Справа №585/4722/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/560/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних справах
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 22 березня 2018 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком апеляційного суду Донецької області, від 3 листопада 2005 року, ОСОБА_8 засуджений за ч. 4 ст. 187; ч. 1 ст. 263; п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_8 з клопотанням про зміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 22 березня 2018 року, у задоволенні вказаного клопотання засудженого ОСОБА_8 було відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що засуджений ОСОБА_8 вже звертався з аналогічною заявою до Роменського міськрайонного суду Сумської області. Доводи, що викладені в його заяві вже були предметом судового дослідження, а тому ОСОБА_8 реалізував своє право на звернення до суду про заміну не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років.

Не погоджуючись з рішення суду, засуджений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги. Засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, а захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу якою задовольнити заяву ОСОБА_8 в повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги ОСОБА_8 мотивує тим, що він в своєму клопотанні просив суд не про заміну не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років, а про те, щоб суд визнав факт відмови у його проханні про визнання катування над ним те, що законодавством не передбачено порядку заміни засудженим особам до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років. ОСОБА_8 вказує, що суд зазначаючи про те, що він вже звертався з аналогічною заявою до суду, а тому це питання вже вирішено, і на такій підставі йому відмовлено в задоволенні клопотання, є порушенням його права до доступу до правосуддя.

Захисник ОСОБА_7 у апеляційній скарзі вказує на те, що кримінальним процесуальним законом не обмежено право засудженого повторно звернутись до суду із клопотанням про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Захисник вважає, що відмова суду засудженій до довічного позбавлення волі особі у такому клопотання не відповідає ст. 55 Конституції України та ст. ст. 21; 24 КПК України. У зв`язку з цим захисник вважає рішення суду не законним.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті ухвали суду та поданих апеляційних скарг, доводи засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в підтримку апеляційних скарг, думку прокурора про заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу мотиви апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Судом було встановлено, що ОСОБА_8 засуджений за вироком апеляційного суду Донецької області, від 3 листопада 2005 року, ОСОБА_8 засуджений за ч. 4 ст. 187; ч. 1 ст. 263; п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Вказаний вирок суду набрав законної сили 18 січня 2007 року і строк відбування покарання засудженому ОСОБА_8 рахується з 5 березня 2005 року.

Судом було встановлено, що засуджений ОСОБА_8 23 липня 2014 року звертався до Роменського міськрайонного суду Сумської області з заявою про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років і ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 30 липня 2014 року, засудженому ОСОБА_8 у задоволенні його заяви було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Сумської області, від 28 жовтня 2014 року, ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 30 липня 2014 року, було залишено без змін.

29 листопада 2017 року засуджений ОСОБА_8 знову звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з заявою про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що повторне звернення засудженого ОСОБА_8 до місцевого суду з аналогічним клопотанням, яке по суті розглянуто, не може вважатись законним, а тому в задоволенні його клопотання судом було відмовлено законно.

При цьому колегія суддів не може погодитись з мотивами апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції, відмовивши засудженому ОСОБА_8 з цих підстав, тим самим обмежив засудженому ОСОБА_8 у доступі до правосуддя, оскільки повторне звернення до суду засудженого ОСОБА_8 з клопотанням про заміну йому покарання на більш м`яке було предметом судового розгляду з винесенням судом судового рішення по суті клопотання.

Те, що суд відмовив засудженому ОСОБА_8 у задоволенні його клопотання з підстав, що він вже звертався до суду з аналогічним клопотанням, не може розцінюватись, що суд обмежив засудженому ОСОБА_8 у доступі до правосуддя, оскільки суд своїм рішенням не повернув засудженому ОСОБА_8 його заяву без розгляду та не відмовив йому у відкриття провадження за його заявою, а прийняв рішення по суті заяви.

При цьому колегія суддів вважає необхідним зауважити, що особам засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі на цей час законом України про кримінальну відповідальність не передбачено заміну такого покарання на більш м`яке покарання, оскільки, згідно ст. 82 КК України, тільки особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі на певний строк, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Таким чином, ст. 82 КК України передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачено.

Також колегія суддів вважає необхідним зауважити, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції, не може визнати катуванням те, що законом України про кримінальну відповідальність не передбачено право осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну цього покарання на більш м`яке покарання.

Порушуючи питання про скасування ухвали суду, апелянти не навели конкретних фактів порушення судом прав ОСОБА_8 та його законних інтересів, а обмежились перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були.

В той же час, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 64 ч. 1 КК України, довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання, а саме, в порядку помилування.

Так, ст. 87 ч. 2 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ст. 151 ч. 7 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , про незаконність ухвали суду першої інстанції, є безпідставними, а тому, рішення суду про відмову засудженому ОСОБА_8 у заміні йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 22 березня 2018 року, якою засудженому за вироком апеляційного суду Донецької області, від 3 листопада 2005 року, за ч. 4 ст. 187; ч. 1 ст. 263; п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні його заяви про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без зміни, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4