Дата документу Справа № 314/534/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/778/988/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/534/18
Категорія ст. 81 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
15 серпня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який до засудження не працював, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 12.09.2000 року за ст. 98 КК України до 2 років позбавлення волі; звільнений 07.07.2001 року по відбуттю строку покарання; зараховано строк перебування під вартою з 24.10.1999 року по 27.10.1999 року; 16.01.2001 року постановою суду застосовано п. «а» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2000 році» від 11.05.2000 року, до відбуття один рік;
- 19.02.2012 року за ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки; знятий з обліку у зв`язку із засудженням;
- 29.04.2013 року за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70, ст. ст. 75, 76 КК України, до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року,
в с т а н о в и л а:
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 вважає, що він довів своє виправлення, за що заохочувався адміністрацією колонії, у зв`язку з чим, просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.02.2018 року та постановити нову ухвалу, якою звільнити його умовно-достроково на підставі ст. 81 КК України.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який вважає судове рішення законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню за таких підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 був засуджений вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2013 року, остаточно до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Початок строку відбування засудженому покарання ухвалено відраховувати з 14.01.2015 року, кінець строку відбування покарання становить 14.02.2019 року.
07 лютого 2018 року засуджений ОСОБА_6 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з клопотанням про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції послався на те, що встановлені в судовому засіданні дані в своїй сукупності не свідчать про виправлення та перевиховання ОСОБА_6 до теперішнього часу.
Виходячи з положень ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому, головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.
Згідно роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.
Відповідно до ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.
Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, яка за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення, дотримався вимог закону і обґрунтовано дійшов висновку про те, що на час розгляду питання в суді, засуджений не проявив себе як такий, що сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, вмотивувавши це своє рішення належним чином.
Як вбачається з матеріалів провадження, наразі ОСОБА_6 знаходиться в місцях позбавлення волі, зокрема з 14.01.2015 року знаходився у Вільнянському слідчому ізоляторі, де заохочень та стягнень не мав.
З 16.02.2015 року та по теперішній час ОСОБА_8 відбуває покарання у Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№ 101)», при цьому, поведінка ОСОБА_6 за період відбування покарання не була сумлінною, тобто такою, що має ознаки зразкового додержання засудженим вимог режиму. Так, наявність 5-ти стягнень, хоча й погашених, протягом лише 2015 року, 1-го стягнення у 2017 році, та відсутність взагалі заохочень, не можуть свідчити, як вважає колегія суддів, про те, що засуджений пройшов шлях виправлення.
Відповідно до наданої адміністрацією установи характеристики, не дивлячись на те, що засуджений у скоєному злочині розкаюється щиро, визнав вину, у відношенні до засуджених не конфліктний, підтримує дружні та доброзичливі стосунки із засудженими позитивної спрямованості, займається самоосвітою, на заходи виховного впливу реагує посередньо, робить належні висновки, бере участь у програмі диференційованого виховного впливу «Правова просвіта», однак, за характером брехливий, хитрий, не бере активної участі у суспільно корисній праці, самодіяльних організаціях та по благоустрою відділення, раніше неодноразово судимий, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
Згідно з ч. 2 ст. 118 КВК України, з урахуванням висновку лікарської комісії, за бажанням дозволяється працювати лише засудженим, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», інвалідам першої та другої груп, хворим на активну форму туберкульозу, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях.
З медичної довідки ДУ «Кам`янська виправна колонія (№ 101)» вбачається, що засуджений ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку у лікаря терапевта медичної частини установи з діагнозом: «ЗЗТБ. Категорія 5.1 залишкові зміни перенесеного туберкульозу, за станом здоров`я має обмеження працездатності» /а.п. 11/, тобто, він не є хворим на активну форму туберкульозу, тому, виходячи з положень ч. 2 ст. 118 КК України, може займатися суспільно корисною працею.
Однак, відповідно до довідок установи відбування покарання, засуджений ОСОБА_6 у період з 01.02.2016 року по 31.01.2017 року працевлаштований не був /а.п. 9, 10/.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що комісіями Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№ 101)», тричі приймалися рішення про відмову у застосуванні щодо ОСОБА_6 заохочувальних норм, а саме, 28.07.2016 року комісією установи було відмовлено у переведенні засудженого на підставі ст. 101 КВК України до дільниці соціальної реабілітації, 31.01.2017 року у заміні на підставі ст. 82 КК України невідбутої частини строку покарання більш м`яким, а 03.11.2017 року в застосуванні на підставі ст. 81 КВК України умовно-дострокового звільнення.
Виходячи із сукупності наведених обставин і даних, що характеризують ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, який по даним, наданим адміністрацією ДУ «Кам`янська виправна колонія (№ 101)», не встановив, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та перевиховання, у зв`язку з чим, як вважає колегія суддів, ухвала суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга засудженого, в якій не спростовані висновки суду, залишенню без задоволення.
Крім того, колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року щодо засудженого ОСОБА_6 без змін.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: