - не виявив, заходи до зменшення швидкості не вжив та рухаючись без зміни швидкісних параметрів руху, скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2101» н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався по проспекту Перемоги, з боку автодороги «Дніпродзержинськ-Єлізаветівка» в напрямку проспекту Карла Маркса.

Так, при виконанні вимог п. 16.12 ч.1 Правил дорожнього руху України водій автомобіля «ЗАЗ-110247» ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти зазначеній дорожньо-транспортній пригоді. Крім того, після зіткнення, автомобіль «ЗАЗ-110247» під керуванням водія ОСОБА_9 в неконтрольованому стані, скоїв наїзд на велосипед «Azimut Storm» під керуванням ОСОБА_14 , який здійснював рух по проспекту Маршата Жукова з боку пр. Металургію в у напрямку вищезгаданого перехрестя.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме судом в порушення вимог ч.1 ст. 373 КПК України вказаний вирок ухвалено без зазначення пунктів та частини статей 284 КПК України на підставі яких було виправдано ОСОБА_9 .

Однак, суд при ухвалені вироку взагалі не взяв до уваги рекомендації п.7 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року відповідно до якого , у випадках, коли передбачені ст.286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів , суди повинні з`ясовувати характер , які допустив кожен з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним з водіїв їх недодержання іншим чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків.

Суд першої інстанції не мотивуючи своє рішення не взяв до уваги доводи сторони обвинувачення , які ґрунтуються на фактичних обставинах справи та встановлені відповідно до рекомендацій вказаного п.7 Постанови пленуму Верховного суду України та вказують на підтвердження вини ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Крім того, висновком судової авто-технічної експертизи №3147-12 від 11.09.2012, яку було проведено з врахуванням протоколу огляду місця події, протоколів оглядів транспортних засобів, протоколів відтворення обстановки та обставин події, як за участю обвинувачених так і свідка ОСОБА_21 , а також з урахуванням усіх доказів в їх сукупності, встановлено, що при заданому механізмі пригоди дії водія автомобіля ВАЗ-2101 ОСОБА_8 не відповідали п.16.11. і дорожнього знака 2.1. додатку №1 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з пригодою яка розглядається, а також дії автомобіля ЗАЗ-110247 ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.16.12. Правил дорожнього України, що також з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з пригодов яка розглядається.

Разом з тим, в порушення вимог ст. ст. 370, 374 КПК України судом не зазначено мотивів врахування вказаного висновку експерта при обґрунтуванні вини ОСОБА_8 та неврахуванні при розгляді дій ОСОБА_9 , хоча саме вказаний доказ є допустимим та він стверджує причинний зв`язок між діями, як ОСОБА_8 так і ОСОБА_9 та настанням негативних наслідків.

Крім того, у вироку суду взагалі відсутні посилання на пункти Правил дорожнього руху згідно яких повинен був діяти і діяв ОСОБА_9 безпосередньо перед настанням ДТП які б вказували на те, що порушень правил дорожнього руху України ОСОБА_9 не допущено. В обґрунтування недоведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 суд першої інстанції у вироку посилається на висновок авто-технічної експертизи №11418/14 від 29.08.2014 року який взагалі не містить відомостей про те, яким чином у даній дорожній обстановці мав діяти ОСОБА_9 як водій транспортного засобу. Разом з тим, вказаний висновок надано щодо проїзду будь-якого перехрестя, де присутні всі знаки пріоритету, а не вказаного на якому знак пріоритету був відсутній по ходу руху водія ОСОБА_9 ..

Враховуючи зазначене, в умовах місця пригоди водій автомобіля ВАЗ, по напрямку руху якого було встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», був належним чином проінформований щодо порядку та черговості проїзду перехрестя. В той же час відсутність по напрямку руху водія автомобіля ЗАЗ дорожнього знаку 2.3 «Головна дорога» не надавато водію пріоритету на першочерговий проїзд і. тим самим, не давало йому об`єктивної можливості на визначення переваги в русі. Однак судом вказані доводи сторони обвинувачення не прийнято до уваги, а питання яким чином в даній дорожній обстановці повинен був діяти ОСОБА_9 , як водій транспортного засобу, взагалі затишилось поза увагою суду, а з`ясування саме цієї обставини має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Висновок судової авто-технічної експертизи №11418/14 від 29.08.2014 повністю суперечить висновку судової авто-технічної експертизи №3147-12 від 11.09.2012 в частині відповідності дій ОСОБА_9 вимогам Правил дорожнього руху України, однак у оскаржуваному вироку взагалі не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Так, в мотивувальній частині вироку зазначено, що суд не приймає як доказ висновки автотехнічної експертизи №3147-12 від 11.09.2012. які винесені по 7, 8, 9 питанням, оскільки вказані висновки ґрунтується лише на даних, заданих постановою слідчого, в той-же час в іншій частині вказаний висновок експерта судом приймається як доказ хоча вона також ґрунтується лише на даних, заданих постановою, однак судом не зазначено, які саме дані, що використовувались при наданні відповідей на питання 7, 8, 9 не відповідають дійсності, а отже в цій частині вирок невмотивований взагалі.

Крім того прокурор вважає, що висновки суду в частині виправдання ОСОБА_9 викладені у вироку від 13.07.2018 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтуються тільки на показаннях обвинуваченою ОСОБА_9 , висновку судової автотехнічної експертизи №11418/14 від 29.08.2014 та частини показань експерта ОСОБА_16 , вирваних з контексту і без урахування інших письмових доказів, які були досліджені у ході судового розгляду.

Також встановлено, що ОСОБА_9 , керуючи автомобілем при відсутності дорожніх знаків 1.22. 1.23.1 - 1.23.4 або 2.3. повинен був діяти у відповідності з вимогами п.16.12 ч.1 Правил дорожнього руху України, які свідчать: «На перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового/ транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються «праворуч». Крім того, за відсутності зазначених дорожніх знаків, водій ОСОБА_9 повинен був вважати, що знаходиться на нерегульованому перехресті рівнозначних доріг.

Незважаючи на те, що стороною обвинувачення чітко вказано па пункти Правил дорожнього руху України, які порушили як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_9 , та на доведеність причинного наслідкового зв`язку між діями та негативними наслідками, які настали, суд при виправданні ОСОБА_9 обмежився тільки фразою, що "дії водія ОСОБА_9 в дорожній обстановці на час ДТП, некоректно регламентувати до п. 16.12 ПДР України" без зазначення нормативно правових акті що свідчили про те, що ОСОБА_9 діяв у рамках закону.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати , в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі строком на сім років. В іншій частині вирок потерпілий не оскаржує.

На думку потерпілого вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, так як воно за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Апелянт звертає увагу, що ОСОБА_8 скоїв злочин в стані алкогольного сп`яніння, який доводиться не тільки відповідними медичними документами, але і тим, що ОСОБА_8 свою вину в пред`явленому йому обвинувачені визнав повністю, а обвинувачується він, відповідно до обвинувального акту, в тому, що в порушення вимог п.2.9 Правил дорожнього руху керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, в обвинувальному акті зазначено, що обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 є вчинення правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. Те, що стан алкогольного сп`яніння заважав ОСОБА_8 правильно оцінювати дорожню обстановку доводиться тим, що він не бачив не тільки знаку «Надати дорогу», але навіть не бачив автомобіля ЗАЗ, з яким він допустив зіткнення, та який був розташований на шляху автомобіля ВАЗ, тобто безпосередньо перед Каліновським.

Крім того, суд першої інстанції факт алкогольного сп`яніння вважає доведеним і не ставить його під сумнів, але одночасно не в повній мірі враховує цю обтяжуючу обставину при призначенні покарання, як і не враховує те, що ОСОБА_8 раніше, ще до вчинення кримінального правопорушення, скоїв адміністративний проступок, відповідальність за який передбачена ст.130 КУпАП, і на момент скоєння злочину відповідною постановою суду був позбавлений права керування транспортним засобом за ухилення від проходження медичного огляду на стан сп`яніння. Тобто, керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та з ознаками останнього є достатньо сталою практикою для ОСОБА_8 , що не може не впливати на розмір покарання.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України та ухвалити новий вирок відносно ОСОБА_9 , думку обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які просили залишити вирок без змін, думку потерпілого ОСОБА_12 , який просив призначити ОСОБА_8 більш суворе покарання, думку прокурора, який просив скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок , відповідно до доводів викладених в апеляційній скарзі прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, додатково дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:

1)вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа,

2)кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим,

3)в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції на думку колегії суддів обґрунтовано прийшов до висновку про те, що органами досудового розслідування не доведено що в діяннях обвинуваченого ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, передбачений ч.2 ст. 286 КК України.

Не можливо погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд безпосередньо не дослідив докази надані стороною обвинувачення,оскільки судом першої інстанції з достатньою повнотою були досліджені всі надані сторонами кримінального провадження докази та суд надав їм належну оцінку у вироку суду.

Судом згідно з вимогами ст.94 КПК України після всебічного , повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження , у вироку було надано оцінку кожному доказу з точки зору належності , допустимості , достовірності , а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 374 КПК України, суд в мотивувальній частині виправдувального вироку зазначив формулювання обвинувачення, яке було висунуто ОСОБА_9 та визнано судом недоведеним та навів докази сторони обвинувачення .

Також судом відповідно до вказаної норми зазначено мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення, тому доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 щодо недотримання судом вимог кримінального процесуального закону при ухвалені виправдувального вироку є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з тим, що при оформлені виправдувального вироку судом деякі докази викладені дуже детально, що ускладнює їх сприйняття, однак дані обставини не впливають на законність, обгрунтованність та вмотивованість судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, проте сторона обвинувачення не надала суду достатніх, вагомих та допустимих доказів, які б у своїй сукупності доводили винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому протиправного діяння.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення, місцевий суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів та дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому встановив, що жоден із цих доказів не доводить поза розумним сумнівом, що ОСОБА_9 скоїв злочин.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 , щодо скоєння злочину ОСОБА_9 , в межах своїх повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, повторно дослідив, а саме висновки судових авто технічних експертиз, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 в частині наявності в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Так, у ході проведення судового розгляду кримінального провадження за клопотанням сторони захисту було проведено експертизи,на дослідження яких було поставлено питання, які не були досліджені у ході проведення досудового розслідування, хоча як у ході проведення досудового розслідування так і судового розгляду було з достатньою повнотою встановлено, що на момент пригоди на даному перехресті по напрямку руху автомобіля ЗАЗ під керуванням ОСОБА_9 були встановлені дорожні знаки 1.39 « Інша небезпека ( аварійно-небезпечна ділянка)», 5.35.1 « Пішохідний перехід», в зустрічному напрямку-2.3 « Головна дорога», тоді як по напрямку руху автомобіля ВАЗ під керуванням ОСОБА_8 - 2.1 « Дати дорогу».

Саме висновки вказаної експертизи № 11418/14-52 від 29.08. 2014 року свідчать про те, що враховуючи наявну в матеріалах провадження схему організації дорожнього руху на даному перехресті та наявність на одній з доріг дорожнього знаку 2.1 « Дати дорогу» без наявності таблички ( табличка 7.8, яка могла б вказувати про те, що на даному перехресті головна дорога змінює напрямок) говорить про те, що дане перехрестя є нерегульованим нерівнозначним ( а.п.155-158 т.3)

Експерт також зазначає, що не можна не враховувати, що дорожні знаки пріоритету конструктивно виконані такої форми, що учасники дорожнього руху маючи в полі зору обриси даного знаку ( з титульної сторони) можуть розпізнати їх, що неодноразово вказував в своїх показах обвинувачений ОСОБА_9 та свідчить наявна фототаблиця на а.п. 103 т.2, де з автомобілю, який рухався по напрямку руху автомобіля ЗАЗ під керуванням ОСОБА_9 убачається по напрямку руху автомобіля ВАЗ під керуванням ОСОБА_8 знак 2.1 « Дати дорогу».

Таким чином, експерт дійшов висновку, що наявність одного із двох необхідних знаків пріоритету дає можливість водію визначити, що дане перехрестя є нерівнозначним, що повністю спростовує висновки автотехнічної експертизи № 3147-12 від 11.09. 2012 року, оскільки при експертному дослідженні у наведеній прокурором висновку, не досліджувалося питання до якого перехрестя слід віднести місця скоєння ДТП за участю обвинувачених, що було істотним для вирішення питання, як повинен діяти кожен з водіїв на даному перехресті.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що суд не обґрунтовано послався при ухвалені виправдувального вироку відносно ОСОБА_9 на висновки судової автотехнічної експертизи № 23135/16-52 від 28.01. 2016 року, яку було проведено у ході судового розгляду за клопотанням прокурора.

Саме при дослідженні поставлених перед експертом питань,експерти дійшли висновку, що встановити експертним шляхом чи мав водій автомобіля ЗАЗ- ОСОБА_9 технічну можливість уникнути даного зіткнення не можливо.

В свою чергу, технічна можливість уникнути даного зіткнення у водія автомобіля ВАЗ ОСОБА_8 полягала у виконанні вимог п.п. 16.11 та 19.3 ПДР, для виконання яких не убачається перешкод технічного характеру.

Приймаючи до уваги висновок від 29.08. 2014 року № 11418/14-52 в частині того, що дане перехрестя на момент ДТП, враховуючи схему організації дорожнього руху, є нерегульованим нерівнозначним та не містило ознак того, що головна дорога змінювала напрямок руху( відсутність відповідної таблички), а також враховуючи, що кінець головної дороги позначається відповідним знаком 2.4 « Кінець головної дороги» р. 33 ПДР України, який також на момент ДТП був відсутній, дії водія ОСОБА_9 в даній дорожній обстановці з технічної точки зору некоректно регламентувати відповідно до п. 16.12 ПДР України, який стосується лише проїзду рівнозначних перехресть.( а.п.76-80 т.4).

Наведені висновки двох експертиз повністю узгоджувалися з показами свідка очевидця ДТП - ОСОБА_22 , тоді як експерт ОСОБА_16 в судовому засіданні саме підтвердив невідповідність саме дорожнього облаштування даного перехрестя в момент ДТП, що було досліджено експертами у ході проведення експертизи та знайшло своє відображення у висновку від 29.08. 2014 року та від 28.01. 2016 року та є обґрунтуванням висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів.

Саме вказані висновки експертиз повністю спростували раніш проведену експертизу, на яку, як на доказ обвинувачення посилається прокурор (№ 3147-12 від 11.09. 2012 року) та суд першої інстанції обґрунтовано відкинув висновки зазначеної прокурором експертизи з наведенням обґрунтування, а тому в даному випадку доводи апеляційної скарги прокурора не можна визнати слушними.

Таким чином, судом першої інстанції при мотивуванні свого рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та відсутності складу злочину в діях водія ОСОБА_9 з`ясовано хто з водіїв - і якими діями створив небезпечну дорожню обстановку, а далі - і аварійну ситуацію. Таким чином, судом першої інстанції поза розумним сумнівом встановлено, що в причинному зв`язку з наслідками визнаються порушення правил безпеки руху з боку того водія, який створив аварійну ситуацію, хто з них мав більшу можливість уникнути зіткнення, тобто в сукупності доказів встановив, що саме водій ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути зіткнення та тяжких наслідків, які настали у вигляді смерті матері ОСОБА_9 - ОСОБА_15 .

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 289 КК у апеляційних скаргах не оспорюється.

Зі змісту скарги убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.

Що стосується доводів ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і надмірної суворості призначеного йому покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Не обґрунтованим на думку колегії суду є доводи апеляційної скарги потерпілого з приводу призначеного покарання, яке на його думку є м`яким, оскільки призначене покарання відповідає принципу індивідуалізації, є достатнім і необхідним для виправлення винуватого, а доводи потерпілого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, колегія суддів вважає непереконливими.

Призначаючи покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є, тяжким дані про особу обвинуваченого, який раніш не судимий, позитивно характеризується за місцем мешкання, шкоду не відшкодував.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 суд визнав щире каяття, а обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів не убачає порушень вимог кримінального процесуального та кримінального закону, які б були підставою для скасування вироку суду або його зміні, тому апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_12 та прокурора не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_12 та прокурора у кримінальному провадженні - залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4