Справа 363/2462/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/846/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
Іменем України

« 1 » листопада 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2018 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , українця, гр. України, з середньою освітою, проживаючого в АДРЕСА_2 , працюючого водієм Ірпінського АТП 13250, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину 2007 р.н, раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В строк покарання за даним вироком зараховано ОСОБА_10 строк попереднього ув`язнення з урахуванням вимог ст.72 КК України.

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

6.04.2017 року близько 00 год. 15 хв. ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , де проживав разом з колишньою дружиною ОСОБА_8 , під час конфлікту який виник між ними на ґрунті ревнощів, у ОСОБА_10 виник прямий умисел направлений на заподіяння смерті дружині.

З метою реалізації вказаного умислу, ОСОБА_10 , усвідомлюючи та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, бажаючи настання зазначених наслідків, з мотивів ревнощів, взявши в кухонній кімнаті зі столу ніж, підійшов до ОСОБА_8 , яка побоюючись за своє життя, намагалась захиститись від суспільно-небезпечного посягання, при цьому, схопилась обома руками за лезо ножа, який тримав обвинувачений.

ОСОБА_10 , вирвавши ніж та подолавши супротив потерпілої, наніс їй шість ударів лезом ножа, два з яких в грудну клітину, один в ліве плече, один в передпліччя лівої руки та по одному удару в колінні суглоби обох ніг.

Після ударів в грудну клітину, потерпіла ОСОБА_8 впала на підлогу, після чого обвинувачений вибіг з будинку та попрямував до свого сусіда ОСОБА_11 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 повідомивши останнього, що вбив свою дружину ОСОБА_8 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 66/Д-2017р від 23.05.2017 р. ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя у виді: різаних ран грудної клітини, проникаючого поранення в праву плевральну порожнину; правостороннього пневмотораксу, різаних ран лівого плеча, передпліччя обох колінних суглобах.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просив вирок щодо нього скасувати, призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі та враховуючи строк попереднього ув`язнення на підставі положень ст. 82 КК України замінити йому невідбутий термін ув`язнення на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_10 послався на те, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають обставинам події, у вироку невірно зазначено, що він вину не визнає, оскільки вину визнає частково, вказав, що судовий розгляд проведений неповно, через погане самопочуття він дав неточні показання, які неповністю відтворюють подію, показання свідка Лютого вважає неправдивими , йому не було надано можливості ознайомитися з висновком лікаря, незрозуміло в якій редакції ст.72 КК України йому зараховано строк попереднього ув`язнення; призначене йому покарання ОСОБА_12 вважає несправедливим, оскільки судом І інстанції не враховано пом`якшуючі обставини, які можуть вплинути на призначення більш м`якого строку покарання, а саме його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, витрат на лікування, надання допомоги потерпілій, на його думку, судом безпідставно не взято до уваги те, що потерпіла його провокувала до стану образи та приниження і він скоїв злочин під впливом сильного душевного хвилювання, посилається на те, що у нього на утриманні перебуває неповнолітня дитина та близькі родичі, а саме матір, яка являється інвалідом, він має міцні соціальні зв`язки та став на шлях виправлення, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, постійно працював, має 24 роки трудового стажу та являється військовозобов`язаним, а тому вважає, що до нього можливо застосувати положення ст.69 КК України та призначити йому покарання нижче нижчої межі у виді 5 років позбавлення волі, та враховуючи те, що він знаходиться під вартою з 6.04.2017р., а тому у відповідності до положень ст.72 КК України фактичний строк позбавлення його волі складає 3 роки, тому вважає що до нього можливо застосувати положення ст. 82 КК України та замінити невідбутий строк покарання більш м`яким, не пов`язаним з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 просив вирок скасувати з підстав невідповідності висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді І інстанції, а також на підставі ч.5 ст.72 КК України здійснити перерахунок строку попереднього ув`язнення у строк покарання ОСОБА_10 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні покарання.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт послався на те, що суд прийшов до хибного висновку про скоєння ОСОБА_10 злочину за відсутності стану сильного душевного хвилювання, оскільки поведінка потерпілої викликала стан тяжкої образи в обвинуваченого ОСОБА_10 , який став підставою виникнення стану сильного душевного хвилювання, в якому і був скоєний злочин, наміру на позбавлення життя потерпілої обвинувачений не мав та його метою було нанесення тілесних ушкоджень потерпілій задля утворення шрамів, щоб зіпсувати красу потерпілої, що підтверджується хаотичністю нанесення тілесних ушкоджень в різні частини тіла та характером ран - всі відносно неглибокі та не потребували довгого лікування, вважає засудження ОСОБА_10 за ч.1 ст. 115 КК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 121 КК України або за ч.1 ст. 129 КК України.

Також апелянт зазначив, що у вироку нечітко та незрозуміло сформульовано обвинувачення за ч.2 ст. 15 КК України, не зазначено фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, судом не зазначені причини, які перешкодили Приліпку довести до кінця намір на вбивство потерпілої, судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання захисту про запропонований ним порядок дослідження доказів та необґрунтовано призначено Приліпку захисника на одну процесуальну дію, також суд на надав достатньо часу для підготовки до судових дебатів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_10 пояснив, сварка відбулася між ним та дружиною на грунті ревнощів, наміру вбивати дружину не мав, для чого взяв ніж не знає, вважає кваліфікацію його дій невірною, в стані алкогольного сп`яніння не перебував, у скоєному щире розкаюється, просив зменшити строк покарання.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_8 підтвердила, що обвинувачений під час сварок неодноразово їй погрожував вбивством, бив її в присутності доньки, також погрожував їй і в цей день, по дорозі додому обвинувачений купив пляшку вина, яку розпивав вдома, стверджує, що коли наносив їй удари ножем був у стані алкогольного сп`яніння, після нанесення ударів ножем ніякої допомоги не надавав, вважає, що обвинувачений хотів її вбити.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність винності ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, за обставин, зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому діяння, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними і спростовуються сукупністю наступних доказів.

Показаннями потерпілої ОСОБА_8 про те, що після розлучення з обвинуваченим з яким вона перебувала у шлюбі до 2010 р., вони продовжували проживати спільно. 5.04.2017р. протягом дня вона знаходилася разом з Приліпком на його роботі, після чого вони разом поїхали додому, по дорозі обвинувачений постійно погрожував їй вбивством у зв`язку з тим, що вона йому повідомила, що не хоче більше з ним проживати, при цьому казав, що вб`є її, а сам сяде у тюрму; знаходячись вдома, вони продовжили розмову, під час якої вона зателефонувала своєму знайомому з проханням поговорити з ОСОБА_13 , що той і зробив, сказавши, що вона не хоче жити з ОСОБА_12 ; після розмови ОСОБА_12 встав зі стільця, взяв зі столу на кухні самий великий ніж і повернувшись до неї зі словами «ти жити не будеш», почав наносити удари ножем, на що вона намагаючись захищатися схопила ніж руками, але обвинувачений продовжував наносити удари доки вона не впала на підлогу, після чого вибіг на подвір`я; через деякий час ОСОБА_12 повернувшись до будинку з сусідом ОСОБА_11 , декілька разів ногою вдарив її по спині спитавши чи не вмерла ще вона, вважає, що обвинувачений навмисно наніс їй удари ножем з метою вбивства про що неодноразово погрожував їй, будь-якої допомоги не надавав; показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що 6.04.2017р. до нього прийшов сусід ОСОБА_12 , який повідомив, що ножем наніс тілесні ушкодження своїй дружині, прийшовши додому до Приліпка, він побачив потерпілу на підлозі у крові, яка була при свідомості до якої підійшов ОСОБА_12 і вдаривши її ногою, спитав «ти ще не померла?», в подальшому потерпілу забрали до лікарні, зі слів Приліпка йому відомо, що вони вживали алкогольні напої та у них виникла сварка, яка переросла у бійку, у результаті якої ОСОБА_12 наніс удари ножем дружині; показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що 6.04.2017 р. під час чергування в групі реагування патрульної поліції, після отримання повідомлення про нанесення ножових поранень Приліпком дружині, він разом з ОСОБА_15 прибули до місця події та зайшовши в будинок, виявили на підлозі ОСОБА_8 з ножовим пораненням, біля якої знаходились лікарі швидкої допомоги та надавали їй першу медичну допомогу, ОСОБА_10 знаходився на кухні та повідомив, що наніс дружині ножові поранення, оскільки вона його зраджує та хоче піти від нього; аналогічними показаннями свідка ОСОБА_15 ; даними протоколу огляду місця події від 6.04.2017р. та фототаблицею до нього, відповідно до яких під час огляду території домоволодіння в АДРЕСА_2 виявлено та вилучено предмет зовні схожий на кухонний ніж, халат жіночий синього кольору з плямами бурого кольору, змив речовини бурого кольору з килима на підлозі в кімнаті №1, джинси блакитного кольору, кофта сірого кольору з плямами бурого кольору; висновком експерта № 19/10-1/306-СЕ/17 від 7.06.2017р. та фототаблицею до нього, відповідно до якого на клинку наданого на дослідження предмета, схожого на ніж виявлена кров людини, генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 ; висновком експерта №19/10-2/21-10-1/307 від 02.06.2017 р. та фототаблицею до нього, відповідно до якого на представлених на дослідження штанах та кофті виявлена кров людини, встановлено генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_8 ; генетичні ознаки слідів крові, виявлених на кофті, збігаються між собою та збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 ; висновком експерта №66/Д-2017р. від 23.05.2017 р., з якого вбачається, що ОСОБА_8 знаходилася на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Вишгородської ЦРЛ з 6.04.2017 р. по 12.04.2017 р. з діагнозом: різана рана грудної клітини, проникаюче поранення в праву плевральну порожнину, правосторонній пневмоторакс, різані рани лівого плеча, передпліччя, обох колінних суглобів, тілесні ушкодження могли виникнути від дії гострого предмету володіючи ріжучими (колото-ріжучими властивостями) в строк і при обставинах викладених в постанові про призначення даної експертизи і в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечним для життя; показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_16 , який підтвердив наданий ним висновок експертизи та пояснив, що тілесні ушкодження у ОСОБА_8 могли виникнути від дії гострого предмета, що має ріжучі властивості та у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя у момент їх спричинення; висновком судово-психіатричного експерта №266 від 17.05.2017 р. з якого вбачається, що ОСОБА_10 під час скоєння інкримінованих йому дій і в даний час на будь-які психічні захворювання не страждав і не страждає, міг під час скоєння інкримінованих йому дій та може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує, під час скоєння інкримінованих йому дій у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності не перебував, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, під час скоєння інкримінованих йому дій у стані фізіологічного афекту та іншому психічному стані, який міг би здійснити суттєвий вплив на його свідомість та діяльність не перебував; висновком додаткової судово-психіатричної експертизи №291 від 11.07.2018 р. ОСОБА_10 під час скоєння інкримінованих йому дій в стані вираженого емоційного збудження або емоційного напруження, що можуть розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання, не перебував; під час скоєння інкримінованих йому дій у стані фізіологічного афекту, як психологічної підстави сильного душевного хвилювання, не перебував; під час скоєння інкримінованих йому дій і в даний час на будь-які психічні захворювання не страждав і не страждає, він міг під час скоєння інкримінованих йому дій та може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними; іншими вказаними у вироку доказами.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що наведені докази безпосередньо досліджені судом, є належними, допустимими та у сукупності достатніми для підтвердження вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину та для ухвалення обвинувального вироку.

Дії обвинуваченого правильно кваліфіковані, як закінчений замах на вбивство потерпілої ОСОБА_8 , тобто за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.

.

Доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_10 , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так доводи захисника щодо вчинення ОСОБА_10 злочину у стані сильного душевного хвилювання спростовуються висновками судово-психіатричної експертизи №266 та додаткової судово-психіатричної експертизи №291, згідно яких ОСОБА_10 під час скоєння інкримінованих йому дій в стані вираженого емоційного збудження або емоційного напруження, що можуть розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання, не перебував; під час скоєння інкримінованих йому дій у стані фізіологічного афекту, як психологічної підстави сильного душевного хвилювання, не перебував.
Також, на думку колегії суддів, є непереконливими і доводи апеляційних скарг про перекваліфікацію дій ОСОБА_10 на ч.1 ст.121 КК України.
Відповідно до вимог ч.2 ст.15 КК України, замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, яка вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Таким чином, із суб»єктивноїсторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом, що чітко визначено у ч.1 ст.15 КК України і суд повинен виходити з направленості умислу і відношенні обвинуваченого до наслідків своїх дій, при цьому, враховувати сукупність усіх обставин встановлених у кримінальному провадженні.
Колегія суддів вважає, що врахувавши прямі погрози вбивством потерпілій зі сторони обвинуваченого, спосіб завдання ударів, знаряддя-ніж, характер, локалізацію ушкоджень, адже обвинувачений умисно наніс шість ударів ножем, при цьому, чотири удари в ліву частину тулубу, заподіявши проникаюче поранення в плевральну порожнину грудної клітини(життєво-важливий орган), яке є небезпечним для життя в момент заподіяння і смерть потерпілої не настала лише у зв`язку з вчасним наданням їй медичної допомоги, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.
При цьому, суд обґрунтовано взяв до уваги те, що обвинувачений заподіявши потерпілій удари ножем у життєво-важливий орган, не надавав їй ніякої допомоги, залишивши її в будинку з малолітньою дитиною.
Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки обвинувачений припинив наносити удари ножем лише після того, як потерпіла впала на підлогу не подуваючи ознак життя і ОСОБА_10 вважав, що вбив останню.
Підтвердженням того, що обвинувачений був впевнений, що потерпіла вбита свідчать показання свідка ОСОБА_11 , якому ОСОБА_10 про це повідомив.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо не зазначення судом у вироку причин, які перешкодили Приліпку довести до кінця намір на вбивство потерпілої, є слушними.

Разом з тим, дана обставина не може вважатися як істотне порушення, яке тягне за собою скасування вироку, оскільки з мотивувальної частини вироку слідує, що дії ОСОБА_10 кваліфіковані саме за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на вбивство потерпілої, при цьому, під час судового розгляду, інших причин за яких злочин не доведений до кінця, окрім тих що встановлені органом досудового розслідування і зазначені в обвинувальному акті, не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, т.я. обвинувачений припинив наносити удари тільки після того, як потерпіла впала на підлогу та вважав, що вбив останню.

Доводи ОСОБА_10 про те, що він під час вчинення злочину не перебував у стані алкогольного сп`яніння спростовуються його ж показаннями в судовому засіданні, а також показаннями потерпілої та показаннями свідка ОСОБА_17 , про те, що зі слів ОСОБА_12 одразу після замаху на вбивство потерпілої, йому стало відомо, що сварка між ними виникла під час вживання алкогольних напоїв.
Щодо доводів обвинуваченого про надмірно суворе покарання, можливість зменшення строку покарання, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст.ст.50,65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання ОСОБА_10 суд дотримався вказаних вимог закону.
Так, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином, об`єктом посягання якого є життя людини, дані про особу винного, в тому числі і те, що він раніше не судимий, працює, позитивно характеризується, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, і призначив покарання, яке відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України. Підстав для пом`якшення покарання ОСОБА_10 та застосування ст.69 КК України, про що зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не знаходить.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо застосування до нього положень ст. 82 КК України під час розгляду апеляційної скарги на вирок не ґрунтуються на законі, оскільки дане питання вирішується в іншому порядку - порядку виконання вироку.

Щодо доводів апеляційних скарг про здійснення перерахунку строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання у відповідності до вимог ч.5 ст.72 КК України, колегія суддів виходить з того, дане питання може бути вирішено в порядку ст.537 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання захисту про запропонований ним порядок дослідження доказів, є необґрунтованими, оскільки порядок дослідження доказів після з`ясування позицій учасників судового розгляду, встановлює суд.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника щодо безпідставного призначення ОСОБА_10 захисника на одну слідчу дію при продовженні строку тримання під вартою, оскільки призначення захисника відбулося з дотриманням вимог ст.53 КПК України.

Безпідставними є і доводи апеляційних скарг щодо ненадання судом достатнього часу для підготовки обвинуваченому і захиснику до судових дебатів, оскільки з журналів судових засідань вбачається, що судовий розгляд даного кримінального провадження відбувався тривалий час і у всіх учасників було достатньо часу для підготовки до судових дебатів.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді 1 інстанції, які б могли істотно вплинути на правильність прийнятого рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду є законним і обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2018 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3 місяців з дня проголошення ухвали, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді __________________ ____________________ _____________________