Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальну справу за апеляцією засудженої ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженка м. Києва, громадянка України,

що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судима,

засуджена за ч.2 ст.377 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року ОСОБА_7 зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 02.04.2012 року по 29.08.2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі безпосередньо по його повному відбуттю.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину щодо судді за наступних обставин.

23 січня 2012 року у зв`язку зі зняттям з обліку Деснянським районним центром зайнятості населення в м. Києві ОСОБА_7 звернулася до Деснянського районного _______________________________

Справа № 11/824/53/2019
Категорія: ч.2 ст.377 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
суду м. Києва з адміністративним позовом до Деснянського районного центру зайнятості в м. Києві про скасування рішення про відмову у наданні їй статусу безробітного та зняття з обліку.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 14.02.2012 року (суддя ОСОБА_9 ) в адміністративній справі № 2а-335/12 за позовом ОСОБА_7 до Деснянського районного центру зайнятості населення в м. Києві у задоволенні позовних вимог відмовлено.

02.04.2012 року близько 14 години 30 хвилин ОСОБА_7 , будучи незадоволеною прийнятим суддею ОСОБА_9 рішенням не на її користь і тим, що, на її думку, подану нею апеляцію було занадто пізно направлено до суду апеляційної інстанції, діючи умисно, з мотивів особистої неприязні до судді ОСОБА_9 і маючи на меті нанести їй тілесні ушкодження, прибула до її службового кабінету № 25, що у приміщенні Деснянського районного суду м. Києва за адресою: Київ, пр-т Маяковського, 5-в.

Надалі, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення судді ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 , висловлюючись на адресу останньої зневажливими словами, швидко пройшла за межі її робочого столу, обійшовши її ззаду, та продовжуючи висловлювання вказаного характеру, вхопила її правою рукою за праве плече та почала намагатись розвернути до себе обличчям для нанесення ударів.

Однак у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 не вдалось розвернути до себе обличчям потерпілу та у світлі того, що остання почала кликати на допомогу, ОСОБА_7 почала наносити удари у доступні для неї ділянки тіла, а саме, в область лівого боку шиї, дещо нижче потилиці. Також декілька ударів ОСОБА_7 спробувала нанести безпосередньо в потилицю, але ці удари пройшли поверхнево, так як ОСОБА_9 їх намагалась уникнути.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч.2 ст.377 КК України як умисне заподіяння судді легких тілесних ушкоджень у зв`язку з її діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя.

В апеляції з доповненнями засуджена просить вирок суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення, яким виправдати її у зв`язку з відсутністю події злочину, а також спростовувати інформацію про наявність у неї в момент вчинення протиправного діяння чи після цього психічного розладу і скасувати постанову Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року про поміщення її до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

На обґрунтування незаконності вироку ОСОБА_7 зазначає, що 2 квітня 2012 року близько 15 години 30 хвилин у кабінеті судді ОСОБА_9 в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва за вказаною раніше адресою вона лише розмахувала руками, стоячи перед суддею, у зв`язку з чим висновки суду про заподіяння судді легких тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя, не відповідають фактичним обставинам справи. Докази наявності у потерпілої тілесних ушкоджень, які могли утворитись від її дій, а також заподіяння тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю судді, на переконання засудженої, у справі відсутні.

Як вказує засуджена, суд першої інстанції не взяв до уваги її показання, показання потерпілої, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про те, що події відбувалися не о 14 годині 30 хвилин, як зазначено у вироку, а о 15 годині 30 хвилин, не встановив, чим вона наносила удари, і поклав в обґрунтування висновків про її винуватість показання потерпілої та вказаних свідків, які не узгоджуються між собою і суперечать тим показанням, які вони давали під час досудового слідства. Так, під час досудового слідства потерпіла, свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не повідомляли про скарги ОСОБА_9 на біль у шиї та про завдання нею ОСОБА_9 ударів у шию. Дані про наявність у потерпілої тілесних ушкоджень з`явилися після її огляду судово-медичним експертом і можуть бути побутовою травмою. При цьому ОСОБА_7 ставить під сумнів виявлення у потерпілої синця на задній поверхні шиї зліва від серединної лінії у верхній третині розмірами 3,6 х 15 см, оскільки розмір вказаної ділянки у людини не перевищує 7 см, у зв`язку з чим вважає, що експерт склав завідомо неправдивий висновок. Враховуючи те, що у висновку експерта зазначено про можливість утворення тілесного ушкодження у певний строк та за певних обставин, вважає, що цей висновок сам по собі не доводить, що виявлене у ОСОБА_9 тілесне ушкодження було спричинено саме нею. Також висловлює припущення про наявність у потерпілої тілесного ушкодження до цих подій та стверджує про надання потерпілою та свідками завідомо неправдивих показань.

Не погоджується і з висновками суду першої інстанції про відсутність відомостей, які б спростовували достовірність висновків експертів, оскільки при призначенні і проведенні експертиз вона була позбавлена можливості реалізувати свої права, передбачені ст.197 КПК України 1960 року. Про наявність висновку судово-медичної експертизи № 105/І від 24.04.2012 року, яка була призначена 03.04.2012 року, дізналася лише 23.05.2012 року. Тоді ж стало відомо про наявність висновку стаціонарної комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 178 від 15.05.2012 року, призначеної 11.04.2012 року. При цьому постанова Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року про поміщення її до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи приймалася за її та захисника відсутності, і копію цієї постанови, яка підлягає оскарженню, їй було вручено лише 23.01.2015 року. Вказане судове рішення приймалося на підставі висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи, який у справі відсутній. Допитані в судовому засіданні експерти заперечили наявність такого висновку. Натомість, у справі міститься рекомендація в.о. директора Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_12 про проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, яка видана всупереч повноваженням. Оригінали медичної документації слідчим до справи не долучені і доказом не визнані, і експерти дійшли висновку про її психічний стан на підставі помилково сприйнятого ними опису обставин справи без її огляду. Тож, внаслідок незаконного поміщення до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи слідчий порушив її право на захист.
Стверджуючи про недопустимість як доказів даних у висновку додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 793 від 21.08.2012 року, ОСОБА_7 звертає увагу на призначення експертизи судом без її та захисника участі, тобто з порушенням права на захист. Проведення повторного дослідження її психічного стану у 2012 році вважає неможливим у зв`язку з його зміною і забороною згідно з ст.7 Закону України Про психіатричну допомогу визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. У зв`язку з відсутністю допустимих доказів, що у неї колись був будь-який психічний розлад, суд відповідно до презумпції психічного здоров`я, сформульованої у ст.3 цього ж Закону, повинен був визнати її психічно здоровою. Між тим, рішення за наслідками розгляду клопотання про визнання вказаного висновку недопустимим доказом суд у вироку не навів.
Крім того, вказує і на інші істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які виразилися у проведенні дізнання не міліцією, а слідчим прокуратури, порушенні кримінальної справи, приводом для чого слугували заява потерпілої та явка з повинною, в якій вона нібито визнала вину у вчиненні злочину, що не відповідає дійсності, адже вона категорично заперечувала, що била потерпілу, і цей доказ визнано судом недопустимим. Постанова Деснянського районного суду м. Києва від 05.04.2012 року про обрання запобіжного заходу не оголошувалося, право на її оскарження не роз`яснювалося і копія постанови їй не вручалася. На підставі вказаного рішення засуджена перебувала під вартою майже два з половиною роки. До того ж, копія рішення, яка міститься в матеріалах справи, не відповідає оригіналу. Призначеного захисника ОСОБА_13 вона бачила двічі 02.04.2012 року і 05.04.2012 року, і фактично з 11.04.2012 року по 23.05.2012 року захисника у неї не було.

Що стосується мотиву вчинення злочину, про що суд зазначив у вироку, то вона дійсно була незадоволена рішенням судді ОСОБА_9 і тому подала апеляційну скаргу, яка була направлена суддею майже через місяць після закінчення строку подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції. Тому написала скарги до Деснянського районного суду м. Києва, Ради суддів України та повідомила Прокуратуру міста Києва. Однак суд першої інстанції не взяв до уваги її показання про те, що вона вирішила вчинити протиправні дії в кабінеті судді, щоб привернути увагу до цієї проблеми та, сподіваючись на першочерговий розгляд її апеляційної скарги, оскільки нагальним було питання щодо її працевлаштування. Ці події відбувалися через певний проміжок часу після прийняття рішення суддею ОСОБА_9 , і умислу на заподіяння судді тілесних ушкоджень у зв`язку з її діяльністю не мала. З цих же підстав стверджує, що суд неправильно застосував кримінальний закон, кваліфікуючи її дії за ч.2 ст.377 КК України.

Зазначає ОСОБА_7 і про недотримання вимог закону при призначенні їй покарання, оскільки позитивні характеристики судом враховані не були і, незважаючи на надання нею повідомлення про зняття з консультаційного обліку, у вироку зазначено, що вона перебуває на обліку у лікаря-психіатра. Акцентує увагу на тому, що на підставі постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2014 року до неї протягом чотирьох місяців незаконно застосовувалися примусові заходи медичного характеру у зв`язку з психічним розладом, який лікарями виявлений не був, що розцінює як приниження, спробу позбавити її можливості вести нормальний спосіб життя та порушення її прав.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, не врахував її показання та доводи і всупереч положенням ст.62 Конституції України не витлумачив усі сумніви щодо доведеності вини на її користь.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 , які підтримала апеляцію та просили її задовольнити, пояснення прокурора, яка не вбачала підстав для задоволення апеляції засудженої, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляцію належить задовольнити частково, з таких підстав.

Згідно з ст.323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч.1 ст.334 КПК України 1960 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. У цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази; обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви зміни обвинувачення; у разі визнання частини обвинувачення необґрунтованою підстави для цього.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції при постановленні вироку дотримано не було.

Відповідно до диспозиції ч.2 ст.377 КК України особа підлягає кримінальній відповідальності за умисне заподіяння судді, народному засідателю чи присяжному або їх близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з їх діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя.

Згідно з пред`явленим обвинуваченням 2 квітня 2012 року близько 14 години 30 хвилин ОСОБА_7 , будучи незадоволеною прийнятим суддею ОСОБА_14 за адміністративним позовом не на її користь рішенням і тим, що, на її думку, подану нею апеляцію було занадто пізно направлено до суду апеляційної інстанції, діючи умисно, з мотивів особистої неприязні до судді ОСОБА_9 і маючи на меті нанести їй тілесні ушкодження, прибула до її службового кабінету № 25, що у приміщенні Деснянського районного суду м. Києва за адресою: Київ, пр-т Маяковського, 5-в, де нанесла удари у доступні ділянки тіла, а саме, в область лівого боку шиї дещо нижче потилиці, спричинивши легке тілесне ушкодження у виді підшкірного крововиливу на задній поверхні шиї зліва від серединної лінії у верхній третині.

Разом з тим, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у мотивувальній частині вироку не містить наслідків вчинення злочину, хоча характер і розмір шкоди, завданої злочином, є обставиною, що підлягає доказуванню в кримінальній справі відповідно до вимог ст.64 КПК України 1960 року. Натомість суд першої інстанції обмежився перерахуванням дій засудженої, які вона вчинила з метою заподіяння судді тілесних ушкоджень, а також дій потерпілої з метою недопущення цього.

Отже, формулювання обвинувачення не містить викладу об`єктивної сторони складу злочину із зазначенням діяння, суспільно небезпечних наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між ними відповідно до диспозиції кримінального закону.

У будь-якому випадку, в разі визнання судом частини обвинувачення необґрунтованою або в разі зміни обвинувачення, він мав зазначити про це у вироку з наведенням відповідних мотивів, чого зроблено не було.

Отже, суд допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, яке перешкодило йому повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок, що згідно з ст.ст.367, 370, 374 КПК України 1960 року є підставою для його скасування з поверненням справи на новий судовий розгляд в суд першої інстанції в іншому складі суддів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на процесуальне оформлення вироку суду першої інстанції, мотивувальна частина якого не відповідає вимогам ст.334 КПК України 1960 року, містить у викладі показань висловлювання, що не є прийнятними для документа, який постановлюється іменем України, а також не передбачені законом розділи про суть питання, що вирішується судом, позицію сторін, мотиви, з яких суд виходив при постановленні вироку, і положення закону, яким він керувався, статтю (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за злочин, винним у вчиненні якого визнається підсудний. Загалом в цих розділах викладаються норми КПК України 1960 року та загальнотеоретична інформація, яка перевантажує процесуальне рішення, є зайвою, адже не в усіх випадках відноситься до конкретних висновків суду, і ускладнює сприйняття його змісту.

Під час нового розгляду суду належить всебічно, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати оцінку дослідженим з урахуванням принципу безпосередності доказам в їх сукупності та прийняти законне і обґрунтоване судове рішення у відповідній процесуальній формі.

Що стосується доводів в апеляції засудженої, то вони не можуть бути перевірені апеляційним судом, оскільки згідно з ч.3 ст.374 КПК України 1960 року, скасовуючи вирок, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону та покарання. Між тим, оскільки ОСОБА_7 , серед іншого, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції, її апеляція задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.365, 366 КПК України 1960 року, п.15 Перехідних положень КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляцію засудженої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати і повернути справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції в іншому складі суду.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3