УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 000507

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 та прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2018 року у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі, Грузія, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого за ч. 2 ст.286 КК України,

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6

потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_7 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладені наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 , на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 - 100 000 грн., на користь потерпілого ОСОБА_8 - 100 000 грн.

Позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого заподіяної майнової шкоди в сумі 25 000 грн. та 58 700 грн., відповідно, - залишені без задоволення.

Стягнуто з засудженого процесуальні витрати на проведення експертиз в сумі 4007 грн. 16 коп. на користь держави в особі ГУ ДКСУ в Миколаївській області. Вирішено долю речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок скасувати в частині призначення покарання та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Захисник ОСОБА_5 просить вирок скасувати, кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення. В задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відмовити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчинені злочину та фактичних обставин справи, вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, та його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

На думку апелянта, суд першої інстанції, призначаючи покарання та приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, не надав належної оцінки та не врахував наслідки, що настали від злочинних дій обвинуваченого, і що обвинувачений, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого людину позбавлено життя, що є найвищою соціальною цінністю.

Також, мотивуючи свої вимоги, прокурор зазначив, що не взято до уваги характер і мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину. З огляду на наведене, прокурор вважає, що розмір призначеного покарання та висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання не відповідають тяжкості вчиненого ним злочину.

Захисник ОСОБА_5 вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що у даному діянні наявні ознаки об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, не встановлений причинний зв`язок між діяннями та наслідками, які настали.

Вказує, що між діями обвинуваченого та дорожньо-транспортною пригодою відсутній причинний зв`язок, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місце наїзду на ОСОБА_10 знаходиться на відстані 13,45 м від початку гальмівного шляху. При швидкості руху 60 км/год гальмівний шлях приблизно складає 40 метрів, тобто навіть якщо б обвинувачений рухався зі швидкістю 60 км/год, то зіткнення із пішоходом уникнути було б не можливо. Тобто, на думку апелянта, порушення п. 12.4 ПДР (перевищення швидкості), не знаходиться в причинному зв`язку між діяннями та наслідками. Крім того, зазначає, що ОСОБА_7 розраховував на те, що і пішохід ОСОБА_10 не буде порушувати вимоги Правил дорожнього руху.

Натомість, потерпілий ОСОБА_10 переходив проїзну частину поза межами пішохідного переходу у стані сильного алкогольного сп`яніння, що створювало перешкоди для руху транспортному засобу. Тому, ОСОБА_7 не мав можливості запобігти наїзду, при недотриманні правил дорожнього руху іншим учасником - потерпілим ОСОБА_10 .

Зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи сторони захисту, що протокол проведення слідчого експеримента від 15.08.2017 р. та висновок судово-автотехнічної експертизи №630 від 31.08.2017 р. є неналежними і недопустимими доказами, зазначивши лише про їх неспроможність, без жодних обґрунтувань.

Між тим, вважає, що протокол проведення слідчого експеримента не відповідає вимогам закону, оскільки в ньому не зазначено жодної характеристики технічних засобів, які використовувалися під час його проведення, слідчий не повідомив учасників про застосування фотоапарата, не вказав, на який носій інформації відбувалось фіксування, не вказав дати народження всіх присутніх осіб.

Крім того, автомобіль, який використовувався під час слідчого експеримента, значно відрізнявся від автомобіля, яким керував ОСОБА_7 під час ДТП, мав суттєве затемнення (тонування) всіх стекол, що є суттєвою відмінною обставиною від події, яка сталась 21.05.2017 р. Слідчий експеримент проведено за участю статиста ОСОБА_11 , понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є близькими товаришами обвинуваченого ОСОБА_7 , тобто не запрошені особи, яку не є заінтересованими особами.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

21 травня 2017 року близько 10.05 год, обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем "Mercedes-Benz Е 220" номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по сухій асфальтовій проїзній частині пр.Центрального у м. Миколаєві, з боку вул. 6 Слобідська, в напрямку вул. 9 Слобідської, зі швидкістю близько 74,4-77,7 км/год, в районі будинку № 261/1 по пр.Центральному в м. Миколаєві порушив вимоги п.п.2.3 "б", 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, а саме проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, не обрав безпечну швидкість руху свого транспортного засобу, хоча повинен був рухатись у межах населеного пункту зі швидкістю не більше 60 км/год, при виявленні небезпеки для руху у вигляді пішохода, який перетинав проїзну частину зліва направо по ходу руху автомобіля, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості транспортного засобу, аж до повної його зупинки, хоча об`єктивно міг і зобов`язаний був це зробити, продовжив рухатись вперед, внаслідок чого передньою лівою частиною керованого ним автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів кісток скелета з пошкодженням головного мозку і внутрішніх органів, від яких помер.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть пішохода ОСОБА_10 . Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

В судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_9 просив апеляційний розгляд провести у його відсутність. За такого, його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги захисника та їх заперечення на апеляційну скаргу прокурора, пояснення прокурора ОСОБА_6 на підтримку поданої ним апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу захисника, пояснення потерпілого ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора та відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, на які міститься посилання у вироку.

Відповідно вимог п.п. 2.3«б», 12.3, 12.4 ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

- бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год (у редакції станом на час вчинення злочину).

Ці вимоги ПДР України ОСОБА_7 порушено.

Так, з пояснень засудженого вбачається, що він рухався по пр.Центральному в. Миколаєві зі швидкістю близько 60 км/год, побачив потерпілого ОСОБА_10 , який вибіг на дорогу, застосував гальмування, однак відбулося зіткнення з потерпілим.

Проте, ці твердження обвинуваченого ОСОБА_7 та наведені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність вини ОСОБА_7 , не є слушними, оскільки спростовані доказами, які досліджені судом першої інстанції та покладені в обгрунтування вироку.

Так, згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 21.05.2017 р., місцем наїзду на пішохода ОСОБА_10 є суха асфальтована, горизонтальна ділянка дороги пр. Центрального від вул. 6 Слобідська до вул. 9 Слобідська, в районі будинку № 261/1, шириною 9,2 м, на якій відсутні дорожні знаки або розмітка, та яка відбулася за участю водія ОСОБА_7 , який керував транспортним засобом "Mercedes-Benz Е 220" номерний знак НОМЕР_1 . Встановлено, що місце зіткнення розташоване на відстані 3,45 м від лівого краю проїзної частини по ходу руху автомобілю, яким до місця зіткнення залишені сліди гальмування довжиною 24,6-28,4 м, та який має механічні ушкодження в передній лівій частині (а.с. 57-71).

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 361 від 20.06.2017 р., на момент ДТП ходова частина, рульове керування і робоча гальмівна система автомобіля "Mercedes-Benz Е 220" номерний знак НОМЕР_1 знаходились в працездатному стані та не мали несправностей, які могли би виникнути до ДТП та вплинути на його рух (а.с. 78-83).

Посилання захисника на те, що водій ОСОБА_7 рухався з допустимою швидкістю у населеному пункті спростовані висновками експертизи № 389 від 16.06.2017 р., відповідно яким мінімальна швидкість руху автомобіля "Mercedes-Benz Е 220" під керуванням ОСОБА_7 до початку руху транспортного засобу в загальмованому стані склала близько 74,4 - 77,7 км/год (у відповідності до слідової інформації, зафіксованої при огляді місця дорожньо-транспортної пригоди). З урахуванням встановленої швидкості руху транспортного засобу, мінімальна відстань, на якій знаходився автомобіль від початку розташування сліду гальмування в момент реагування водія на небезпеку, складала близько 12,9 -13,5 м (а.с. 94-95).

Ці доводи апелянта належним чином перевірені під час досудового розслідування, зокрема, шляхом проведення слідчого експеримента 15.08.2017 р. за участю ОСОБА_7 , статиста, у присутності захисника, експерта-автотехніка та понятих. Відповідно до протоколу вказаної слідчої дії, на місці вчинення злочину відтворені обставини події, напрямок та швидкість руху транспортного засобу, темп руху пішохода та місце наїзду на нього за поясненнями, які надані ОСОБА_7 , зафіксовано відстань, на якій автомобіль почав змінювати напрямок руху перед зіткненням.

Посилання апелянта про недопустимість зазначеного доказу з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, є неспроможними, оскільки ця слідча дія проведена з застосуванням фотозйомки, за участю понятих, які за поясненнями ОСОБА_7 хоча і є його товаришами, але захисником не наведено вагомих мотивів, з яких слідує вважати цих понятих зацікавленими особами. Крім того, не зазначення повних анкетних даних понятих (дати народження, про що вказує захисник) не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Зазначені вище докази, а саме: висновки судових експертиз, показання ОСОБА_7 та дані слідчого експеримента обгрунтовано покладені в основу судово-автотехнічної експертизи № 630 від 31.08.2017 р., за висновками якої показання водія автомобіля "Mercedes-Benz Е 220" ОСОБА_7 в частині вказаної ним швидкості руху його автомобіля, з технічної точки зору не спроможні. В частині вказаного водієм місця наїзду на пішохода та знаходження автомобіля в загальмованому стані під час наїзду на пішохода - суперечностей технічного характеру не мають. У виниклій дорожній ситуації ОСОБА_7 з метою забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.3, 12.4 ПДР.

В даному випадку, момент виникнення небезпеки для руху у водія автомобіля "Mercedes-Benz Е 220" виникло з моменту виходу пішохода на проїзну частину. Дослідженням встановлено, що в діях водія ОСОБА_7 з технічної точки зору малися невідповідності до вимог вказаних пунктів ПДР, і його дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Встановлено, що водій ОСОБА_7 при умові руху автомобіля 60 км/год мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода (а.с. 110-115).

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1622 від 03.08.2017 р., при дослідженні трупа ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді множинних саден і забитих ран, які носять ознаки прижиттєвих та характер і локалізація яких, свідчить про те, що вони могли утворитися незадовго до настання смерті в результаті наїзду транспортного засобу на пішохода, що перед наїздом на нього перебував у вертикальному положенні правою передньо-бічною поверхнею тіла і голови, обернений в сторону наближаючогося транспортного засобу. Смерть ОСОБА_14 наступила в результаті тупої поєднаної травми тіла у вигляді множинних переломів кісток скелета з пошкодженням головного мозку і внутрішніх органів. Між отриманими тілесними ушкодженнями і настанням смерті є прямий причинно-наслідковий зв`язок. При судово-токсилогічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_14 виявлений етиловий спирт, в концентрації 3,08 проміле, що зазвичай відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння.

Дослідивши зазначені докази та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення правил дорожнього руху саме ОСОБА_7 , оскільки, саме порушення ним вимог п.п.2.3 «б», 12.3, 12.4,ПДР України стало безпосередньою причиною ДТП.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі докази у справі, зокрема й ті доводи ОСОБА_7 щодо його невинуватості та щодо недопустимості доказів, які викладені в апеляційній скарзі.

Істотних порушень норм кримінально-процесуального закону, які б перешкодили суду винести законний і обґрунтований вирок не встановлено.

Оскільки, усі обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення справи, в судовому засіданні досліджені всебічно, повно та об`єктивно, то підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження, про що просить в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , немає. Тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а також про його безпідставне звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то ці доводи є неспроможними, з огляду на наступне.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, але з необережності, особу обвинуваченого, який не судимий, характеризується позитивно, має двох неповнолітніх дітей. Суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття, та врахував відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, суд першої інстанції прийняв до уваги і поведінку потерпілого, який в момент події переходив проїзну частину у невстановленому місці - поза межами пішохідного переходу, та перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, що створювало перешкоди для руху транспортному засобу під керування ОСОБА_7 , який відповідно до вимог п.п.1.4 Правил дорожнього руху, мав право у обстановці що передувала події, розраховувати на те, що і пішохід ОСОБА_10 , як інший учасник дорожнього руху виконає вимоги цих Правил.

Покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, за видом - до позбавлення волі, та у розмірі - в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України. Підстави для призначення більш суворого за розміром покарання, про що просить апелянт, суд не вбачає. Також враховує, що в цій частині прокурор не мотивував свої вимоги, а лише послався на обставини вчиненого злочину. Призначене ОСОБА_7 основне та додаткове покарання, на думку суду, є необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості злочину, вчиненого з необережності, наведені дані про її особу, його щире каяття та висловлювання жалю з приводу вчиненого, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а також невиконання вимог Правил дорожнього руху потерпілим ОСОБА_10 .
Суд вважає ці висновки вірними, з огляду на наступне.

Дійшовши висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, суд першої інстанції достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який хоча і тяжкий, але вчинений з необережності.

Хоча прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що не взято до уваги характер і мотиви допущених обвинуваченою порушень правил безпеки дорожнього руху, проте в цій частині свої вимоги не конкретизував.

Є безпідставним посилання прокурора на неврахування при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням його ставлення до порушень правил безпеки дорожнього руху, а також неврахування його поведінки після вчинення злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 виключно позитивно характеризується, має стійкі соціальні зв`язки, є приватним підприємцем, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не судимий.

Згідно досудовій доповіді, позитивні дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, свідчить про те, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, і ризик його небезпеки для суспільства є низьким. За висновком органу пробації, виправлення ОСОБА_7 можливо без позбавлення або обмеження волі (а.с. 53).

В суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_7 висловив щире каяття у вчиненому злочині та пробачення у потерпілих. Про його щире каяття також свідчить та обставина, що після ухвалення вироку ОСОБА_7 частково відшкодував заподіяну моральну шкоду, сплативши потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 21000 грн кожному, про що надано докази при апеляційному розгляді.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на думку суду, є правильним.

Тому підстав для скасування вироку в частині призначеного покарання та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, про що просить прокурор, суд не вбачає.

Керуючись ст. ст.376, 404,407,424,425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 1 лютого 2018 року у відношенні ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3