Справа №127/9152/17
Провадження №1-кп/127/950/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 16.09.2016 р. за № 0007333, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 186 КК України.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заявив клопотання про зміну обраного ОСОБА_5 запобіжного заходу з утримання під вартою на інший, не пов`язаний з позбавленням волі. Заявлене клопотання мотивоване тим, що обвинувачений протягом тривалого часу перебуває під вартою, від суду він не ухилявся, а перебував на лікуванні, за станом здоров`я подальше утримання обвинуваченого під вартою протипоказане. Крім того, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні не класичного грабежу й потерпіла на даний час вже допитана в судовому засіданні.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку свого захисника.

Прокурор вважає, що підстави для задоволення заявленого клопотання відсутні, натомість вважає, що слід продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою, оскільки обвинувачений, перебуваючи за межами слідчого ізолятору, може переховуватись від суду. Надану стороною захисту довідку про перебування на лікуванні від туберкульозу слід оцінювати критично, оскільки судом робились відповідні запити до лікарні й на час оголошення ОСОБА_5 в розшук останній на лікуванні не перебував. Крім того, прокурор звернув увагу суду на ту обставину, що обвинувачений не має сім`ї, тому відсутні стримуючі фактори. Також ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів. Таким чином, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може чинити тиск на свідків у кримінальному провадженні, переховуватись від суду.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому частиною другою зазначеної статті регламентовано, що в ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 201 КПК випливає, що підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання. При цьому частиною другою зазначеної норми визначено, що к опія клопотання та матеріалів, якими воно обґрунтовується, надається прокурору не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Отже, чинний кримінально-процесуальний закон встановлює вимогу сторонам кримінального провадження надати іншій стороні копію клопотання, зокрема, про зміну запобіжного заходу не пізніше ніж за три години до початку його розгляду. Однак, стороною захисту при зверненні до суду з відповідним клопотанням (заявленим в усній формі) не було надано доказів виконання вимог частини другої статті 201 КПК, тому суд вважає, що зазначене клопотання розглянуте бути не може.

Разом з тим, частиною третьою статті 331 КПК визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, зважаючи на положення частини третьої статті 331 КПК суд вважає за необхідне вирішити питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки строк утримання останнього згідно з ухвалою суду спливає 11.01.2019 р. При цьому суд вважає за доцільне врахувати доводи сторін кримінального провадження, висловлені ними при обговоренні наявності підстав для задоволення клопотання захисника обвинуваченого про зміну застосованого до нього запобіжного заходу.

При вирішенні питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при направленні кримінального провадження до суду відносно обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час здійснення судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 неодноразово не з`являвся на виклики суду в зв`язку з чим до нього неодноразово застосовувався привід і в подальшому ОСОБА_5 був оголошений в розшук. На підтвердження поважності неявки обвинуваченого на виклики суду захисником обвинуваченого надано суду виписку з медичної карти хворого, відповідно до якої ОСОБА_5 з 31.03.2017 р. по 21.04.2017 р. перебував на лікуванні у ВОСТМО «Фтизітирапія». При цьому суд враховує, що в матеріалах кримінального провадження наявні листи зазначеного лікувального закладу, відповідно до яких на час ухвалення судом процесуальних рішень про привід та оголошення обвинуваченого в розшук останній на лікуванні в зазначеному закладі не перебував. Посилання обвинуваченого на його перебування на амбулаторному лікуванні суд оцінює критично, як таке, що не підтверджене відповідними документальними доказами.
Згідно з наданою стороною захисту довідкою ОСОБА_5 з 01.03.2018 р. по 06.03.2018 р. перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: сполучна травма тіла, забій правої половини грудної клітки, закрита травма живота. Разом з тим, відомостей, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я на даний час суду надано не було.
Суд також враховує, що на даний час свідки згідно з клопотанням сторони обвинувачення не допитані. Посилання сторони захисту на ту обставину, що ОСОБА_5 не винуватий у вчиненні інкримінованого йому злочину як на підставу для відмови у продовженні строку тримання під вартою, суд до уваги не приймає. Зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до частини першої статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Зі змісту ж частини шостої статті 22 КПК випливає, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до положень частини першої статті 94 КПК, зокрема, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Тобто обставини, встановлені пунктом 2 частини першої статті 91 КПК винуватість або невинуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину підлягають з`ясуванню судом з урахуванням наданих сторонами кримінального провадження доказів під час розгляду кримінального провадження по суті. Натомість вирішення питання про винуватість обвинуваченого чи його невинуватість на даній стадії судового розгляду кримінального провадження є передчасним.
Таким чином, суд враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, у зв`язку з ухиленням від явок до суду та порушень застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту був оголошений в розшук і в подальшому до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на даний час свідки згідно з клопотанням сторони обвинувачення не допитані. Отже, з метою забезпечення кримінального провадження, попередження вчинення обвинуваченим позапроцесуального впливу на свідків сторони обвинувачення та попередження ухиленню від суду, суд вважає за доцільне відповідно до приписів частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК продовжити строк утримання обвинуваченого під вартою.

Керуючись статтями 331, 371 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Продовжити строк утримання ОСОБА_5 під вартою на 60 днів, тобто з 26.12.2018 р. до 23.02.2019 р.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: