АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0010051 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Садки Макарівського району Київської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/1236/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_1
Суд визнав доведеним,що 28 липня 2017 року приблизно в 0 год. 05 хв. ОСОБА_8 , знаходячись на кухні квартири АДРЕСА_2 , вступив у сварку зі ОСОБА_10 . В ході конфлікту у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 , утримуючи кухонний ніж у правій руці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, наніс ОСОБА_10 один удар ножем в область грудної клітини праворуч в проекції 6-го міжребер`я, заподіявши останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя, у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком крововтрати, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_10 .

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на однобічність і неповноту досудового та судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 123 КК України та призначити йому мінімальне покарання, передбачене ст. 123 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні умисного заподіяння тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого, не відповідають дійсним фактичним обставинам справи та ґрунтуються на доказах, які, відповідно до вимог закону, є недопустимими, мають суб`єктивний та упереджений зміст, а також не спростовують тих доводів та обставин, на які посилається обвинувачений під час розгляду справи, як на підставу його не винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зокрема, в даному випадку обвинувачений ОСОБА_8 не мав умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто наміру застосовувати ніж, а більше того заподіяти будь-яких тілесних ушкоджень сину у нього не було, а у нього був умисел лише на захист від сина, що на нього напав.

Крім того, в ході досудового розслідування були допитані свідки, які не були свідками скоєння злочину, а були свідками, які давали характеристику, як потерпілому, так і обвинуваченому ОСОБА_8 .

Тобто, як під час досудового слідства, так і під час судового слідства не було доведено умисел обвинуваченого на скоєння ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а тому суд першої інстанції неправильно дав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 та неправильно кваліфікував його дії.

При цьому, докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та які були досліджені під час судового розгляду і на які посилається у своєму вироку суд, у їх сукупності свідчать, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення у скоєнні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є недоведеним, оскільки ні сторона обвинувачення під час розгляду справи в суді, ні суд у своєму обвинувальному вироку не надали тих достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про вину підсудного у вчиненні кримінального правопорушення, а суд першої інстанції в цій частині допустив лише припущення, оскільки свідків даної події не було, а під час слідчого експерименту обвинувачений показав, як він себе захищав від п`яного сина, наставивши ніж на витягнутій руці,щоб уникнути побиття, і, згідно висновку судово-медичної експертизи, у потерпілого було виявлено лише одне ушкодження, а саме - одне поранення грудної клітини праворуч в проекції 6-го міжребер`я.

Між тим, судом не було взято до уваги довідку про спричинення обвинуваченому тілесних ушкоджень нападавшим на нього потерпілим ОСОБА_10 та не спростована версія обвинуваченого щодо заподіяння йому потерпілим тілесних ушкоджень та фізичного болю.
Тому в діях обвинуваченого ОСОБА_8 є ознаки злочину, передбаченого ст. 123 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження заподіяне у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок противоправного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, і захист дійшов такого висновку, виходячи з пояснень обвинуваченого в суді, висновку судово-медичної експертизи та протоколу слідчого експерименту зі ОСОБА_8 .
Крім того, показання обвинуваченого ОСОБА_8 в даному випадку узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а будь-яких доказів того, що обвинувачений ОСОБА_8 мав намір умисно спричинити тяжке тілесне ушкодження потерпілому, під час судового розгляду органом обвинувачення не надано.
Також про відсутність такого наміру свідчить і характер взаємовідносин обвинуваченого та потерпілого, які проживали в одній квартирі, і син, будучи п`яним, постійно наносив тілесні ушкодження обвинуваченому, але не давали підстав йому спричинити потерпілому умисно тяжке тілесне ушкодження.
За таких обставин, вважає, що потрібно надавати перевагу тим доказам, які були досліджені під час судового розслідування щодо підтвердження сильного душевного хвилювання обвинуваченого ОСОБА_8 у момент нанесення тяжкого тілесного ушкодження, викликаного протиправними діями самого потерпілого, а не наявності у нього прямого умислу на нанесення вказаного ушкодження, адже раптовість виникнення стану сильного душевного хвилювання означає, що такий стан з`являється як безпосередня реакція на подію, яка сталася несподівано для людини, що має місце у цьому випадку.
Також в діях обвинуваченого ОСОБА_8 убачається об`єктивна сторона вчинення злочину саме за ст. 123 КК України.
Таким чином, на думку апелянта, у судовому засіданні очевидно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 діяв в стані необхідної оборони, захищаючись від насильницьких дій з боку потерпілого - свого сина ОСОБА_10 , який значно перевищував його за фізичними можливостями, був молодший та вчиняв агресивні та насильницькій дії щодо обвинуваченого, а за цих умов, враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, зокрема показання обвинуваченого, свідків, висунуте обвинуваченому ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України є таким, що ґрунтується лише на припущеннях/сумнівах сторони обвинувачення, зокрема на їх суб`єктивній оцінці норм КК під час досудового розслідування, яка в ході судового розгляду не підтвердилася, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України та рішенню Конституційного Суду №12-рп/2011 від 20.10.2011 року, які вказують на те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, тож суд, у даному випадку, всі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених має тлумачити на їх користь.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї обвинувачений ОСОБА_8 , вважаючи вирок суду незаконним з підстав однобічності і неповноти досудового та судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити йому мінімальне покарання, передбачене ст. 124 КК України.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновки суду першої інстанції про доведеність його винуватості у скоєнні умисного заподіяння тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого, не відповідають дійсним фактичним обставинам справи та ґрунтуються на доказах, які, відповідно до вимог закону, є недопустимими, мають суб`єктивний та упереджений зміст, а також не спростовують тих доводів та обставин, на які він посилався під час розгляду справи, як на підставу його невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зокрема, в даному випадку він не мав умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто наміру застосовувати ніж, а більше того заподіяти будь-яких тілесних ушкоджень сину у нього не було, а у нього був умисел лише на захист від сина, що на нього напав, і під час досудового та судового слідства не було доведено його умисел на скоєння ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, але суд першої інстанції неправильно дав оцінку його показанням та неправильно кваліфікував його дії.
При цьому, докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та які були досліджені під час судового розгляду і на які посилається у своєму вироку суд, у їх сукупності свідчать, що пред`явлене йому обвинувачення у скоєнні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є недоведеним, оскільки ні сторона обвинувачення під час розгляду справи в суді, ні суд у своєму обвинувальному вироку не надали тих достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про його вину у вчиненні кримінального правопорушення, а суд першої інстанції в цій частині допустив лише припущення, оскільки свідків даної події не було, а під час слідчого експерименту він показав, як він себе захищав від п`яного сина, наставивши ніж на витягнутій руці,щоб уникнути побиття, і, згідно висновку судово-медичної експертизи, у потерпілого було виявлено лише одне ушкодження, а саме - одне поранення грудної клітини праворуч в проекції 6-го міжребер`я.

Між тим, судом не було взято до уваги довідку про спричинення йому тілесних ушкоджень нападавшим на нього потерпілим ОСОБА_10 та не спростована його версія щодо заподіяння потерпілим йому тілесних ушкоджень та фізичного болю.
Тому в його діях є ознаки злочину, передбаченого ст. 124 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження заподіяне у разі перевищення меж необхідної оборони, і захист дійшов такого висновку, виходячи з його пояснень в суді, висновку судово-медичної експертизи та протоколу слідчого експерименту з ним.
Крім того, його показання в даному випадку узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а будь-яких доказів того, що він мав намір умисно спричинити тяжке тілесне ушкодження потерпілому, під час судового розгляду органом обвинувачення не надано.
Також про відсутність такого наміру свідчить і характер взаємовідносин між ним та сином, оскільки вони проживали в одній квартирі, і син, будучи п`яним, постійно наносив йому тілесні ушкодження, але не давали підстав йому спричинити потерпілому умисно тяжке тілесне ушкодження.
За таких обставин, вважає, що потрібно надавати перевагу тим доказам, які були досліджені під час судового розслідування щодо підтвердження необхідної оборони у нього у момент нанесення тяжкого тілесного ушкодження, викликаного протиправними діями самого потерпілого, а не наявності у нього прямого умислу на нанесення вказаного ушкодження.
Таким чином, на думку апелянта, у судовому засіданні очевидно встановлено, що він завдав при своєму захисті від суспільно-небезпечного посягання з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання й обстановці захисту, тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, а за цих умов, враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, зокрема показання його, свідків, висунуте йому обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України є таким, що ґрунтується лише на припущеннях/сумнівах сторони обвинувачення, зокрема на їх суб`єктивній оцінці норм КК під час досудового розслідування, яка в ході судового розгляду не підтвердилася, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України та рішенню Конституційного Суду №12-рп/2011 від 20.10.2011 року, які вказують на те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, тож суд, у даному випадку, всі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених має тлумачити на їх користь.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційних скарг, але зі змінами щодо необхідності кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 124 КК України, а також заперечення прокурора та потерпілої ОСОБА_6 проти апеляційних скарг сторони захисту, дослідивши за клопотанням захисника обставини, встановлені під час кримінального провадження, шляхом допиту обвинуваченого ОСОБА_8 та дослідження висновку судово-психіатричної експертизи №183 від 10.10.2017 року, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_10 , є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи обвинуваченого щодо спричинення ним тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства з боку потерпілого, за таких повідомлених ОСОБА_8 обставин, на які він вказав і при апеляційному розгляді, що конфлікти з сином в них почалися давно, і з моменту одруження сина, останній разом з невісткою кидалися до нього в бійку, виселили його проживати на кухню, виганяли його з квартири, постійно знущались над ним фізично та морально. 27 липня 2017 року у вечірній час його син ОСОБА_10 перебував у нетверезому стані і тому, щоб уникнути чергових конфліктів з сином, він до пізньої ночі сидів на лавочці біля під`їзду з сусідками. В подальшому в 0 год. пішов додому, де дістав із холодильника м`ясо та почав його різати. В цей час на кухню забіг син, який спочатку вдарив його кулаком у серце, розбивши телефон, який був у нагрудній кишені, а потім почав бити по голові. Він сказав сину, щоб той йшов спати. ОСОБА_10 пішов до своєї кімнати, але знову повернувся і накинувся на нього з кулаками. Він взяв ніж на витягнуту руку, щоб ОСОБА_10 не міг діставати його ударами. ОСОБА_10 розмахнувся і хотів вдарити його в голову, але він відхилився, тримаючи ножа у витягнутій руці, а ОСОБА_10 сам наскочив на ніж. Після чого він втратив свідомість, а, отямившись, побачив плями крові на підлозі, підійшов до ОСОБА_10 , який сидів у своїй кімнаті на підлозі, обпершись на ліжко та тримаючись рукою за груди, а потім побіг до сусіда, щоб на машині відвезти ОСОБА_10 до лікарні. Зазначив, що не хотів вбивати сина, а лише просто захищався, і якби син перестав його бити, він би не завдав йому смертельного удару.
Тобто ОСОБА_8 , вказуючи в суді першої інстанції на умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства з боку потерпілого, а в суді апеляційної інстанції - на умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, фактично стверджує про неспричинення ним ОСОБА_10 будь-яких тілесних ушкоджень взагалі, оскільки зазначає, що ОСОБА_10 сам наштирхнувся на ніж в момент замахування для нанесення йому удару, не втримавшись на ногах, так як був в стані алкогольного сп`яніння.

Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у справі і які змістовно наведені у вироку, як не можуть бути вони взяті до уваги з цих підстав і апеляційним судом, оскільки винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який він засуджений, підтверджується показаннями потерпілої, свідків, а також письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, потерпіла ОСОБА_6 , будучи допитаною в суді першої інстанції, вказувала, що вона спільно зі ОСОБА_10 , її дитиною та ОСОБА_8 проживали в одній квартирі, але між ними були конфлікти, які, як і суперечки, а іноді й бійки, між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 розпочались після того, як вони зі ОСОБА_10 одружилися та виникали через неї та із-за квартири, оскільки ОСОБА_8 звинувачував її в тому, що вона хоче відібрати у них квартиру. Як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_10 зловживали алкогольними напоями. 27 липня 2017 року приблизно о 20 год. вона поїхала з дому на хрестини. Десь о 22 год. 20 хв. вона розмовляла зі ОСОБА_10 по телефону та він повідомив, що знаходиться вдома і дивиться телевізор. Після телефонної розмови у неї вимкнувся телефон. 28 липня 2017 року приблизно о 02 год. вона повернулась додому та біля під`їзду від ОСОБА_15 дізналась, що її чоловік помер.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що приблизно о 23 год. 50 хв. йому зателефонував ОСОБА_8 і попросив взяти ключі від машини та вийти на вулицю. Вийшовши на вулицю, він зателефонував ОСОБА_8 , а останній попросив його піднятись до їх квартири. Коли він зайшов до квартири то побачив ще живого ОСОБА_10 , який сидів в кімнаті біля дивану і тримав рушник на тулубі, який був у крові. Він допоміг обвинуваченому викликати швидку допомогу та вийшов надвір. Через деякий час до нього на двір вийшов обвинувачений та повідомив, що ОСОБА_10 здається помер. Піднявшись до квартири та подивившись на ОСОБА_10 , він зрозумів, що ОСОБА_10 мертвий. Через деякий час приїхала швидка медична допомога та оглянула ОСОБА_10 , який був мертвий. При цьому також вказав, що на тілі у обвинуваченого ніяких тілесних ушкоджень не було.
Свідок ОСОБА_12 у суді пояснив, що 28 липня 2017 року на пропозицію працівників поліції він був присутнім в якості понятого при огляді місця події, під час якого оглядалась квартира АДРЕСА_2 , де оглядалась в т.ч. кімната, в якій знаходилось тіло померлого ОСОБА_10 , і з кухні по коридору та в кімнаті знаходились краплі крові. Також у його присутності обвинувачений пояснював працівникам поліції, що готував собі вечерю, а в цей час на кухню зайшов ОСОБА_10 і між ними трапився конфлікт, в ході якого він повернувся до ОСОБА_10 та ненароком завдав йому удар ножем. При цьому зазначив, що є сусідом обвинуваченого, і в той день ніяких конфліктів не чув. Про обвинуваченого нічого поганого сказати не може, а зі ОСОБА_10 у нього виникали конфлікти, оскільки останній був агресивною людиною, зловживав алкоголем, погрожував у його бік та у бік його дружини фізичною розправою. Також свідок вказав на відсутність у обвинуваченого будь - яких тілесних ушкоджень.
Свідок ОСОБА_16 вказала, що обвинувачений є її чоловіком, а померлий ОСОБА_10 - її сином. Між сином та чоловіком постійно виникали сварки через невістку, і почалися вони з того моменту, коли син привів додому невістку. При цьому вказала, що її чоловік вживає спиртні напої, є дуже конфліктною людиною, і постійно конфліктував з нею, внаслідок чого вона три роки назад переїхала проживати на дачу. Також чоловік чіплявся і до сина, через що виникали сварки.
Свідок ОСОБА_17 в суді пояснив, що 28 липня 2017 року він в складі лікарів чергової бригади швидкої медичної допомоги виїздив на виклик з ножовим пораненням, де двері їм відчинив обвинувачений, який повідомив, що вдарив сина ножем, та провів їх до кімнати, де лежало тіло без ознак життя з ножовим пораненням у груди. Після того, як він оглянув тіло та констатував смерть, ним було викликано працівників поліції.
Також винуватість ОСОБА_8 підтверджується даними, що містяться у :
- протоколі огляду місця події з фототаблицею до нього від 28.07.2017 року, згідно якого оглядалась квартира АДРЕСА_3 та було виявлено плями речовини бурого кольору у коридорі, кімнаті №1, де також виявлено труп ОСОБА_18 , а на поверхні робочого кухонного стола - кухонний ніж зі слідами речовини бурого кольору.
- протоколі слідчого експерименту від 03.08.2017 року з додатком до нього СD-диском, на якому зафіксовано відтворення обвинуваченим в присутності понятих обстановки та обставин події, які відбувались 28.07.2017 року приблизно о 23 год. 50 хв. в квартирі АДРЕСА_2 .
- висновку експерта №1751/2 від 26.09.2017 року, згідно якого смерть ОСОБА_10 настала від колото-різаного поранення грудей з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком крововтрати. При судово-медичному дослідженні трупа виявлено проникаюче колото-різане поранення грудної клітини праворуч, на що вказує: рана (веретеноподібної форми, з рівними, не осадними, не кровонапливними, з верхнім скошеним, нижнім підритим краями, правим «П» - подібним, лівим гострокутним кінцями, орієнтованими на 4 і 10 годин умовного циферблату), розташована по передній поверхні грудної клітини праворуч по середньо-ключичній лінії в проекції 6-го міжреберья; рановий канал, який проходить в напрямку спереду назад, зверху донизу, ушкоджуючи міжреберні м`язи в області 6 міжреберья, проникає в праву плевральну порожнину, ушкоджуючи середню частку правої легені, проникає в черевну порожнину, ушкоджуючи правий купол діафрагми і праву долю печінки, де сліпо закінчується в товщі її. Довжина ранового каналу по зонду біля 11 см; правосторонній гемоторакс (біля 500 мл рідкої крові і до 300 куб. см згортків її), гемоперитонеум (біля 600 мл рідкої крові), смугасті крововиливи під ендокардом (плями Мінакова), виражене недокрів`я судин внутрішніх органів.

Проникаюче колото-різане поранення утворилося від дії колюче-ріжучого предмета типу клинка ножа, що мав з одного боку П - подібний обушок, а з протилежного - лезо двосторонньої заточки. В ділянці рани слідів заліза, сторонніх нашарувань та накладень не відмічається. Проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Між колото-різаним пораненням грудної клітини і смертю убачається прямий причинний зв`язок. Виходячи із ступеню розвитку трупних явищ, зафіксованих при дослідженні трупа гр. ОСОБА_10 в морзі від 28.07.2017 року, (Трупне заклякання визначається та добре виражене у всіх звичайно досліджуваних групах м`язів. Трупні плями вбачаються на задній та частково бокових поверхнях тіла, при дозованому триразовому натисканні на них (10.10) бліднуть та відновлюють своє забарвлення на протязі 8 хв. Гнильні зміни не виражені на шкіряних покривах.), з урахуванням причини смерті, експерт вважає, що з моменту смерті до судово-медичного дослідження його пройшов проміжок часу, що становить приблизно від 10 до 12 годин. При судово-токсикологічному дослідженні в крові від трупа ОСОБА_10 знайдено етиловий спирт у концентрації 2,85 проміле, що при житті могло відповідати сильному ступеню алкогольного сп`яніння.

- висновку експерта №24/1751/2 від 26.09.2017 року, згідно якого, з відеозапису видно, що підозрюваний вказав на нанесення пошкодження в ліву частину грудної клітки з направленням травмуючого предмету з переду назад і знизу вверх, що не відповідає пошкодженню виявленому при дослідженні трупа ОСОБА_10 , таким чином виключається виникнення проникаючого колото - різаного поранення грудної клітини, яке виявлене при дослідженні трупа, за обставин, які вказав підозрюваний ОСОБА_8 , в ході відтворення обстановки та обставин події при проведенні слідчого експерименту 03.08.2017 року.

Таким чином, незважаючи на суперечливу позицію обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що його син ОСОБА_10 , не втримавшись на ногах, сам наштирхнувся на ножа, який він тримав в руці, та одночасно про умисне заподіяння ним тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 в стані сильного душевного хвилювання, викликаного протиправним насильством з боку потерпілого, а в іншому випадку - внаслідок перевищення меж необхідної оборони, з приведених вище доказів, зокрема показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_17 слідує, що ОСОБА_8 не оспорював тієї обставини, що саме він вдарив сина ножем, що вказує на наявність у обвинуваченого умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

На завдання саме ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , від якого настала смерть останнього, вказує і висновок судово-медичної експертизи №1751/2 від 26.09.2017 року, під час якої встановлено характер та локалізацію виявленого у ОСОБА_10 тілесного ушкодження, ступінь його тяжкості та перебування його у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_10 , та які відповідно свідчать про неможливість отримання ОСОБА_10 виявленого у нього тілесного ушкодження за обставин, на які вказує ОСОБА_8 , оскільки, перебуваючи обличчям до обличчя ОСОБА_10 та тримаючи ніж у правій руці, обвинувачений ОСОБА_8 , якби не мав умислу на завдання ОСОБА_10 удару ножем, не міг спричинити йому в даному випадку тілесне ушкодження в область грудної клітини з правої сторони.

Такий висновок суду об`єктивно підтверджується висновком експерта №24/1751/2 від 26.09.2017 року, за яким виключається виникнення проникаючого колото - різаного поранення грудної клітини, яке виявлене при дослідженні трупа ОСОБА_10 , за обставин, які вказав підозрюваний ОСОБА_8 , в ході відтворення обстановки та обставин події при проведенні слідчого експерименту 03.08.2017 року.

Водночас, незважаючи на наявність позитивних характеристик обвинуваченого ОСОБА_8 , в т.ч. і наданих йому свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під час їх допиту в суді першої інстанції, і негативні характеристики, надані ними померлому ОСОБА_10 , який за твердженнями ОСОБА_14 постійно бив обвинуваченого, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, оскільки наявність такого суспільно-небезпечного посягання зі сторони ОСОБА_10 , яке б вимагало вжиття ОСОБА_8 заходів захисту, матеріалами кримінального провадження не підтверджується.

Зокрема, на підтвердження посилань ОСОБА_8 про те, що того дня ОСОБА_10 наніс йому удар в серце та декілька ударів по голові, в матеріалах провадження відповідні докази відсутні, а натомість вони спростовуються показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які безпосередньо після події ніяких видимих тілесних ушкоджень на ОСОБА_8 не бачили.

Що ж стосується висновку судово-психіатричної експертизи №183 від 10.10.2017 року, який був досліджений під час апеляційного розгляду та в якому мається посилання на ксерокопію довідки №5259 від 28.07.2017 року із Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, в якій зазначено, що ОСОБА_8 був оглянутий у даному медичному закладі 28.07.2017 року о 13 год. 30 хв. та був виставлений діагноз: "Забій м`яких тканин голови, Гіпертонічна хвороба ІІ ст.", то наявність у ОСОБА_8 забою м`яких тканин голови беззаперечно не вказує на його отримання саме внаслідок заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , а не внаслідок падіння від втрати свідомості та удару потилицею об кухонні меблі, як про те вказав сам ОСОБА_8 під час його допиту, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.

Тим більше, що, згідно довідки №537 від 05 березня 2018 року Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, наданої на запит районного суду, ОСОБА_8 не звертався за допомогою в період з 28.07.2017 року по теперішній час.

Отже, посилання у апеляційній скарзі обвинуваченого, що під час апеляційного розгляду було підтримано і його захисником, про заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони є безпідставними, а тому висновки про умисне заподіяння ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , внаслідок якого настала його смерть, тобто за відсутності перевищення меж необхідної оборони, відповідають фактичним обставинам провадження.

Аналогічним чином вищевказане стосується і наведеного в апеляційній скарзі захисника твердження про заподіяння ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства з боку потерпілого.
Тим більш, що за поясненнями ОСОБА_8 під час слідчого експерименту та під час допиту в апеляційному суді, в момент події, він тримав ніж, приставивши його до правої сторони грудей ОСОБА_10 , що безумовно свідчить про усвідомлення ОСОБА_8 можливості спричинення тілесних ушкоджень потерпілому і наявність у нього бажання їх спричинити, а не про раптовість його реакції на протизаконне насильство з боку потерпілого, якби навіть таке і мало місце.
А до того ж на відсутність стану сильного душевного хвилювання у ОСОБА_8 в момент події вказує і висновок судово-психіатричної експертизи №183 від 10.10.2017 року, за яким: у період правопорушення, в якому ОСОБА_8 підозрюється (28.07.2017 року), він не знаходився в стані фізіологічного афекту, а також в іншому емоційному стані, який суттєво вплинув на його свідомість та діяльність.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_8 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 , внаслідок якого настала смерть останнього, отже дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_8 покарання, то воно відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про особу обвинуваченого, а також обставинам провадження, а тому є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення ним нових злочинів.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року відносно ОСОБА_8 - без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання її копії.
Судді:

__________________ ___________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3