ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/432/18 Справа № 195/1917/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_9 та прокурора Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2018 року щодо ОСОБА_8 по кримінальному провадженню № 0000310, -

встановила:

цим вироком

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.м.т. Томаківка, Томаківського району, Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України з призначенням покарання:
- за ч. 2 ст. 342 КК України - у виді 1 року обмеження волі;
- за ч. 2 ст. 345 КК України - у виді 3 років обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суровим, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді 3 років обмеження волі.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту затримання.

З обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди ухвалено стягнути, відповідно - 2 800 грн. та 25 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Вказаним вироком ОСОБА_8 визнано винним у злочинах скоєних при наступних обставинах.
23 травня 2017 року старший інспектор з дорожнього нагляду сектору превенції Томаківського ВП НВП ГУ НП в Дніпропетровській області капітан поліції ОСОБА_10 , який згідно наказу ГУ НП в Дніпропетровській області № 352 о/с 09 грудня 2016 року призначений на дану посаду, відповідно до затвердженого графіку чергувань працівників відділення, перебував в добовому чергуванні по забезпеченню безпеки дорожнього руху та наданню допомоги його учасникам в межах Томаківського району Дніпропетровської області.
У цей же день, приблизно о 16год 50 хвил. ОСОБА_10 від місцевого мешканця отримано усну заяву про те, що ОСОБА_8 керує транспортним засобом - автомобілем марки «ВАЗ-21063» з державним реєстраційним номерним знаком « НОМЕР_1 », в районі с. Топила, з ознаками алкогольного сп`яніння. Капітан поліції ОСОБА_10 , реагуючи на отриману заяву, виконуючи покладені на нього службові обов`язки, направився до місця можливого вчинення правопорушення.

ОСОБА_8 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, приблизно о 17 год. 20 хвил., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21063», зупинився на проїжджій частині вул. Правобережної, с. Топила, поблизу домоволодіння № 68.

Коли капітан поліції ОСОБА_10 наблизився до транспортного засобу під керуванням обвинуваченого ОСОБА_8 та відрекомендувався останньому, та керуючись ст. ст. 23, 32 Закону України «Про Національну поліцію», поставив до водія ОСОБА_8 законну вимогу щодо пред`явлення документів на право керування транспортним засобом.

Але, останній усвідомлюючи, що перед ним знаходиться співробітник правоохоронного органу - Національної поліції України, одягнений в «однострій», виконує свої службові обов`язки, розуміючи зміст поставлених співробітником правоохоронного органу вимог, усвідомлюючи про можливе настання для нього негативних наслідків у вигляді адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, ігноруючи дії та уникаючи правомірної взаємодії з працівником правоохоронного органу, не надаючи жодних пояснень, демонстративно нехтуючи загальноприйнятими нормами взаємовідносин з представниками влади та змістом пред`явленої йому законної вимоги, відмовляючись виконувати законні вимоги працівника правоохоронного органу, умисно увімкнув передачу швидкостей та привів у дію двигун автомобіля «ВАЗ-21063».

Капітан поліції ОСОБА_10 , усвідомлюючи намагання обвинуваченого ОСОБА_8 уникнути, передбаченої законом відповідальності, через здійснення активних дій, направлених на залишення місця правопорушення, простягнув праву руку до замку запалення та вимкнув двигун. Однак, ОСОБА_8 знову привів у дію двигун автомобіля, я коли ОСОБА_10 , намагався повторно вимкнути двигун, то зіткнувся з активною фізичною протидією (опір) обвинуваченого ОСОБА_8 , який виразився у тому, що той схопив за зап`ясток правої руки капітана поліції ОСОБА_10 своєю лівою рукою та вивернув її. Після чого, ОСОБА_8 продовжуючи тримати зап`ясток правої руки капітана поліції ОСОБА_10 лівою рукою за допомогою своєї правої руки, майже одночасно з динамічним (різким) рушенням вказаного автомобілю з місяця, здійснив поштовх правої руки ОСОБА_10 від себе, внаслідок чого останній, знаходячись у зігнутому положенні тіла, отримав прискорення від поштовху та впав на проїзну частину.

В результаті вказаних злочинних дій ОСОБА_8 і застосованого ним насильства, потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: забитих ран на задній поверхні в проекції правого ліктьового суглобу; на долонній поверхні правої кисті кількістю 5; на долонній поверхні лівої кисті; 2-х подряпин на тильній поверхні лівої кисті; осадження на зовнішній поверхні правого стегна у верхній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Довівши опір працівнику правоохоронного органу до кінця, обвинувачений ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений та його захисник просять вирок скасувати, як, на їх думку, незаконний, необґрунтований та ухвалений з істотним порушеннями процесуального закону, та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції.

Вважають, що відповідно до висновків суду, дії потерпілого ОСОБА_10 , відповідали закону, оскільки регламентовані вимогами ст. ст. 23, 32 ЗУ «Про Національну поліцію».

Однак вважають, що у ст. 32 викладено вичерпний перелік підстав, які дають право вимагати від особи пред`явлення документів. У судовому засіданні не було встановлено, а у вироку не вказано, на якій законній підставі ОСОБА_10 вимагав від ОСОБА_8 пред`явити документи.

Стороною обвинувачення, на їх думку, не доведено про джерело повідомлення ОСОБА_10 про керування ОСОБА_8 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, не опитано цю особу, не надано роздруківку телефонних дзвінків, які б вказували на факт самого дзвінка. Таким чином, на твердження апелянтів, вимоги ОСОБА_10 не відповідали вимогам закону.

Вважають, що судом не надано належну оцінку показам потерпілого ОСОБА_10 про те, що зупинив транспортний засіб ОСОБА_8 , оскільки під час розгляду справи встановлено, що останній сам зупинився, а потерпілий під`їхав вже після цього.

На їх думку потерпілий в судовому засіданні не зміг пояснити, який саме характер насильства до нього був застосований, і куди саме ОСОБА_8 його штовхнув.

Стверджують, що висновок суду про нормальні взаємовідносини між потерпілим та обвинуваченим спростовуються тим, що потерпілим відносно обвинуваченого було складено не один, а кілька протоколів і постанова, які були скасовані судом.

Вважають,, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_8 майже вдвічі менший за потерпілого, і з урахуванням того, що в автомобілі заважає рульове колесо, ОСОБА_8 фізично не мав можливості вчинити ті дії, на які вказав суд.

На їх думку, судом спотворені покази свідка ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_8 , запускав двигун один, а не два рази, як вказує ОСОБА_10 , і як вказано у обвинувальному акті. Крім того, ОСОБА_13 стверджував, що ОСОБА_10 , тримаючись рукою за автомобіль пробіг близько п`яти метрів і лише після цього впав на дорогу, що повністю спростовує покази самого ОСОБА_10 про те, що впав від поштовху.

На свій розсуд судом дана оцінка показам свідка ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні не вказувала, що поведінка ОСОБА_8 була не адекватною і він симулював втрату свідомості. Навпаки, та вказала, що огляд на стан сп`яніння у ОСОБА_8 вона не проводила, ніяких висновків з цього приводу не видавала.

Вважають, що наданий суду стороною обвинувачення, висновок за № 37 «Томаківської ІДРЛ» від 23 травня 2017 року, засвідчений свідком ОСОБА_14 , про те, що ОСОБА_8 перебуває у стані сп`яніння, на їх думку, сфабрикований.

Даний свідок вказувала, що обидва примірника аналізу крові ОСОБА_8 були витребувані працівниками прокуратури у спосіб не передбачений процесуальним законом. Тому, даний доказ, на їх думку, є недопустимим.

Не надано судом належної оцінки пояснення свідка ОСОБА_15 про те, що прокурор сам розповідав їй про те, якого кольору були автомобілі. Крім того, у судовому засіданні остання не зазначала про те, що підходила до потерпілого.

Вважають, що судом, крім висновків деяких медичних експертних досліджень, інші матеріали справи не були предметом дослідження, а саме відеозаписи, що суперечить вимогам п. 4 ст. 95 КПК України.

Зазначають, що цивільний позов, в порушення ст. 128 КПК України, було подано потерпілим вже після початку судового розгляду, позивачем не було сплачено судовий збір за подання позову про відшкодування матеріальної шкоди. Проте, суд розглянув позовну заяву потерпілого та задовольнив його вимоги.

- прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що суд при ухваленні вироку не врахував тяжкість вчинених ОСОБА_8 злочинів, його особу, у зв`язку з чим вирок вважає несправедливим через м`якість призначеного покарання.

Вважає, що ОСОБА_8 вчинив злочини віднесені до злочинів середньої категорії тяжкості, проти авторитету державної влади, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, нехтуючи загальними засадами взаємовідносин між представниками національної поліції України та суспільством, демонструючи відкриту неповагу до співробітника правоохоронного органу, із застосуванням насильства, яке потягло спричинення легких тілесних ушкоджень працівнику Національної поліції.

Вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню та попередженню ОСОБА_8 вчиненню нових злочинів, буде покарання за ч. 2 ст. 342 КК України у виді 1 року обмеження волі, за ч. 2 ст. 345 КК України у виді 3 років обмеження волі, з остаточним призначенням покарання ОСОБА_8 у виді 3 років 2 місяців обмеження волі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні вимоги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, останнього про м`якість призначеного покарання, потерпілого, який підтримав позицію прокурора, колегія суддів, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг,вважає, що вони не можуть підлягати задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів, виходячи із вимог ст. 404 КПК України, перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Колегія вважає, що суд першої інстанції, провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК.

Відповідно до даної норми, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судове рішення, згідно з вимогами ст. 370 КПК, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника на неповноту і необ`єктивність досудового слідства і судового розгляду, на невідповідність висновків суду про винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій фактичним обставинам справи, є безпідставними.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що досудове слідство і судовий розгляд по ній проведено з дотриманням процесуального закону, а висновки суду про виннуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

В обгрунтування свого висновку про виннуватість останнього суд послався насамперед на пояснення самого обвинуваченого, які той давав під час досудового слідства і в судовому засіданні після роз`яснення йому прав, передбачених ст. 63 Конституції України, ст. 42 КПК про право відмовитись давати покази щодо себе, а також щодо обставин, які інкримінуються йому посадовими особами органу досудового слідства та суду.

Як свідчить проведений судом аналіз, ці пояснення ОСОБА_8 відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і з іншими даними щодо часу, місця, мотиву злочину, способу застосування до потерпілого насильства, наслідків таких дій та інших фактичних обставин злочинів, які складають елементи кримінально-караного діяння, і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Суть пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 зводилась до того, що в день події він керував транспортним засобом марки «ВАЗ-21063» червоного кольору. До нього підійшов працівник Томаківського відділу поліції ОСОБА_10 у форменому одягу і намагався вимкнути двигун за допомогою ключа запалювання. Не даючи останньому такої можливості, різко тронувся і зник з місця події. Свою поведінку пояснив тим, що останній раніше неодноразово його викривав у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння під час виконання ним своїх службових обов`язків.

Крім того, узгоджені з викривальними показами ОСОБА_8 дані містяться:

-у показах потерпілого ОСОБА_10 , а також свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , які містять аналогічні показанням ОСОБА_8 дані про час, місце, мотив вчинення злочину та інші дані щодо конкретних обставин вчинення злочину;

-у поясненнях свідка ОСОБА_14 лікаря Томаківської ЦРЛ про те, що 23 травня 2017 року ОСОБА_8 відмовився надати зразки для експертного дослідження і встановлення стану сп`яніння;

-у висновках наркологічного експертного дослідження 23 травня 2017 року про виявлення в крові ОСОБА_8 етилового спирту у концентрації 1,01 промиле із ступенем легкого алкогольного сп`яніння;

-у висновках судово-медичного дослідження потерпілого ОСОБА_10 , у якого виявлені тілесні ушкодження, які віднесені до легких, що мають незначні скороминущі наслідки, і що їх утворення можливе за обставин та при механізмі, на які посилається потерпілий і свідок ОСОБА_13 під час проведення слідчого експерименту;

-у протоколі огляду форменого одягу потерпілого ОСОБА_10 з пошкодженнями, з накладенням бруду і крові.

Не залишено судом поза своєю увагою, що аналогічні пояснення потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_13 підтвердили під час слідчого експерименту при відтворенні обстановки і обставин події, що зафіксовано у протоколах зазначених процесуальних дій.

Судом взято до уваги, що пояснення ОСОБА_10 та ОСОБА_13 щодо обставин, які підлягають доказуванню у справі і складають об`єктивну і суб`єктивну сторони інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, містять подробиці подій, які могли знати лише особи, які були безпосередніми учасниками або свідками таких подій.

Вірність повідомлених ОСОБА_10 та ОСОБА_13 даних про обставини вчинення ОСОБА_8 злочинів засвідчена власноручними записами і підписами потерпілого і вказаного свідка та інших учасників процесуальних дій, зокрема понятих та посадових осіб, які брали участь у відповідних процесуальних діях, без будь-яких зауважень.

Підстав не довіряти послідовним поясненням ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , колегія суддів не вбачає, оскільки вони узгоджуються між собою в деталях та з іншими матеріалами стправи.

Наведеними у вироку доказами, повністю спростовані твердження обвинуваченого та його захисника про відсутність у справі доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Цими ж даними спростовані доводи останніх про сфабрикованість даних про встановлення стану сп`яніння обвинуваченого під час керування транспортним засобом в день події, яка мала місце 23 травня 2017 року.

Стороною захисту ставиться питання про відсутність підстав, передбачених ст. 32 ЗУ «Про національну поліцію» при витребуванні потерпілим у обвинуваченого документів на право керування транспортним засобом.

Колегія не може погодитись з даними твердженнями, оскільки вони спростовуються змістом наведеної норми.

Відповідно до її вимог, поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення.
Як встановлено органом досудового слідства, і що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду справи, капітан поліції ОСОБА_10 , отримавши повідомлення про скоєння правопорушення і відповідні дані про правопорушника прикмети транспортного засобу, з метою перевірки підозри про керування водієм транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, став обгрунтовано вимагати у ОСОБА_8 посвідчення на право керування автомобілем, оскількидіяв відповідо до положень вказаного вище закону та в межах наданих йому повноважень. ОСОБА_8 , відповідно до проведеного експертного дослідження, в день події, тобто, 23 травня 2017 року керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння з концентрацією етилового спирту у крові 1,01 промиле.

Підстав не довіряти вказаному експертному дослідженню, колегія суддів не вбачає.

Посилання стороною захисту і обвинуваченим на не встановлення джерела повідомлення ОСОБА_10 про керування ОСОБА_8 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, як на неповноту досудового розслідування і судового розгляду справи, колегія суддів вважає безпідставними.

Адже, процесуальний закон, а також Закону України «Про національну поліцію» не зобов`язують відповідні посадові особи встановлювати джерело повідомлення про скоєння злочину або правопорушення. Навпаки, вказані закони покладають на працівника поліції обов`язки виявляти і припиняти злочини та правопорушення. Про те, що злочин ОСОБА_8 було скоєно при обставинах викладених в мотивувальній частині вироку, знайшло своє підтвердження при дослідженні судом доказів наданих органом досудового слідства, та належно перевіреними в суді. Тому відсутність даних про особу, яка повідомила орган поліції про скоєння правопорушення, не відбилося на доведеності вини ОСОБА_8 .

Безпідставними вважає колегія суддів і посилання захисника на необ`єктивність показів потерпілого ОСОБА_10 про обставини зупинки транспортного засобу ОСОБА_8 .

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції після аналізу всіх доказів у своєї сукупності та їх перевірки, показів потерпілого ОСОБА_10 , та зазначених свідків, прийшов до висновку, що саме ОСОБА_8 зупинився на проїжджій частині вул. Правобережній в с. Топила. Тому колегія не находить суперечності у висновках суду фактичним обставинам справи.

Не погоджується колегія суддів і з посиланнями захисту на не встановлення судом характеру застосованого щодо потерпілого насильства, та на спотворення судом показів свідка ОСОБА_13 про механізм насильства.

Із матеріалів справи вбачається, що органом досудового слідства потерпілого ОСОБА_10 ретельно було допитано про обставини скоєного злочину щодо нього, в тому числі, і характеру застосованого до нього насильства. Отримані дані зіставлялися з показами свідка ОСОБА_13 , з даними отриманими під час слідчого експерименту при відтворенні обстановки і обставин скоєного злочину за участю останнього і ОСОБА_10 . Вбачається, що посилання даних осіб на характер застосованого до потерпілого ОСОБА_10 насильства, знайшло своє підтвердження при судово-медичному дослідженні про те, що отримані потерпілим тілесні ушкодження могли утворитися при обставинах, на які послався вказаний свідок і потерпілий ОСОБА_10 . Ці висновки були додаткового перевірені під час судового розгляду і знайшли своє об`єктивне підтвердження. Тому колегія не знаходить підстав сумніватися в тому, що саме вказаний потерпілим характер застосованого до нього насильства мав місце в день події і про те, що судом були спотворені покази свідка ОСОБА_13 .

Надуманими вважає колегія суддів посилання сторони захисту на складання ОСОБА_10 щодо ОСОБА_8 до події 23 травня 2017 року, протоколів про адміністративні правопорушення, як на упередженість у взаємовідносинах останніх, яка могла вплинути на об`єктивність показів потерпілого щодо обставин злочину.

До такого висновку колегія прийшла виходячи з того, що покази потерпілого і обвинуваченого ОСОБА_8 щодо обставин злочину неодноразово перевірялись під час досудового слідства, судового розгляду в суду першої і апеляційної інстанцій. Висновки про те, що ОСОБА_8 скоїв злочини при викладених в мотивувальній частині вироку обставинах знайшли своє підтвердження. Колегія не знайшла підстав сумніватися в їх об`єктивності. Тому притягнення останнього до подій 23 травня 2017 року до адміністративної відповідальності потерпілим ОСОБА_10 , не вплинуло на об`єктивність показів останнього.

Із вироку вбачається, що суд в обгрунтування своїх висновків про доведеність вини ОСОБА_8 послався також на покази свідка ОСОБА_14 лікаря Томаківської ЦРЛ про те, що 23 травня 2017 року в лікувальний заклад було доставлено ОСОБА_8 , який відмовився від обстеження.

Відповідно до показів самого ОСОБА_8 , той не заперечував про обставини знаходження 23 травня 2017 року в Томаківській ЦРЛ.

Тому посилання захисника на тлумачення судом показів даного свідка на свій розсуд, колегія знаходить такими, які не заслуговують на увагу.

Такими, які спростовуються матеріалами справи, є доводи захисту про сфабрикованість висновку №37 Томаківської ІДРЛ від 23 травня 2017 року про стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 і про витребування співпрацівниками прокуратури примірників аналізу крові останнього у спосіб не передбачений процесуальним законом.

Так, обґрунтовуючи свої висновки про стан алкогольного сп`яніння, в якому перебував обвинувачений ОСОБА_8 в день події, суд послався саме на висновки токсилогічної експертизи (а.к.п. 49-52). Дані про те, що такий стан обвинуваченого було встановлено ще і під час перебування останнього в Томаківській ІДРЛ, у вироку не містяться, тому підстав для перевірки тверджень сторони захисту про сфабрикованість висновків даного лікувального закладу, колегія не знаходить.

Для проведення токсилогічного дослідження, орган досудового слідства 23 травня 2017 року виніс постанову про відібрання біологічних зразків для експертного дослідження (а.к.п. 31-32). На підставі даної постанови, в цей же день начальником СВ Томаківського ВП в приміщенні Томаківської ЦРЛ у підозрюваного ОСОБА_8 відібрано зразки крові, про що складено відповідний протокол (а.к.п. 33).

Звертається увага, що відповідно до даних, які містяться у вказаному протоколі, кров розміщено у два флакони, які обклеєні і перев`язані ниткою та поміщені до спецпакету № 3531508.

Із дослідної частини судово-токсилогічної експертизи вбачається, що на дослідження доставлено поліетиленовий пакет у вигляді стандартної упаковки для речових доказів НП України слідчого підрозділу з № 3531508 зразок крові ОСОБА_8 у двох скляних опечатаних ємкостях (а.к.п. 49-52).

Сукупність вказаних даних приводить колегію суддів до висновку, що протокол про відібрання зразків крові для експертного дослідження, надання їх до експертного закладу не викликає сумнівів у відповідності до вимог процесуального закону. Тому твердження захисника і обвинуваченого про витребування даних зразків у спосіб не передбачений процесуальним законом, не знайшли свого підтвердження. У зв`язку з чим докази отримані в результаті дослідження є належними, такими, які можна покласти в обгрунтування винності ОСОБА_8 .

Колегія вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано визнано в якості доказу показання свідка ОСОБА_15 про обставини скоєння ОСОБА_8 злочинів. Видно, що остання була безпосереднім очевидцем того, як останній залишив місце події, не виконавши розпорядження співпрацівника поліції ОСОБА_10 , в результаті той впав, отримав тілесні ушкодження, пошкодив формений одяг. Тому посилання захисника і обвинуваченого на те, що вказаний свідок давала пояснення зі слів прокурора, є безпідставними, такими, які не впливають на доведеність вини ОСОБА_19 , оскільки узгоджуються з іншими доказами по справі.

Такими, які суперечать вимогам процесуального закону є посилання захисника на те, що судом не було досліджено відеозаписи.

Колегія звертає увагу на те, що дослідження того чи іншого доказу є дискреційними повноваженнями суду. Суд першої інстанції не знайшов необхідності у дослідженні відеозапису, а сукупність доказів, яка міститься у справі достатня для того, щоб вважати доведеною вину ОСОБА_8 у скоєнні злочинів при обставинах, які викладені в мотивувальній частині вироку.

Не знаходить такими, які заслуговують на увагу доводи сторони захисту про порушення судом першої інстанції вимог ст. 128 КПК при розв`язання питання щодо цивільного позову.

Згідно з матеріалами справи підготовче судове засідання призначено судом на 02 січня 2018 року, яке не відбулося у зв`язку з хворобою судді і призначено на 12 січня 2018 року (а.п. 20, 25, 26, 27).

Судовий розгляд справи призначено на 18 січня 2018 року, про що винесено відповідну ухвалу 12 січня 2018 року (а.п. 34).

Згідно з журналом судового засідання, після розв`язання судом питання про відводи складу суду, потерпілим ОСОБА_10 заявлено клопотання про розгляд його позовної заяви, яке судом було задоволено (а.п. 42-43, 45-47).

Сукупність вказаних даних свідчить про те, що суд фактично не розпочав розгляд справи по суті, тому не мав підстав для відмови в задоволенні клопотання потерпілого. У зв`язку з наведеним колегія вважає доводи захисника про порушення судом вимог ст. 128 КПК такими, які не грунтуються на вимогах процесуального закону.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ухвали ВССУ від 05.10.2016 року № 161/72/21/16к, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, доводи захисника, на думку колегії суддів, суперечать вимогам вказаного закону і роз`ясненням ВССУ, тому задоволенню не підлягають.

Обгроворивши питання про обґрунтованість вимог прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить із наступного.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального закону щодо призначення покарання.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, який винним себе не визнав, дані про його особу, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують його покарання та наявність обставини, що її обтяжує вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що висновок про призначення ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, та у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення останнього та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 2 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. А відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Колегією суддів враховано і практику рішень Європейського суду з прав людини. В справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не становити особистий і надмірний тягар для особи.

За таких обставин колегія суддів не находить переконливими вимоги прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання, у зв`язку з чим його апеляція не може підлягати задоволенню.

Такими чином, суд першої інстанції, давши аналіз зібраним у справі доказам у їх сукупності, та належним чином їх оцінивши, обгрунтовано визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні ним вказаних у вироку злочинів, за які його засуджено, а дії останнього вірно кваліфіковано за ст. 342 ч. 2, ст. 345 ч. 2 КК України

Істотних порушень процесуального закону, які б потягли безумовне скасування чи зміні судового рішення по справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника адвоката ОСОБА_9 та прокурора Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2018 року щодо ОСОБА_8 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4