Справа № 569/308/19

УХВАЛА

23 січня 2019 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Рівненського міського суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0006367 від 22.10.2018.

Клопотання обгрунтовано тим, що ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 20 листопада 2018 року накладено арешт на майно, а саме на: мобільний телефон «Samsung» SM-G930 FD (IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , S/N НОМЕР_3 ); який було вилучено 15.11.2018 у ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаний телефон, яким заволоділи невідомі особи у квартирі АДРЕСА_1 є власністю потерпілої у кримінальному провадженні ОСОБА_5 .

Слідчим Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області повністю вивчено зміст наявної інформації у мобільному телефоні «Samsung» SM-G930 FD, а тому просить скасувати накладений арешт, так як у його застосуванні відпала потреба. Оскільки накладений арешт позбавляє позбавляє її права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд клопотання у його відсутності та задоволити з підстав викладених у ньому.

Слідчий Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду клопотання повідомлявся у встановленому порядку.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів клопотання, Рівненським ВП ГУНП в Рівненській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006367 від 22.10.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 20 листопада 2018 року накладено арешт на майно, а саме на: мобільний телефон «Samsung» SM-G930 FD (IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , S/N НОМЕР_3 ); який було вилучено 15.11.2018 у ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Згідно ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Під час судового розгляду встановлено недостатність одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно підлягає арешту.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі " Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст.. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «новоселець кий проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Під час судового розгляду було встановлено, що вищевказаний мобільний телефіон вилучений органом досудового розслідування, оглянутий та прилучений до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу.

Крім того, в ході судовому засіданні було встановлено, що у подальшому застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження, а саме у накладенні арешту на мобільний телефон «Samsung» SM-G930 FD (IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , S/N НОМЕР_3 ) немає потреби, а тому клопотання про скасування арешту підлягає до задоволення частково.

На підставі вище викладеного, враховуючи норми Конституції України, ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2016 року №5 " Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», дослідивши надані матеріали, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає до задоволення частково.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 170, 171,174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна - задоволити частков.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 20 листопада 2018 року на майно, а саме: мобільний телефон «Samsung» SM-G930 FD (IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , S/N НОМЕР_3 ) який було вилучено 15.11.2018 у ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути його у користування та зберігання потерпілій ОСОБА_5 , без права дарування та відчуження, до остаточного вирішення кримінального провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1