Справа №591/946/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - Мальована- ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/156/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 591/946/16-к за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 із змінами та доповненнями на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Суми, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимий:

05.11.2015 Зарічним районним судом м. Суми за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.104 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 1 рік;

07.04.2016 Зарічним районним судом м. Суми за ч.2 ст.186, ст.ст.69,71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 з наступними змінами та доповненнями на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2018 року, в якій вона з урахуванням поданих змін та доповнень просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження відносно її підзахисного.

Даним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання за цим вироком та вироком Зарічного районного суду м. Суми від 07.04.2016, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.186, ст.ст.69,71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з 19.05.2016.

Цим же вироком постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані з проведенням експертизи в сумі 184,14 грн., а у випадку відсутності заробітку та майна у неповнолітнього ОСОБА_7 достатнього для відшкодування процесуальних витрат, таке стягнення провести з його матері ОСОБА_9 .

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів апеляційної скарги з урахуванням змін та доповнень, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 вказує на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом при ухваленні вироку відносно її підзахисного.

Посилаючись на норми ст.91 КПК України щодо обставин, які підлягають доказуванню вказує на те, що встановлення в ході судового розгляду даного кримінального провадження, що злочин в дату, зазначену в обвинувальному акті, не був вчинений свідчить про відсутність події кримінального правопорушення, наслідком якого є закриття кримінального провадження. Зміна ж дати вчинення кримінального правопорушення її підзахисним, яку сторона обвинувачення вважала доведеною при врученні обвинувального акту 26 лютого 2016 року, а саме 10 грудня 2015 року на 12 грудня 2015 року шляхом зміни обвинувачення в суді, на переконання апелянта, є порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки така зміна можлива лише у разі зміни правової кваліфікації або обсягу обвинувачення. В даному випадку, на думку адвоката, прокурор мав підстави для висунення додаткового обвинувачення з дотриманням вимог, передбачених ч.2 ст.339 КПК України щодо вручення нової підозри, а також відкриття матеріалів стороні захисту, чого зроблено не було, що як стверджує апелянт свідчить про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 . Викладене, на переконання апелянта, свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, звертає увагу на те, що в результаті зміни обвинувачення в суді дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення були кваліфіковані і за ознакою вчинення групою осіб, під виглядом уточнення фактичних обставин справи, що залишилося поза увагою суду.

Стверджує також, що внаслідок висунення нового обвинувачення під виглядом його зміни, сторона захисту була позбавлена права надати свої докази в межах нового обвинувачення. З огляду на це, вважає безпідставною відмову суду у задоволенні клопотання сторони захисту про виклик свідків у судовому засіданні 22.12.2016 з тих підстав, що вони не допитувалися під час досудового розслідування.

Серед іншого, вказує на те, що суд у вироку не надав оцінки документам, наданим оператором мобільного зв`язку у сукупності з актом повернення потерпілому ОСОБА_10 викраденого мобільного телефону, в якому не зазначена дата його складання, у зв`язку із чим, на думку захисника, неможливо встановити коли саме телефон був повернутий потерпілому і коли він знову почав ним користуватись.

Вказує на допущені судом порушення положень ч.2 ст.52 КПК України та Конвенції про права дитини. В підтвердження цього посилається на те, що ОСОБА_7 з 17.08.2018 по 22.08.2018, тобто під час підготовки до останнього слова, а також з дня проголошення відносно нього вироку (23.08.2018) по 28.08.2018 не мав захисника, оскільки з 17.08.2018 право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_11 , який здійснював захист ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду, було зупинено, а її було залучено в порядку ст.53 КПК України на підставі ухвали суду від 22.08.2018 для проведення окремої процесуальної дії - останнього слова обвинуваченого, що, на думку захисника ОСОБА_6 , свідчить про порушення права на захист ОСОБА_7 , зокрема і в частині забезпечення захисником під час підготовки обвинуваченим апеляційної скарги.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що 12 грудня 2015 року в період часу з 13 до 16 години (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи по вул. П. Комуни в м. Суми разом із невстановленою слідством особою (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) побачили раніше незнайомого малолітнього ОСОБА_10 . У цей момент у них виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_10 , а саме : невстановлена слідством особа (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) мала нанести удар, а ОСОБА_7 мав збити з ніг потерпілого та забрати його особисті речі. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, невстановлена слідством особа (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження) нанесла удар ногою потерпілому в бік, після чого, ОСОБА_7 повалив на землю малолітнього потерпілого ОСОБА_10 та відкрито викрав з кишені його куртки мобільний телефон S-TELL S-01 з СІМ-картою мобільного оператора МТС України. У подальшому ОСОБА_7 та невстановлена слідством особа (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), із викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникли. Викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

До початку апеляційного розгляду від обвинуваченого ОСОБА_7 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 надійшло спільне клопотання про застосування амністії, за змістом якого сторона захисту, посилаючись на п.а) ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" просить застосувати до ОСОБА_7 амністію.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його законного представника ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в редакції змін та доповнень підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналізуючи доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , викладені в апеляційній скарзі в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення права на захист обвинуваченого з підстав невиконання стороною обвинувачення вимог ч.2 ст.339, ст.290 КПК України внаслідок висунення додаткового обвинувачення під виглядом його зміни, колегія суддів вважає їх неспроможними з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ст.338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, якими, окрім іншого, є час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями ст.339 КПК України встановлено право прокурора висунути додаткове обвинувачення у разі отримання відомостей про можливе вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, щодо якого обвинувачення не висувалось і яке тісно зв`язане з первісним та їх окремий розгляд неможливий.

Як вбачається з обвинувального акту від 15.01.2018 (а.к.п.44-48, т.4) під час судового розгляду даного кримінального провадження були встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення щодо часу вчинення злочину, а саме, що злочин було вчинено не 10.12.2015, а 12.12.2015, у зв`язку з чим прокурор змінив первісне обвинувачення та склав обвинувальний акт, в якому сформулював змінене обвинувачення та виклав обґрунтування прийнятого рішення в цій частині.

Таким чином, обвинувальний акт від 15.01.2018 є обвинувальним актом зі зміненим обвинуваченням, а доводи захисника про фактичне висунення прокурором додаткового обвинувачення і без дотримання порядку, встановленого ст.339 КПК України є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм КПК України.

Викладене, на переконання колегії суддів, також вказує на безпідставність доводів захисника ОСОБА_6 щодо порушення права на захист обвинуваченого з підстав невиконання стороною обвинувачення вимог ч.2 ст.339, ст.290 КПК України внаслідок висунення додаткового обвинувачення під виглядом його зміни.

Разом з тим, перевіркою матеріалів кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги захисника про допущені судом істотні порушення вимог КПК України при ухваленні оскаржуваного вироку з підстав порушення права на захист ОСОБА_7 під час підготовки до останнього слова, а також з дня проголошення вироку по 28.08.2018, колегією суддів встановлено, що вони не позбавлені правових та фактичних підстав.

Так, право обвинуваченого на захист є конституційною гарантією, яка закріплена положеннями ст.ст.59, 63 Конституції України, та однією з основних засад судочинства, передбачених ст.129 Конституції України.

Кримінальне провадження щодо неповнолітніх здійснюється у загальному порядку з урахуванням особливостей, передбачених главою 38 КПК України, та із дотриманням принципу забезпечення реалізації неповнолітніми особами права користуватися додатковими гарантіями, встановленими законом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років.

При цьому, відповідно до ст.49 КПК України суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо відповідно до вимог ст.52 КПК України участь захисника є обов`язковою, а обвинувачений не залучив захисника.

До того ж, неповнолітньому підозрюваному (обвинуваченому) має бути реально забезпечено його право на захист, у тому числі шляхом забезпечення обов`язкової участі захисника в судовому провадженні під час розгляду кримінального провадження щодо нього, а також перегляду судових рішень за результатами судового розгляду в судах усіх інстанцій незалежно від стадії судового провадження та суб`єкта оскарження.

Закріплене у ст.6 (3) b Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) право обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту застосовується на усіх етапах кримінального провадження, у тому числі й під час судового провадження.

У справі «Іглін проти України» (п.65) Європейський суд з прав людини зазначив, підпункт «b» пункту 3 статті 6 Конвенції гарантує обвинуваченому «адекватний час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту», а отже, ця гарантія означає, що підготовка захисту по суті головних обвинувачень може включати проведення з його боку всіх «необхідних заходів». Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист належним чином і без перешкод можливості викласти суду, який розглядає справу, всі необхідні аргументи захисту і таким чином вплинути на результат провадження (рішення у справі «Кан проти Австрії» (Can v. Austria).

Для забезпечення права мати достатній час та можливості для підготовки до захисту слід враховувати низку умов, окрім іншого, стадію, на якій знаходиться кримінальне провадження; дотримання чіткого балансу між забезпеченням права, гарантованого ст.6 (3) b Конвенції в частині достатності часу, і розумними строками провадження ст.6 п.1 Конвенції.

Судові дебати - обов`язкова частина стадії судового розгляду, в якій виступають його учасники з аналізом доказів, які були досліджені в судовому розгляді та пропозиціями про вирішення кримінального провадження.

Після оголошення судових дебатів закінченими відповідно до ст.365 КПК України суд надає обвинуваченому останнє слово. Якщо обвинувачений в останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, суд за своєю ініціативою або за клопотанням учасників судового провадження відновлює з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами, після завершення яких відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин і надає останнє слово обвинуваченому.

Таким чином, під час останнього слова обвинуваченого можуть бути повідомлені нові обставини, які можуть мати істотне значення для кримінального провадження і можуть бути підставою для відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження та їх перевірки доказами, як за ініціативою суду, так і за клопотанням учасників судового провадження.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у інкримінованому злочині визнавав частково.

Після зміни обвинувачення в суді, в судовому засіданні, яке відбулося 15.08.2018 за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_11 , який здійснював захист обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду, його законного представника ОСОБА_9 , представників сектору ювенальної превенції та служби у справах дітей, прокурора та законного представника потерпілого обвинувачений ОСОБА_7 надав покази щодо зміненого обвинувального акту, відповідно до яких визнав свою винуватість у вчиненому в повному обсязі.

В цьому ж судовому засіданні були проведені судові дебати та суддею був наданий час для підготовки обвинуваченого до останнього слова, у зв`язку із чим розгляд провадження був відкладений на 22.08.2018 на 15-20 год., що підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання (а.к.п.8-10, т.5).

22.08.2018 в судовому засіданні було встановлено, що з 17.08.2018, тобто після проведення судових дебатів у даному кримінальному провадженні, право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_11 , який здійснював захист обвинуваченого ОСОБА_7 було зупинено на підставі його заяви, у зв`язку із чим, суд першої інстанції ухвалою від 22.08.2018 доручив Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Сумській області призначити ОСОБА_7 захисника на окрему процесуальну дію останнє слово обвинуваченого у зв`язку із чим в судовому засіданні оголосив перерву до 15-55 год. 22.08.2018 (а.к.п.23, т.5).

На виконання вказаної ухвали обвинуваченому ОСОБА_12 було призначено захисника ОСОБА_6 та в цей же день о 16-21 год. було продовжено судовий розгляд даного провадження зі стадії - останнє слово обвинуваченого.

За таких обставин, враховуючи стадію судового розгляду, на якій було залучено нового захисника, а також, що він був залучений лише для проведення окремої процесуальної дії, суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому адекватний час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту під час останнього слова обвинуваченого та підготовки свого захисту на етапі апеляційного оскарження ухваленого відносно нього вироку, чим, на думку колегії суддів, порушив його право на захист.

До того ж, в ході апеляційного перегляду матеріалів провадження захисник ОСОБА_6 пояснила, що хоча кілька хвилин розмовляла з підзахисним до початку судового розгляду, однак часу для ознайомлення з матеріалами провадження та підготовки захисту вона не мала.

Також, в ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження, колегією суддів встановлена невідповідність ухваленого відносно ОСОБА_7 вироку вимогам ст.ст.370, 374 КПК України.

Так, відповідно до положень ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із п.2 ч.3 ст.374 КПК України та сформованої судової практики, у разі визнання особи винуватою у вчиненні злочину в мотивувальній частині вироку зазначаються, окрім іншого, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу та способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та мотивів кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у співставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Також у мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Судом першої інстанції вказаних вимог закону належним чином дотримано не було.

Так, диспозиція ч.2 ст.186 КК України передбачає кримінальну відповідальність за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.

Як вбачається зі зміненого обвинувального акту, затвердженого прокурором 15.01.2018, органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, групою осіб (а.к.п.44-48, т.4).

Суд, погодившись з цим обвинуваченням, визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні дій, передбачених ч.2 ст.186 КК України за вказаними кваліфікуючими ознаками та ухвалив обвинувальний вирок, при цьому застосована судом кваліфікуюча ознака «групою осіб» не відповідає визначеній кримінальним кодексом диспозиції вказаної частини статті.

Крім того, суд у вироку в підтвердження винуватості ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України, в тому числі в частині вчинення злочину групою осіб послався, зокрема, на його покази, зазначивши, що ОСОБА_7 на початку судового слідства вину визнавав частково, в подальшому свою вину визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв злочин за вищенаведених обставин, що зазначені в обвинувальному акті.

Разом з тим, як вбачається з звукозапису судового засідання від 15.08.2018, після зміни обвинувачення в суді ОСОБА_7 пояснював, що злочин вчинив 10.12.2015, а не 12.12.2015, як зазначено в зміненому обвинувальному акті, перебуваючи по вул. П. Комуни в м. Суми разом із ОСОБА_13 , який у даному кримінальному провадженні був допитаний як свідок. Також пояснював, що, побачивши неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , підійшов до нього та повалив його на землю, після чого забрав у нього телефон та пішов. Показав, що ніяких попередніх домовленостей з ОСОБА_13 щодо заволодіння майном ОСОБА_10 не було. ОСОБА_13 ніяких дій щодо потерпілого не вчиняв, весь цей час стояв в стороні.

Дані покази обвинуваченого ОСОБА_7 не узгоджуються з показами потерпілого ОСОБА_10 , які також були покладені судом в обґрунтування вини ОСОБА_7 . Так, зі звукозаписів показів, наданих потерпілим в суді першої інстанції вбачається, що злочин щодо нього вчинили три хлопці, в тому числі і ОСОБА_7 , та при цьому в судовому засіданні 06.07.2016 він прямо вказував, що одним з цих хлопців був ОСОБА_13 , якого він впізнав, перебуваючи в суді.

З наведеного вбачається, що покази обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_10 , містять суттєві суперечності щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які суд першої інстанції не усунув, пославшись на них в підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації його дій, суперечать встановленим судом в мотивувальній частині вироку фактичним обставинам вчиненого злочину та є передчасними, зробленими без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не можуть визнаватися законними та обґрунтованими.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, які ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку щодо ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не ставить питання про повторне дослідження обставин, що встановлені під час кримінального провадження.

Враховуючи те, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушив загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України, а саме: законність; змагальність сторін та свобода в подані ними своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості, які відповідно до ч.6 ст.9 КПК України виключають можливість ухвалення нового вироку апеляційним судом, вирок суду щодо ОСОБА_7 не можна визнати законним та обґрунтованим, тому він має бути скасований та призначений новий розгляд у суді першої інстанції згідно зі ст.ст.411, 412, п.1 ч.1 ст.415 КПК України.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, дослідити обставини, зазначені в цій ухвалі, дати належну оцінку доказам з урахуванням позиції сторін обвинувачення та захисту з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.

Що стосується спільного клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 про застосування до ОСОБА_7 . Закону України «Про амністію у 2016 році», то колегія суддів його розгляд вважає передчасним, оскільки даний вирок судом апеляційної інстанції скасовується з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 з наступними змінами та доповненнями задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не пілягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.