УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 341/1902/15-к
провадження № 51-3043ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в межах кримінального провадження № 0000352 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.
Встановлені обставини
Вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу розміром 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

1700 грн.
Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої 3055,96 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Задоволено цивільний позов прокурора та стягнуто з ОСОБА_5 2099,64 грн. на користь Галицької центральної районної лікарні в рахунок відшкодування вартості лікування потерпілої.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2018 рокуапеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції змінено в порядку ст. 404 КПК.
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного за ч. 2

ст. 125 КК покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 05 грудня 2014 року, приблизно о 16.30 год., на вул. Береговій у с. Маріямпіль Галицького району Івано-Франківської області, під час конфлікту з ОСОБА_4 на ґрунті особистих неприязних стосунків, направив шину бензопили у праву ділянку обличчя останньої, внаслідок чого спричинив їй дві рвано-пильні рани на обличчі справа, після чого направив шину з ланцюгом бензопили в ділянку грудей

ОСОБА_4 , внаслідок чого причинив останній, яка з метою самозахисту виставила перед собою праву руку, рвано-пильну рану на першому пальці правої кисті. Заподіяні рвано-пильні рани в ділянці обличчя та першого пальця правої кисті, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Суть питання
У касаційній скарзі потерпіла просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає призначене ОСОБА_5 покарання у виді штрафу занадто м`яким, посилається на необхідність призначення більш суворого виду покарання. Вказує на неправильне застосування апеляційним судом вимог

ст. 49 КК та не погоджується з розміром стягнутого зі ОСОБА_5 цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди. Вважає його не співмірним зі стражданнями, які їй довелося пережити.
Мотиви Верховного Суду
Відповідно до положень ст. 433 КПК суд касаційної інстанції є судом права і переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Доводи потерпілої аналогічні за змістом доводам її апеляційної скарги, які належним чином відповідно до ст. 404 КПК перевірив апеляційний суд та вмотивовано відмовив у її задоволенні.
У касаційній скарзі потерпіла не оскаржує висновків місцевого суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 125 КК.
У той же час, посилання ОСОБА_4 на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості є безпідставними.
Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Із огляду на встановлені судами дані про особу ОСОБА_5 , а також тяжкість вчиненого ним злочину, обраний судом першої інстанції вид та розмір покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 травня 2018 року.
Положеннями ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Відповідно до п. 2 ч. 1 зазначеної статті, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2016 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2

ст. 125 КК, який, відповідно до ст. 12 цього Кодексу, класифікується як злочин невеликої тяжкості та санкція якого передбачає покарання у виді обмеження волі.
Закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності

не є реабілітуючою підставою, у зв`язку із чим необхідна згода на звільнення особи від кримінальної відповідальності, а за відсутності такої згоди суд вправі звільнити лише від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК ОСОБА_5 вчинив

05 грудня 2014 року, а ухвалу апеляційного суду постановлено 28 листопада

2018 року, тобто після спливу вказаних строків давності та таким чином правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 570/3743/15-к.
Відповідно до пунктів 6, 7, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України

за №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, майнового стану відповідача.
Положеннями ст. 1167 ЦК встановлено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, місцевий суд на підставі зазначених положень обгрунтовано встановив розмір спричиненої потерпілій моральної шкоди, оскільки належним чином врахував перенесені нею фізичні і моральні страждання, вимушені зміни у її життєвих стосунках. З таким висновком погоджується і колегія касаційного суду, оскільки він грунтується на принципах розумності та справедливості.
Оскільки інших доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду потерпіла у касаційній скарзі не навела, а з огляду на наведені у касаційній скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада

2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3