Справа№ 640/5348/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.03.2019 Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
розглянувши в відкритому судовому засідання направлений з Військової прокуратури Харківського гарнізону обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000273 від 04 липня 2017 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Верхньодніпровськ, Дніпропетровської області, українця, громадянина Україна, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
22 серпня 2014 року солдат ОСОБА_4 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» за № 607 від 21 липня 2014 року призваний Дніпродзержинським ОМВК Дніпропетровської області на військову службу під час мобілізації та направлений для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою АДРЕСА_2 .
В подальшому, 26 серпня 2014 року солдата ОСОБА_4 направлено до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 .
Наказом командира вказаної частини 3017 №28 від 26 серпня 2014 року солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення і призначено на посаду старшого стрільця-навідника 2-го відділення гранатометного взводу мінометної батареї 1-го батальйону оперативного призначення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 53 від 29 вересня 2014 року солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 1-го комендантського відділення комендантського взводу роти бойового забезпечення.
Відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації.
Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.
Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_4 відповідно до ст.ст. 2, 4 Закону України «Про Національну гвардію України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України.
Однак, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи вищевказані вимоги законодавства України, вирішив стати на злочинний шлях та 14 листопада 2014 року після 20 годин у останнього виник злочинний умисел направлений на самовільне залишення місця служби - військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_4 , в порушення ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, 2-4 Закону України «Про Національну гвардію України», діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, 14 листопада 2014 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та до 25 травня 2017 року до місця служби не повертався, а вільний час, що з`явився у зв`язку із відсутністю на військовій службі, використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби.

Допитаний в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, підтвердивши обставини вчинення злочину, викладені вище у даному вироку.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст.349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які нікім не оспорюються та розглядає справу у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позицій.
Вину обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, суд вважає доведеною в повному обсязі.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує зач. 3 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини тривалістю понад один місяць військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують, покарання суд визнає щире каяття обвинуваченого.
Обставини, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання судом не встановлені.
При визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного, який раніше не судимий, військовослужбовець, за місцем служби характеризується задовільно, на обліку наркологічному та психіатрічному диспансері не перебуває.

Суд вважає необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів призначити покарання у межах, установлених у санкції статті особливої частини КК України у вигляді позбавлення волі, із звільненням, на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з іспитовим строком, та покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Судові витрати по справі відсутні.

Під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, підстав для продовження застосування якого, суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, і призначити покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного за даним вироком покарання, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.
У відповідності до ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту - скасувати.
Апеляційна скарга на вирок подається до судової палати з кримінальних справ Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя - ОСОБА_1