Постанова

іменем України
14 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 428/6370/14-к
провадження № 51-1706км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Кремінського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 11 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000218, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за нижченаведених обставин.
Так, у першій половині червня до середини липня 2014 року (більш точної дати та часу не встановлено) в м. Сєвєродонецьку були сформовані «комендантська рота» та «окрема розвідувальна рота», які входили до складу незаконних збройних формувань, що діяли на цій території. Метою діяльності вказаних підрозділів було проведення розвідувально-підривної діяльності та перешкоджання Збройним Силам України з проведення антитерористичної діяльності на території Луганської області. Крім того, членами вказаних підрозділів протягом травня липня 2014 року на території м. Сєвєродонецька Луганської області були побудовані декілька блок - постів, метою створення яких було здійснення озброєними особами контрольно-пропускного режиму та недопущення в`їзду до міста представників органів державної влади та військових підрозділів України. В першій половині червня 2014 року у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на участь у діяльності незаконних збройних формувань. Із цією метою в період із першої половини червня до середини липня 2014 року він перебував у лавах «комендантської роти» та «окремої розвідувальної роти» незаконного збройного формування «Армія Південного Сходу», де отримав вогнепальну зброю (СКС) з метою перешкоджання діяльності Збройних Сил України.
Крім того, разом з іншими неустановленими особами незаконного збройного формування ОСОБА_8 здійснював чергування на блок постах та контрольно-пропускний режим з метою недопущення в`їзду до міста представників органів державної влади та військових підрозділів України.
За вироком районного суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК, та виправдано через недоведеність вчинення ним указаного кримінального правопорушення.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу з доповненнями, подану прокурором, а вирок районного суду без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на те, що районний суд безпідставно не дав оцінки показанням свідків сторони обвинувачення та поклав в основу виправдувального вироку виключно показання свідків сторони захисту, які є суперечливими. Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання прокурора про долучення до матеріалів кримінального провадження копії протоколу допиту ОСОБА_8 в якості свідка в іншому кримінальному провадженні, згідно з яким останній підтвердив той факт, що він вступив до лав «ополчення» та чергував на блокпостах тощо. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не наведено належних і достатніх мотивів та підстав, виходячи з яких суд залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Таким чином, суди не перевірили доводів сторони обвинувачення та сторони захисту, розгляд кримінального провадження провели однобічно та формально, в результаті чого рішення судів не відповідають вимогам ст. 370 КПК і підлягають скасуванню.
Позиції учасників судового провадження
Прокурори вважали касаційну скаргу обґрунтованою та просили її задовольнити. Захисник не підтримав касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог касаційної скарги.
Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого.
Частиною 3 ст. 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Матеріали справи свідчать, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував зібрані органом досудового слідства докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку, що обвинувачення ОСОБА_8 ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджується об`єктивними, достовірними та достатніми доказами, отриманими в ході досудового та судового слідства.
При цьому суд, дотримуючись вимог ст. 374 КПК, вказав у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 260, з яким погоджується й колегія суддів.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_8 стороною обвинувачення інкримінувалося участь у діяльності незаконних збройних формуваннях в м. Сєвєродонецьку в період із першої половини червня до середини липня 2014 року, що виражалася в отримання ним вогнепальної зброї (СКС) з метою перешкоджання діяльності Збройних Сил України та чергуванні на блок постах та контрольно-пропускних режимах з метою недопущення в`їзду до міста представників органів державної влади та військових підрозділів України.
Місцевий суд дав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , котрий у судовому засіданні категорично заперечив свою причетність до участі в діяльності не передбачених законом збройних формуваннях та пояснив, що зброї він не мав, а обвинувачення побудовано виключно на показаннях його двоюрідного брата ОСОБА_9 , дружини останнього ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , котрі його обмовили, оскільки мали інші політичні погляди щодо ситуації в країні, з приводу чого у травні 2014 року, коли він приїжджав до смт Мєтьолкіного, між ними відбувалася дискусія.

При цьому свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що коли в кінці травня 2014 року ОСОБА_8 приїхав до смт Мєтьолкіного, він був одягнутий у спеціальний одяг чорного кольору та повідомив, що вступив до «ополчення», і запропонував вступити до лав «ополченців». ОСОБА_8 був озброєний ножем і повідомив, що в автомобілі лежить вогнепальна зброя. Також у червні цього ж року він погрожував їм здати автомобілі для потреб «ополчення». Свідок ОСОБА_11 спочатку повідомив суду, що йому невідомо про причетність ОСОБА_8 до будь-якого збройного формування, однак потім пояснив, що коли той приїжджав на початку червня 2014 року до смт Мєтьолкіного, та повідомив про свою проросійську позицію та про необхідність боротися з чинною українською владою, у зв`язку з чим між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зіпсувалися відносини.
Вказані показання свідків жодним чином не підтверджують пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 2 ст. 260 КК, з огляду на те, що схиляння до вступу у лави «ополчення» (тобто вербування осіб для участі у непередбачених законом збройних формуваннях), а також вимагання майна для потреб «ополчення», державним обвинуваченням йому не інкримінувалося. А відповідно до ст. 337 КПК судовий розгляд кримінального провадження проводиться в межах висунутого обвинувачення.
Крім того, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 стверджували у суді, що ОСОБА_8 не перебував у лавах «ополченців», він працював, займався своїми справами і до смт Мєтьолкіного приїжджав у гості до бабусі. ОСОБА_12 та ОСОБА_15 також зазначили, що ОСОБА_9 оговорив обвинуваченого, оскільки між ними був спір про спадщину. Крім того, наявність неприязних стосунків між обвинуваченим та його двоюрідним братом підтверджується роздруківкою дзвінків останнього.
У межах кримінального провадженнябудь-яка зброя у ОСОБА_8 органом досудового розслідування не вилучались.

До того ж державним обвинуваченням інкримінувалося ОСОБА_8 участь у збройному формуванні в період червня липня 2014 року, однак свідки обвинувачення посилалися на події травня 2014 року.
Показання свідка ОСОБА_16 про те, що за місцем роботи на початку літа 2014 року були чутки про нібито перебування ОСОБА_8 на блокпості в смт Мєтьолкіному, не доводять «поза розумним сумнівом» винуватість ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні, оскільки не підтверджені жодними доказами. Крім того свідок суду першої інстанції зазначив, що йому не відомі факти про участь ОСОБА_8 у незаконних збройних формуваннях, що також підтвердив свідок ОСОБА_17 .
Врахувавши наведене, ретельно дослідивши та проаналізувавши докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК, не доведено, і виправдав його. Вирок суду в цій частині є обґрунтованим та належним чином мотивованим, а доводи прокурора щодо безпідставного виправдання ОСОБА_8 при розгляді кримінального провадження не було підтверджено.
Крім того, доводи прокурора, аналогічні за змістом доводам, викладеним у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх та визнав неспроможними, а тому відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення.
Разом із тим, апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора, дослідив надані в місцевому суді показання свідків сторони обвинувачення, а також безпосередньо допитав свідка ОСОБА_18 , котрий пояснив, що вперше побачив ОСОБА_8 приблизно у липні 2014 року в Державному інституті азотної промисловості (ДІАП), він був одягнений у камуфляжну форму та цивільну футболку, а на у нього поясі був штик-ніж. Чи була у нього зброя, він не пам`ятає. Чи чергував ОСОБА_8 на блокпостах, свідкові було не відомо. Зі слів інших осіб, назвати яких ОСОБА_18 не може, йому стало відомо, що ОСОБА_8 служив у ДІАП та підпорядковувався особі з позивним « ОСОБА_19 », проте в його підрозділі він не служив, на полігон чи тренування жодного разу не виїжджав.
Також суд визнав безпідставними доводи прокурора щодо перевірки показань ОСОБА_8 , наданих ним в якості свідка в межах іншого кримінального провадження, при цьому пославшись на вимоги ст. 95 КПК, відповідно до якої суд може обґрунтувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатись на них.
Ретельно дослідивши та проаналізувавши докази, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ці докази у своїй сукупності свідчать про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК, оскільки ними не підтверджується участь останнього у діяльності незаконного збройного формування (перебування у лавах «комендантської роти» та «окремої розвідувальної роти» незаконного збройного формування «Армія Південного Сходу», отримання вогнепальної зброї (СКС) з метою перешкоджання діяльності Збройних Сил України, чергування на блокпостах, здійснення контрольно-пропускного режиму з метою недопущення в`їзду до міста представників органів державної влади та військових підрозділів України).
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, з якими вона погоджується.
Крім того, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що досліджені судами докази, які було надано стороною обвинувачення, не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК. А тому виходячи з такої засади кримінального провадження, як презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а також зобов`язання сторони обвинувачення довести винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, висновки судів про виправдання ОСОБА_8 є обґрунтованими.

Касаційна скарга прокурора не містить конкретних доводів про невідповідність вимогам кримінального процесуального закону дослідження, проведеного як місцевим, так і апеляційним судом. По суті прокурор наводить власну оцінку доказів на користь винуватості ОСОБА_8 , відмінну від оцінки суду.
Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, постановлених у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів не встановила, а тому вважає, що в задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Кремінського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 11 липня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3