Постанова Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 127/14211/16-к

провадження № 51-954км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2017 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ухвалою від 20 січня 2017 року залишив без розгляду скаргу засудженого ОСОБА_7 , подану в порядку ч. 5 ст. 29 Конституції України, на незаконність його затримання 21 травня 2002 року старшим слідчим прокуратури Шевченківського району м. Києва.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 22 травня 2017 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді.
Слідчий суддя, залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_7 на незаконність його затримання слідчим прокуратури 21 травня 2002 року, зазначив, що засуджений ОСОБА_7 утримується під вартою поза межами територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва, а тому слідчий суддя цього суду позбавлений повноважень на розгляд по суті скарги засудженого.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , вказав, що апеляційна скарга подана на ухвалу слідчого судді, яка не входить до переліку ухвал, визначеного ст. 309 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що згідно з п. 9 Розділу ХІ "Перехідні Положення" КПК, вирішення всіх питань, пов`язаних із запобіжними заходами (відповідно до ч. 2 ст. 149 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року), затримання підозрюваного визнавалося тимчасовим запобіжним заходом), обраними до набрання чинності КПК, вирішується у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі ОСОБА_7 ставить вимогу про скасування ухвал слідчого судді та суду апеляційної інстанції з підстав порушення судом вимог кримінального процесуального закону. Посилається на те, що слідчий суддя не мав повноважень на розгляд його скарги, яка, на переконання засудженого, мала бути розглянута за правилами КПК 1960 року, встановивши надходження скарги до суду із порушенням територіальної підсудності, не направив її до належного суду до початку розгляду, а, крім того, прийняв не передбачене законом рішення про залишення скарги без розгляду. Зазначає, що суд апеляційної інстанції припустився суперечності, оскільки визнав, що скарга на незаконне затримання повинна розглядатися відповідно до вимог КПК 1960 року, і в той же час відмовив у відкритті апеляційного провадження на ухвалу слідчого судді як таку, оскарження в апеляційному порядку якої не передбачено КПК.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник підтримав касаційну скаргу засудженого.
Прокурор вважала, що касаційна скарга не підлягає задоволенню
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 3 ст. 307 КПК ухвала слідчого судді за результатом розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.
Відповідно до статті 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Закон передбачає винятки із цього правила для обмеженого кола випадків, визначених, зокрема, пунктом 15 розділу XІ «Перехідні положення» КПК. Цим положенням встановлено, що апеляційні та касаційні скарги у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності цим Кодексом, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
За змістом цього положення це правило поширюється на апеляційні та касаційні скарги на рішення судів, постановлені за правилами КПК 1960 року.
У даній справі оскаржувалось до слідчого судді не рішення суду, а затримання ОСОБА_7 слідчим прокуратури, яке відбулося 21 травня 2002 року. Тобто відсутня апеляційна чи касаційна скарга, що подана на рішення суду, ухваленого на підставі КПК 1960 року.
Отже, дія згаданого вище винятку із загального правила, передбаченого ч. 1 ст. 5 КПК, на цей випадок не поширюється.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року правильно розглянута за правилами кримінального процесуального закону, що діяв на час постановлення оскарженого рішення, тобто КПК 2012 року.

Рішення апеляційного суду відповідає вимогам статті 309 КПК, в якій визначено ухвали слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.
Доводи про те, що слідчий суддя ухвалив рішення, не передбачене кримінальним процесуальним законом, є неспроможними, оскільки в цьому випадку слідчий суддя ухвалив рішення, виходячи із загальних засад кримінального провадження та визначених КПК повноважень слідчого судді.
З урахуванням наведеного підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_7 відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК та параграфом 3 Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2017 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3