Справа № 152/25/13- к
У Х В А Л А
іменем України

23 жовтня 2014 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового
засідання ОСОБА_2 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді в залі суду заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 травня 2013 року у кримінальній справі №152/25/13-к по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, непрацюючої,

встановив:

02.10.2014 року на адресу Шаргородського районного суду надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 травня 2013 року за нововиявленими обставинами, та відповідно до здійсненого авторозподілу судових проваджень, згідно із ст.35 КПК України, зазначена заява передана судді ОСОБА_1 .

В п.1 прохальної частини заяви ОСОБА_4 просила поновити пропущений строк на звернення до Шаргородського районного суду із заявою про перегляд вироку Шаргородського районного суду від 21 травня 2013 року по справі №152/25/13-к за нововиявленими обставинами.

Ухвалою судді Шаргородського районного суду від 03.10.2014 року задоволено клопотання ОСОБА_4 про поновлення пропущеного строку на звернення до Шаргородського районного суду із заявою про перегляд вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 травня 2013 року у справі №152/25/13-к за нововиявленими обставинами, викладене в п. 1 прохальної частини заяви від 02.10.2014 року та поновлено ОСОБА_4 пропущений строк на звернення до Шаргородського районного суду із заявою про перегляд вказаного вище судового рішення за нововиявленими обставинами.

Цією ж ухвалою відкрито кримінальне провадження за нововиявленими обставинами на підставі заяви ОСОБА_4 від 02.10.2014 року про перегляд вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 травня 2013 року у справі №152/25/13-к за нововиявленими обставинами та призначено відкрите судове засідання по розгляду заяви в приміщенні Шаргородського районного суду Вінницької області в залі судових засідань №3 о 11 годині 30 хвилин 23 жовтня 2014 року, яке здійснювати одноособово.

В заяві ОСОБА_4 просила скасувати вирок Шаргородського районного суду від 21 травня 2013 року і закрити провадження у справі №152/25/13-к.

В обґрунтування заяви ОСОБА_4 зазначила, що вироком Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року її визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, тобто у тому, що вона підписала та подала до КВІ Чернівецького району завідомо неправдиві табель від 28.10.2010 року виходу на роботу в грудні 2010 року ОСОБА_6 та довідку за №4 від 06.01.2011 року, які в розумінні примітки до ст.358 КК України, є офіційними документами, а також призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 гривень.

Вирок переглядався в апеляційному порядку.

У зв`язку із тим, що кримінальне провадження у кримінальній справі здійснювалося в порядку КПК України в редакції 1960 року, то вона зверталася із заявами про перегляд вироку Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року за нововиявленими обставинами за нормами КПК в ред. 1960 року. Після роз`яснень їй необхідності звернення до суду із заявою про перегляд вироку за нововиявленими обставинами в порядку КПК України в ред. 2012 року, вона звернулася із відповідною заявою 18.07.2014 року, пропустивши строк, встановлений нормами КПК, тому, відповідно до ухвали судді від 23.07.2014 року, їй повернуто означену заяву.

Ухвала Шаргородського районного суду оскаржена в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.09.2014 року її апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Шаргородського районного суду від 23.07.2014 року без змін. Разом із тим, судом апеляційної інстанції роз`яснено право повторного звернення із відповідною заявою, зазначивши про необхідність поновлення пропущеного строку.

Використовуючи своє право повторного звернення до суду із заявою про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, вона просить переглянути за нововиявленими обставинами вирок Шаргородського районного суду від 21 травня 2013 року і скасувати його, а також закрити провадження у справі №152/25/13-к.

Обставиною, що могла вплинути на судове рішення вирок Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року, але не була відома та не могла бути відома суду та їй, ОСОБА_4 зазначає той факт, що до засудження її Шаргородським районним судом вона була засуджена Чернівецьким районним судом 11.03.2011 року, але вирок у цій справі було скасовано і справа направлена для розгляду до Шаргородського районного суду.

Проте, до скасування вироку Чернівецького районного суду від 11.03.2011 року, яким її було засуджено за ч.1 ст.366 та ч.2 ст.382 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік з позбавленням права займати керівні посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 рік на підставі ст.75 КК України та з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, під час оскарження в апеляційному та касаційному порядку цього вироку, Чернівецьким районним судом 24.10.2011 року було винесено постанову, якою задоволено подання Чернівецького РП КВІ про скасування звільнення від відбування покарання та направлено її до місця відбування покарання. Цією ж постановою щодо неї обрано запобіжний захід у виді взяття під варту, визначено утримувати її у Вінницькому СІЗО, а строк відбування покарання визначено вираховувати із моменту взяття її під варту, тобто із 24.10.2011 року.

У зв`язку із раптовим погіршенням здоров`я, що мало місце 24.10.2011 року, вона потрапила до Чернівецької районної лікарні, де перебувала на стаціонарному лікуванні, а біля її палати була виставлена охорона з працівників міліції, тобто з 24.10.2011 року по 30.11.2011 року (38 календарних днів) вона знаходилася під вартою (арештом).

Постанова Чернівецького районного суду від 24.10.2011 року скасована Апеляційним судом Вінницької області 25.11.2011 року.

У справі, яка в подальшому була направлена для розгляду до Шаргородського районного суду, відсутні дані про утримання її під вартою, тому суд, при винесенні вироку 21.05.2013 року не знав про цю обставину і не врахував її при призначенні покарання, призначивши їй штраф у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тоді як, відповідно до ст.72 КК України, перебуванню її під арештом протягом 38 днів відповідає 5168 грн. штрафу, з розрахунку, що одному дню арешту відповідають 8 годин громадських робіт або 136 грн. штрафу.

Вважає, що таким чином загальний розмір покарання у виді штрафу становитиме 6018 грн., що перевищує максимальний розмір штрафу, визначений ч.1 ст.366 КК України.

Також, вважає, що вона двічі була покарана за один і той же злочин, зокрема, спочатку у виді арешту протягом 38 діб, а потім у виді штрафу у розмірі 850 грн., що, на її думку, є неприпустимим.

Про те, що вона перебувала під вартою (арештом) під час перебування на лікуванні, їй стало відомо навесні 2014 року, коли за її численними зверненнями, правоохоронні органи надали таку інформацію.

Таким чином, зазначена нею підстава є нововиявленою обставиною для перегляду вироку Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року відповідно до п.5 ч.2 ст.459 КПК України.

ОСОБА_4 та її захисник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заяву підтримали, надали пояснення по заяві, посилаючись на ті самі обставини, просили врахувати наведені ними в заяві обставини нововиявленими, тобто такими, що не були відомі заявниці та суду на час ухвалення судового рішення і доводять неправильність вироку в частині призначеного покарання, у зв`язку із чим скасувати вирок Шаргородського районного суду від 21 травня 2013 року і закрити провадження у справі №152/25/13-к.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви ОСОБА_4 , посилаючись на те, що останній на час розгляду кримінальної справи Шаргородським районним судом і ухвалення вироку від 21.05.2013 року був відомий той факт, що 38 днів вона утримувалася під вартою. Посилання ОСОБА_4 на те, що тільки в 2014 році вона дізналася, що взяття її під варту з залу Чернівецького районного суду 24.10.2011 року і перебування після цього на лікуванні в спеціальній палаті в Чернівецькій районній лікарні під постійним наглядом працівників міліції, і є триманням під вартою, вважає безпідставним, оскільки ОСОБА_4 пояснила суду, що весь час перебування в лікувальній установі вона була обмежена в пересуванні, зустрічах, розмовах, тобто розуміла факт тримання під вартою. Про цю обставину ОСОБА_4 не повідомила під час розгляду кримінальної справи Шаргородським районним судом та під час апеляційного провадження. Проте, на його думку, ця обставина ні сама по собі, ні в сукупності з іншими обставинами, які враховувалися судом при винесенні вироку, не є нововиявленою і не впливає на судове рішення в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, оскільки судом призначено останній покарання у виді штрафу, тобто покарання, яке виконується окремо від інших покарань і складанню не підлягає, на чому наполягає засуджена ОСОБА_4 . Попереднє ув`язнення особи враховується, за правилами ст.72 КК України, при призначенні покарання у виді позбавлення волі. При перегляді вироку Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року в апеляційному порядку, Апеляційним судом Вінницької області зазначено, що призначене Шаргородським районним судом ОСОБА_4 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним в ст.65 КК України. З вказаних ним вище підстав просив у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи та заперечення учасників судового процесу та дослідивши докази у справі в обсязі, який встановлений ухвалою суду від 23.10.2014 року (а.с.198-199 т.ІІ), суд прийшов до висновку про те, що заява ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 травня 2013 року у кримінальній справі №152/25/13-к не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Кримінальна справа №152/25/13-к про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст.366 КК України, розглядалася, відповідно до п.11 розділу ХІ Перехідні положення КПК (в ред. 2012 року), в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто в порядку КПК України в редакції 1960 року.

Із заявою про перегляд вироку Шаргородського районного суду у вказаній справі за нововиявленими обставинами ОСОБА_4 звернулася у 2014 році.

Відтак, відповідно до п.16 розділу ХІ Перехідні положення КПК (в ред. 2012 року), заява ОСОБА_4 розглядається в порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданням кримінального судочинства є у захист особи, інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст.8 КПК України).

Згідно з ч.1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами (ч.1 ст.459 КПК України).

Відповідно до ст.460 КПК України учасники судового провадження мають право подати заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили.

Заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається у письмовій формі (ч.1 ст.462 КПК України).

Заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами повинна відповідати вимогам, встановленим ч.ч.2-5 ст.462 КПК України.

Заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин (ч.1 ст.463 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.459 КПК України, нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 2) зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом; 5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

При розгляді заяви ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами встановлено, що вироком Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року її визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень (а.с.29-32 т.ІІ).

Апеляційним судом Вінницької області вирок Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року залишено без змін, що вбачається із ухвали від 14.08.2013 року (а.с.83-86 т.ІІ). При цьому, Апеляційним судом Вінницької області зазначено, що висновок Шаргородського районного суду щодо доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину при обставинах, наведених у вироку, відповідає матеріалам справи, ґрунтується на доказах, досліджених в судовому засіданні, яким суд надав належну оцінку. До того ж, судом апеляційної інстанції встановлено, що призначаючи покарання ОСОБА_4 у виді штрафу, суд врахував вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, і виходив із того, що це покарання є достатнім для виправлення підсудної, її перевиховання, запобігання вчиненню нею нових злочинів, що відповідає її особі та є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання.

Вирок Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року щодо ОСОБА_4 у справі №152/25/13-к набрав законної сили і звернений до виконання (а.с.99 т.ІІ).

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_4 , вирок суду щодо неї в касаційному порядку вона не оскаржила, але не виконує, оскільки звернулася про його перегляд за нововиявленими обставинами.

При розгляді заяви ОСОБА_4 та інші учасники судового процесу зазначили, що не оспорюють обставини вчинення злочину, встановлені вироком Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року.

Як нововиявлені обставини ОСОБА_4 зазначає ті факти, що ні їй, ні суду на час ухвалення судового рішення у кримінальній справі не було відомо, що вона перебувала під вартою, а на її думку під арештом в розумінні ст.60 КК України протягом 38 календарних днів: з 24.10.2011 року по 30.11.2011 року, і фактично відбувала покарання за вироком Чернівецького районного суду у цій же справі, який згодом скасовано. Проте, ця обставина Шаргородським районним судом при ухваленні вироку від 21.05.2013 року не врахована через незнання про неї, так як аркуші справи в томі №1 з 84 по 113 знищені, сфальсифіковані. Незнаючи про ці обставини, Шаргородським районним судом вироком від 21.05.2013 року призначено їй покарання у виді штрафу. Вважає, що незаконно покарана за один і той же злочин двічі шляхом призначення покарання у виді арешту та штрафу.

Досліджуючи докази у кримінальній справі в обсязі, що визначений в ухвалі від 23.10.2014 року, тобто в межах поданої ОСОБА_4 заяви про перегляд вироку лише в частині призначеного останній судом покарання, встановлено, що 11.03.2011 року вироком Чернівецького районного суду ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст.366, ч.2 ст.382 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік з позбавленням права займати керівні посади в органах місцевого самоврядування строком на один рік; на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання, встановивши іспитовий строк на один рік та покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України (а.с.74-75 т.І).

Апеляційним судом Вінницької області 04.05.2011 року вирок Чернівецького районного суду від 11.03.2011 року залишено без змін (а.с.85-86 т.І).

16.05.2011 року вирок Чернівецьким районним судом звернено до виконання (а.с.89 т.І).

01.12.2011 року ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04.05.2011 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд (а.с.106-107 т.І).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18.01.2012 року вирок Чернівецького районного суду щодо ОСОБА_4 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду, в іншому його складі (а.с.117-119 т.І).

Після задоволення відводів та самовідводів суддів Чернівецького районного суду кримінальна справа щодо ОСОБА_4 головою Апеляційного суду Вінницької області 12.12.2012 року направлена для розгляду справи по суті до Шаргородського районного суду (а.с.165 т.І).

В період виконання вироку Чернівецького районного суду від 11.03.2011 року, до його скасування, 24.10.2011 року Чернівецьким районним судом за наслідками розгляду подання Чернівецького РП Шаргородського МРВ КВІ УДДПВП України у Вінницькій області про скасування звільнення від відбування покарання і направлення до місця відбування покарання ОСОБА_4 винесено постанову про задоволення подання (а.с.154-155 т.ІІ). Судом прийнято рішення про скасування ОСОБА_4 звільнення від відбування покарання із однорічним іспитовим строком за вироком Чернівецького районного суду від 11.03.2011 року та направлення її до місця відбування покарання; обрано відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, утримуючи її в Вінницькому СІЗО; строк відбування покарання вираховувати ОСОБА_4 з моменту взяття під варту.

Означена постанова скасована Апеляційним судом Вінницької області 25.11.2011 року (а.с.156-157 т.ІІ).

Проте, ОСОБА_4 була взята під варту 24.10.2011 року із залу суду, перебувала під вартою на підставі протоколу про затримання від 24.10.2011 року, але за станом здоров`я утримувалася у спецпалаті Чернівецької ЦРЛ до 30.11.2011 року (а.с.162 т.ІІ).

При дослідженні доказів, що містяться на аркушах справи 83-113 в т.І встановлено, що ці аркуші справи наявні, судом досліджені.

Доказів того, що саме ці аркуші справи містили або могли містити інформацію про перебування її під вартою з 24.10.2011 року по 30.11.2011 року, і що саме ці докази знищені, вирвані чи замінені і сфальсифіковані працівниками судів, про що стверджувала ОСОБА_4 в судовому засіданні і в заяві про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, остання суду не надала.

Тому, суд вважає, що ці ствердження ОСОБА_4 не заслуговують на увагу і обставини про знищення чи фальсифікацію матеріалів кримінальної справи не можуть бути враховані, як нововиявлені, оскільки ОСОБА_4 було відомо про взяття її під варту і перебування під вартою з 24.10.2011 року по 30.11.2011 року, обставини щодо знищення чи фальсифікації матеріалів справи з 83 по 113 аркуші в т.І повинні бути встановлені і підтверджені відповідним вироком суду, який набрав законної сили, якого на даний час не існує.

При цьому, суд зауважує, що аркуші в справі наявні, розміщені в логічній послідовності, лише не зазначені, з невідомих причин, в описі матеріалів, який міститься на початку тому №1 кримінальної справи.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що постанова Чернівецького районного суду від 24.10.2011 року про скасування ОСОБА_4 іспитового строку і направлення до місця відбування покарання не може міститися в матеріалах кримінальної справи по обвинуваченню її за ч.1 ст.366 та ч.2 ст382 КК України, з огляду на наступне.

Кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 та ч.2 ст.382 КК України, в Чернівецькому районному суді було присвоєно №1-40/2011р.

Справі за поданням інспектора Чернівецького РП Шаргородського МРВ КВІ УДДПВП України у Вінницькій області про скасування звільнення від відбування призначеного покарання та направлення до місця відбування покарання ОСОБА_4 присвоєно №5-32/2011 (а.с.154-155 т.ІІ).

Вказане відповідає правилам діловодства в судах, встановленим Інструкцією з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому Спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в редакції, що діяла на період розгляду вказаних справ, якою передбачено заведення нової справи за поданнями КВІ в порядку виконання вироку. За вимогами Інструкції в редакції, що діяла на той час, кримінальній справі присвоювався індекс 1, а справі в порядку виконання вироку індекс 5.

Таким чином, зазначені ОСОБА_4 як нововиявлені обставини, такими не є, так як були відомі самій ОСОБА_4 .

В розумінні ч.2 ст.459 та п.4 ч.2 ст.462 КПК України, нововиявлені обставини це категорія юридичних фактів, які мають суттєве значення для вирішення справи, але не були відомі суду та іншим учасникам процесу на момент постановлення судового рішення, внаслідок чого судом було допущено помилку. За своєю юридичною суттю нововиявлені обставини є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення.

Виходячи з аналізу ч.2 ст.459 та п.4 ч.2 ст.462 КПК України, суд вважає, що не можуть вважатися нововиявленими обставини, на які, як на докази, посилається ОСОБА_4 , і які об`єктивно могли бути долучені нею до кримінальної справи як докази, оскільки були відомі їй станом вже на 24.10.2011 року, зокрема, постанова Чернівецького районного суду від 24.10.2011 року про скасування звільнення її від відбування покарання, проте, ця постанова не подана нею суду без поважних причин, а обставини про перебування під вартою не були повідомлені останньою Шаргородському районному суду під час розгляду справи, та Апеляційному суду Вінницької області під час перегляду вироку у апеляційному порядку.

Судом встановлено, що обставина про перебування ОСОБА_4 під вартою не є нововиявленою, хоча і не була предметом розгляду Шаргородського районного суду при ухваленні вироку у кримінальній справі щодо ОСОБА_4 21.05.2013 року.

Ця обставина ніяким чином не спростовує фактів, встановлених при призначенні покарання ОСОБА_4 , оскільки суд всебічно врахував особу винного, ставлення до вчиненого діяння, тяжкість злочину і призначив покарання, яке відповідає вимогам ст.65 КК України та ч.2 ст.50 КК України, про що зазначено в ухвалі Апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2013 року.

При цьому, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, ствердження ОСОБА_4 про те, що вона за один і той же злочин понесла два покарання у виді штрафу за вироком Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року та у виді арешту строком на 38 діб за вироком Чернівецького районного суду від 11.02.2011 року, з огляду на таке.

Судом встановлено, що в порядку виконання вироку Чернівецького районного суду від 11.03.2011 року, який набрав законної сили, щодо ОСОБА_4 , було скасовано 24.10.2011 року Чернівецьким районним судом звільнення від відбування покарання і направлено останню до місця відбування покарання, а також змінено їй запобіжний захід на взяття під варту, взято під варту з залу суду. Проте, в подальшому, цей вирок скасовано.

Відтак, є один вирок щодо ОСОБА_4 , який набрав законної сили, це вирок Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та призначено покарання у виді штрафу.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження особи до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених в частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

При цьому, суд констатує той факт, що за вироком Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року ОСОБА_4 призначено мінімальне покарання, визначене в частині першій статті 366 КК України, в редакції, чинній на момент ухвалення вироку, зокрема, у виді штрафу, а не, наприклад, обмеження волі.

Таким чином, зазначені ОСОБА_4 обставини, не є такими, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі їй самій та суду під час судового розгляду, а тому не дають підстав для перегляду вироку Шаргородського районного суду від 21.05.2013 року за нововиявленими обставинами.

При цьому, суд вважає, що є безпідставними і не ґрунтуються на законі, в тому числі на вимогах ст.72 КК України, обрахування суми штрафу, призначеного ОСОБА_4 вироком Шаргородського районного суду, шляхом переведення строку тримання під вартою протягом 38 діб, а як зазначає ОСОБА_4 арешту строком на 38 діб у громадські роботи, а громадських робіт у штраф, і визначення, таким чином, загальної суми штрафу в розмірі 6018 грн., оскільки такий розрахунок спростовується вимогами ч.5 ст.72 КК України.

З огляду на викладене, вважаю, що у задоволенні заяви ОСОБА_4 слід відмовити.

Зазначене вище відповідає вимогам ч.1 ст.6 Конвенцієї про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції і є частиною національного законодавства України, якою передбачено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст.17 ЗУ Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело.

У пунктах 51 та 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі Рябих проти Росії та в пункті 91 рішення Європейського суду з прав людини у справі Науменко Світлана проти України зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 параграф 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів… Правова певність передбачає дотримання принципу … остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи..

Хоча ці рішення ухвалені Європейським судом щодо справ, які розглядалися в порядку цивільного судочинства, але суд вважає, що вони можуть бути застосовані у даній справі як джерело права, оскільки ними Суд витлумачив поняття права на справедливий судовий розгляд, гарантований ст.6 Конвенції для розгляду цивільних, адміністративних та кримінальних справ.

Керуючись ст.ст. 369, 372, 459-467 КПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 травня 2013 року у кримінальній справі №152/25/13-к залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: