Дата документу Справа № 333/4879/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/4879/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1028/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Павлоград Дніпропетровської області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 14 серпня 1998 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 81, ст. 42, ст. 44 КК України (в редакції 1960 року), до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 2 роки;

2) 31 січня 2001 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 81 КК України (в редакції 1960 року), до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік та штрафу в розмірі 200 гривень;

3) 8 травня 2002 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України, до покарання у вигляді 1 року 10 місяців позбавлення волі. 17 січня 2003 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 4 місяці 1 день;

4) 7 грудня 2004 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70, ст. 71 КК України, до покарання у вигляді 4 років 2 місяців позбавлення волі;

5) 8 квітня 2010 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі;

6) 30 серпня 2010 року Новомосковським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у вигляді 2 років 1 місяця позбавлення волі;

7) 9 липня 2014 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

8) 14 грудня 2015 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190 КК України, до покарання у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень із самостійним виконання вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 липня 2014 року,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджений до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 4 серпня 2017 року.

Скасовано арешт на майно, накладений ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2017 року.

Цим же вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, вирок відносно якого ніким не оскаржений.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

4 серпня 2017 року приблизно о 15 год. 20 хв., ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з прямим умислом, направленим на відкрите викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, заздалегідь визначившись із особою потерпілого ОСОБА_10 , за яким спостерігали, пройшли до приміщення магазину «СССР», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна 87. Перебуваючи у приміщенні вказаного магазину ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_9 підійшли до потерпілого ОСОБА_10 , при цьому ОСОБА_7 розташувався за спиною потерпілого, а ОСОБА_9 розташувався праворуч від потерпілого. Далі, скориставшись похилим віком потерпілого ОСОБА_10 , будучи обізнаним про наявність у останнього грошових коштів у сумі 2000 гривень, ОСОБА_9 відкрито для останнього, у той час як потерпілий особисто дістав з карману грошові кошти, шляхом ривку, намагався вирвати з рук ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 2000 гривень. З причини опору потерпілого, вищевказана сума опинилась на підлозі, в результаті чого ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_9 , продовжуючи свій злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, зібрали з підлоги грошові кошти, що належали ОСОБА_10 у сумі 1900 гривень та зникли з місця вчинення злочину. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , потерпілому ОСОБА_10 , спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 1900 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, просить застосувати до нього ст.ст. 69, 75 КК України та пом`якшити йому покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він визнає своє вину та просить взяти до уваги стан його здоров`я та наявність малолітньої дитини, яка потребує батьківського виховання.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав, просив врахувати стан його здоров`я, наявність на його утриманні дитини та пом`якшити призначене йому покарання.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_11 підтримав апеляційну скаргу, подану обвинуваченим та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, його захисника прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції врахував всі обставини, пов`язані із вирішенням питання про призначення покарання, врахував, що обвинувачений раніше вісім разів був засуджений, звільнившись з місць позбавлення волі, на шлях виправлення не встав та знову вчинив умисний тяжкий злочин, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і апеляційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів зазначає, що не дивлячись на невизнання ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, його вина підтверджується показаннями потерпілого та свідків, які були допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Так, потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що 4 серпня 2017 року, коли він знімав пенсію в сумі 2000 гривень, до нього підійшов ОСОБА_7 та спитав про те, які гроші він знімає. Після чого, в магазині біля прилавку він відчув, що хтось намагається витягнути з його карману гаманець з грошима, однак внаслідок цих дій гроші розсипались на підлогу. Позаду нього стояли ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , яких він вже бачив цього ж дня, коли знімав гроші. Підібравши гроші з підлоги ОСОБА_7 та ОСОБА_9 швидко направились до виходу з магазину. Не зупинившись на його оклики, обвинувачені вийшли з магазину на вулицю, де на них вже чекала машина, на якій вони поїхали. Інші особи, які були присутні в магазині також вийшли за обвинуваченими, намагаючись їх наздогнати.
Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показав, що 4 серпня 2017 року він знаходився в магазині, де за ним в одному з відділів зайняв чергу дідусь. Розрахувавшись та відійшовши до іншого відділу в магазині, він помітив, що за дідусем стояли двоє чоловіків, які здались йому підозрілими. Після чого, він почув якийсь гомін та побачив, як ці двоє чоловіків поспішно направляються до виходу з магазину, а потім почув крик про допомогу. Вийшовши на вулицю, він побачив, як ці чоловіки направляються до машини, на оклики продавців про необхідність зупинитись обвинувачені не обертались, сіли в машину та поїхали. Він запам`ятав номер машини та зателефонував на службу 102. Додатково повідомив, що обличчя вказаних осіб він не бачив, проте запам`ятав, що хлопці були худощавої статури, з короткими зачісками, один з них був у синіх штанах та синій футболці, а інший був у шортах.
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показав, що влітку 2017 року він знаходився в районі магазину, до якого зайшли ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . Через декілька хвилин з магазину вийшов ОСОБА_7 , а за ним ОСОБА_9 . Потім за ними вибігли чоловік та два продавця, які кричали обвинуваченим, щоб вони повернули гроші дідусю. Після чого, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 побігли в сторону машини, і в подальшому він бачив їх вже у відділенні поліції.
Показання потерпілого та вищезазначених свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Окрім показань потерпілого та свідків, вина ОСОБА_7 повністю підтверджується наданими сторонами іншими докази, яким суд першої інстанції зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з рапорту оперативного чергового Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 4 серпня 2017 року вбачається, що о 15 год. 28 хв. надійшло повідомлення на службу 102 про те, що двоє чоловіків в магазині відкрито заволоділи грошима дідуся, який робив там покупки. Чоловіки поїхали на автомобілі білого кольору, державний реєстраційний номер якого НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 11).

З рапорту інспектора патрульної поліції вбачається, що відпрацьовуючи виклик, який поступив зі служби 102, вони помітили схожий за описом автомобіль Fiat Doblo білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому знаходились ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , при поверхневому огляді яких було виявлено одну купюру номіналом 500 гривень та чотирнадцять купюр номіналом 100 гривень (т. 2, а.с. 12).

З протоколів пред`явлення особи для впізнання від 4 серпня 2017 року вбачається, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 впізнали ОСОБА_7 як одного з чоловіків, що пограбували в магазині потерпілого ОСОБА_10 (т. 2, а.с. 31-33, 35-37).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Враховуючи позицію ОСОБА_7 щодо невизнання своєї вини в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що викладене в апеляційній скарзі визнання своєї вини було здійснене обвинуваченим лише з метою намагання пом`якшення покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, його доводів про можливість застосування до нього ст.ст. 69, 75 КК України та пом`якшення йому покарання, то з цього приводу колегія суддів дійшла наступного.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання, визнав рецидив злочинів за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який вину не визнав та не розкаявся, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, на обліку у психіатра не перебуває, з 2013 року перебуває на обліку у нарколога з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіатів. Синдром залежності».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2018 року, у відношенні ОСОБА_7 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3