КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/950/2018 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року у кримінальному провадженні № 0012490 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нова Каховка Херсонської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 03 жовтня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, від якого звільнений на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік;

- 07 лютого 2018 року Святошинським районним судом м. Києва ч. 2 ст.15, ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць,

за участі: прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_6 призначено шляхом часткового складання покарань за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року та цим вироком - у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_6 20 вересня 2017 року, приблизно о 10 год. 40 хв., знаходячись в торговому залі супермаркету «Новус», що по вул. Г. Хоткевича, 1-а в м. Києві, діючи умисно, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиць та поклав у візок товари, а саме: продукти харчування, алкогольні напої та побутову хімію на загальну суму 2 535 грн. 32 коп., які належать ТОВ «Новус-Україна», після чого пройшов через касову зону, не сплативши їх вартості, тим самим виконав всі дії, які вважав необхідними для таємного викрадення чужого майна, проте злочин не було закінчено з причин, що не залежали від волі ОСОБА_6 , оскільки його затримали співробітники охорони супермаркету.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного йому покарання шляхом його пом`якшення до 1 року 3 місяців позбавлення волі.

За доводами апеляційної скарги, обвинувачений вважає, що суд призначив йому занадто суворе остаточне покарання за сукупністю злочинів. Свою позицію обґрунтовує тим, що він щиро розкаявся та сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдані збитки, вчинив злочин під впливом тяжких матеріальних обставин, на даний час вже став на шлях виправлення і не потребує тривалої ізоляції від суспільства.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За визначеним обсягом доказів, що підлягали дослідженню, в суді першої інстанції за погодженням з усіма учасниками судового провадження у відповідності з ч. 3 ст. 349 КПК України визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та роз`яснено наслідки щодо таких обставин, а саме позбавлення права оскаржити їх. Оскільки застосування вказаного порядку стороною захисту не оспорюється, колегія суддів виходить виключно з встановлених судом першої інстанції обставин.

Отже, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів, виходячи з вищевикладеного, не переглядає.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в указані частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, положення ст. 70 КК України регламентують призначення покарання за сукупністю злочинів.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, при виборі заходу примусу за вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, на виконання вимог ст. 65 КК України, разом із ступенем його тяжкості та завершеності, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він суспільно-корисною працею не займався, характеризується позитивно, раніше судимий, а також щире каяття, визнавши це обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в наближеній до мінімальної межі санкції, передбаченої ч. 2 ст. 185 КК України, навівши у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.
Оскільки кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив до постановлення вироку Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ч. 4 ст. 70 КК України, призначив йому остаточне покарання за сукупністю злочинів, при цьому обґрунтовано, з огляду на дані про особу обвинуваченого та інші обставини провадження, застосував принцип часткового складання покарань, збільшивши при цьому розмір остаточного покарання у виді позбавлення волі лише на три місяці та зарахувавши відбуте покарання за попереднім вироком.

Доводи обвинуваченого про те, що суд першої інстанції повинен був визнати обставиною, яка пом`якшує покарання, добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди і врахувати її при призначенні покарання, не заслуговують на увагу, оскільки повернення потерпілому викраденого майна відбулося не внаслідок добровільних дій обвинуваченого, а в результаті неможливості реалізації ним злочинних намірів до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Посилання обвинуваченого на те, що він вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих матеріальних обставин є непереконливим, оскільки в проваджені відсутні дані про те, що ОСОБА_6 з об`єктивних причин не займався або не міг займатися суспільно-корисною працею та відповідно забезпечувати власні життєві потреби.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що судом були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, правильно застосовані положення ст. 70 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді та впливають на покарання, в тому числі і ті, на які посилається обвинувачений, зокрема, щире каяття та відсутність тяжких наслідків, колегія суддів уважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому підстав вважати його явно несправедливим через суворість і відповідно підстав для пом`якшення покарання не вбачає.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4