Постанова
Іменем України
29 травня 2018 року

м. Київ
справа № 592/1051/16-к

провадження № 51- 356 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 7 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005575, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 15 серпня 2013 року вироком Білопільського районного суду Сумської області за ч.3 ст. 296, 71 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки та штрафом у розмірі 8500 гривень, який виконувати самостійно, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць.
На підставі ст. 71 КК до покарання призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 15 серпня 2013 року у виді одного року п`яти місяців позбавлення волі та штрафу в розмірі 8500 грн., остаточно ОСОБА_6 призначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців та штрафу в розмірі 8500 гривень, яке полягає виконувати самостійно.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 7 лютого 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено та на підставі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 15 серпня 2013 року у виді позбавлення волі на строк п`ять місяців, остаточно ОСОБА_6 призначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 9 жовтня 2015 року близько 13 год. 10 хв., знаходячись в приміщенні ПрАТ ВНЗ МАУП ЦДН Сумський інститут, розташованого на проспекті Курському, 26 в м. Суми, ввірвався до кабінету директора даного учбового закладу ОСОБА_7 та з мотивів начебто необ`єктивного ставлення останньої до його дівчини, ОСОБА_8 , діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалась особливою зухвалістю, цинізмом, вчинене особою, раніше судимою за хуліганство, почав розмовляти з потерпілою на підвищених тонах, при цьому ображав її нецензурною лайкою. Не реагуючи на вимогу потерпілої покинути кабінет, ОСОБА_6 , продовжуючи порушувати громадський порядок, наніс ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки в обличчя у ліву скронево-виличну ділянку голови, спричинивши їй легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 внаслідок м`якості, просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що апеляційний суд докладних та переконливих мотивів на спростування наведених в апеляції доводів прокурора всупереч вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), у своїй ухвалі не навів.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив її задовольнити.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних і перевірених у судовому засіданні доказах та в касаційній скарзі не оспорюються.

За змістом касаційної скарги прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, визначаючи покарання ОСОБА_6 за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК та вказуючи на необхідність виконання окремо покарання у виді штрафу в розмірі 8500 гривень, призначеного Ковпаківським районним судом м. Суми від 15 квітня 2011 року за ч. 1 ст. 296 КК суд першої інстанції не врахував, що зазначений вирок не виконувався більше двох років.
Згідно зі ст. 80 КК особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом двох років у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі. Відповідно ж до ст. 51 КК призначене ОСОБА_6 покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 квітня 2011 року у виді штрафу є менш суворим, ніж покарання у виді обмеження волі.
Тому апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції, обґрунтовано зазначив, що вирок Білопільського районного суду Сумської області від 15 серпня 2013 року щодо ОСОБА_6 набрав чинності, а судом не встановлено, що ОСОБА_6 умисно ухилявся від покарання у виді штрафу.
Крім того, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК та врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. Крім того, суд врахував дані про особу ОСОБА_6 , який брав участь в АТО та має ряд захворювань.

Таким чином, призначене ОСОБА_6 покарання є співмірним протиправному діянню й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
А тому ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:
вирок Ковпаківського районного суду Сумської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 7 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3