Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

22 травня 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 011200 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року, щодо
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Нова Прага, Олександрійського району, Кіровоградської області, раніше судимого 29.11.2011 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого 25.01.2014 року умовно-достроково на не відбутий строк 1 місяць 23 дні, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

та
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Шимківці, Білогірського району, Хмельницької області, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3

які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнано винуватими у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України та засуджено кожного до покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією усього належного кожному із них майна.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд визначив ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на сім років кожному, з конфіскацією усього належного їм майна.

На підставі ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 12.12.2014 року по 21.06.2017 року.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, 12.12.2014 року приблизно о 16 год. 50 хв. ОСОБА_12 , ОСОБА_11 повторно, та невстановлена досудовим слідством особа (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) за попередньою змовою, знаходячись біля буд. 16 по вул. Зарічній в м. Києві, реалізуючи свій спільний злочинний умисел направлений на відкрите викрадення майна гр. ОСОБА_13 , ОСОБА_12 знаходився поруч та спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб у разі появи сторонніх осіб чи іншої небезпеки бути виявленими, попередити ОСОБА_11 та невстановлену досудовим слідством особу, та висловлював словесні погрози на адресу потерпілого з метою подавлення волі останнього до опору. В цей час ОСОБА_11 та невстановлена досудовим слідством особа, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, наблизившись впритул до потерпілого ОСОБА_13 , з застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останнього, ОСОБА_11 наніс потерпілому ОСОБА_13 удар кулаком в обличчя та праве вухо, а невстановлена досудовим слідством особа, діючи узгоджено та обопільно з ОСОБА_11 , почала наносити потерпілому удари в область голови, після чого, відкрито викрали майно, що належить потерпілому ОСОБА_13 , а саме: мобільний телефон «Нокіа-6700», який потерпілий тримав у руці, вартістю 963 грн. з сім карткою мобільного оператора «Лайф» вартістю 11 гривень, на рахунку якої було 30 гривень 67 копійок та сім карткою мобільного оператора «МТС» вартістю 10 гривень, на рахунку якої було 41 гривня 90 копійок, а всього майна на загальну суму 1056 грн. 57 коп., після чого, ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та невстановлена досудовим слідством особа з викраденим майном з місця вчинення злочину зникли, заподіявши потерпілому ОСОБА_13 матеріальної шкоди.

Крім того, 12.12.2014 року біля 17 год. 30 хв., ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та невстановлена досудовим слідством особа (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) за попередньою змовою, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Зарічна, буд. 16, реалізуючи свій спільний злочинний умисел направлений на заволодіння чужим майном, вчинили напад на гр. ОСОБА_8 . Діючи узгоджено та обопільно, відповідно до розподілених ролей, із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я останнього, наблизились як ближче до потерпілого ОСОБА_8 зі спини та несподівано для останнього невстановлена досудовим слідством особа (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) нанесла удар ОСОБА_8 в область голови, від чого він втратив свідомість і впав додолу. Пролежавши там деякий час, прийшовши до свідомості, потерпілий ОСОБА_8 почав намагатися піднятися, в цей час ОСОБА_11 та ОСОБА_12 спільно з невстановленою досудовим слідством особою, почали наносити останньому удари ногами та кулаками в область голови, обличчя та тулубу з метою подолання опору потерпілого до супротиву, збили його з ніг на землю та продовжували наносити удари, не даючи змоги піднятись з землі, чим спричинили ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді синців на спинці та скатах носа з переходом на повіки очей більше зліва, на тилі лівої кисті в проекції 3 п`ясної кистки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я. При цьому, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 спільно з невстановленою досудовим слідством особою, нишпорили по кишенях потерпілого ОСОБА_8 з метою виявлення і викрадення цінних речей, які могли б там знаходитись, в ході чого, зняли з потерпілого ОСОБА_8 куртку чорного кольору з міховим капюшоном, вартістю 976 грн., в якій у кишені знаходились речі, які не представляють матеріальної цінності для потерпілого та з місця вчинення злочину зникли, завдавши останньому матеріальної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та захисник останнього адвокат ОСОБА_10 оскаржили його в апеляційному порядку.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_11 у своїй скарзі просить переглянути вирок Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року і за результатами перегляду вказаного вироку припинити кримінальне переслідування у зв`язку з відбуттям ним покарання за вчинене.

В обґрунтування поданої скарги обвинувачений посилається на те, що винесений судом першої інстанції вирок є незаконним, так як він не відповідає вимогам ст. ст. 91, 92 КК України.

На думку апелянта, покарання, призначене за ч. 2 ст. 186 КК України закінчилось 12.12.2016 р., у зв`язку з чим сторона обвинувачення змінила обвинувачення по одному епізоду з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 187 КК України, хоча для зміни кваліфікації не було жодних підстав, а суд першої інстанції не став це об`єктивно досліджувати та повторив обвинувачення.

В апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника адвоката ОСОБА_10 сторона захисту просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_12 скасувати, а кримінальне провадження за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України закрити, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

При цьому, заперечуючи вину ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому дій, як обвинувачений, так і його захисник посилаються на те, що за першим епізодом обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України суд безпідставно прийшов до висновку щодо винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину відносно потерпілого ОСОБА_13 , оскільки сам потерпілий 22 червня 2015 року надав показання про те, що до нього активно підійшли та скоїли проти нього протиправні дії ОСОБА_11 та третя особа, а ОСОБА_12 знаходячись від місця події на відстані 4-5 метрів, стояв мовчки і нічого не робив.

Крім того, про непричетність ОСОБА_12 до злочину відносно ОСОБА_13 зазначає і сам ОСОБА_11 , а інших доказів, які б беззаперечно, без усякого сумніву, вказували на винуватість ОСОБА_12 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України обвинуваченням суду надано не було.

За другим епізодом по обвинуваченню ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 187 КК України відносно потерпілого ОСОБА_8 суд обґрунтовує свій висновок показаннями самого потерпілого та висновком експерта № 3431 від 15.12.2014 року. Але, аналізуючи висновок експерта, як вважає захисник, суд залишив без уваги те, що 15 грудня 2014 року, освітлюючи експерту обставини вчинення злочину проти нього, потерпілий ОСОБА_8 говорить про запаморочення і не говорить про втрату свідомості. Тоді, як в даному випадку саме втрата свідомості стала тим чинником, який дав змогу перекваліфікування дій обвинувачених з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 187 КК України.

Також, як зазначає захисник, суд не прийняв до уваги показання потерпілого ОСОБА_13 , який в залі судового засідання 22 червня 2015 року, пояснював про те, що потерпілий ОСОБА_8 в бесіді з ним 12 грудня 2014 року розповідав йому про обставини нападу на нього, але про втрату свідомості не згадував. Крім того, потерпілий ОСОБА_13 зазначав про стан сильного алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 .

Окремій оцінці, на думку захисника, підлягають показання ОСОБА_8 , які він надавав суду, оскільки під час додаткового допиту 19.06.2017 року потерпілий не зміг чітко пояснити механізм нанесення йому тілесних ушкоджень, механізм відібрання у нього куртки, зазначивши три версії розгортання подій, що дає смогу говорити про необхідність критичного ставлення до його показань. Тим більше, що судом не усунуті протиріччя в показаннях ОСОБА_8 , а у вироку не вказано обґрунтування того, які саме показання останнього суд визнає такими, що відповідають дійсності.

Крім цього, як звертає увагу захисник, суд прийняв суто обвинувальний уклін, оскільки до суду надійшов обвинувальний акт, в якому ОСОБА_12 обвинувачувався у скоєнні злочину відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України і саме на стадії останнього слова ОСОБА_12 , коли останнє слово вже сказав ОСОБА_11 , суд поновив судове слідство та надав прокурору можливість змінити кваліфікацію дій ОСОБА_12 на ч. 2 ст. 187 КК України, що є порушенням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора та потерпілого, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинувачених; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_11 підлягає задоволенню лише частково, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Так, незважаючи на доводи поданих апеляційних скарг щодо непричетності обвинуваченого ОСОБА_12 до вчинення інкримінованих йому злочинних дій, як за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_13 , так і за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_8 , а обвинуваченого ОСОБА_11 лише за останнім епізодом щодо потерпілого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинених обвинуваченими кримінальних правопорушень ґрунтуються на підставі доказів досліджених під час судового розгляду, які не викликають сумнівів у своїй достовірності, є належними, допустимими та оціненими судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, всупереч твердженням обвинуваченого ОСОБА_11 , який визнає свою вину лише у відкритому заволодінні майном потерпілого ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_12 , який взагалі заперечує свою участь у вчиненні будь-яких злочинів та вважає обвинувачення проти нього сфабрикованим, їх вина по обом епізодам заволодіння чужим майном підтверджується наступними доказами, які суд першої інстанції поклав в основу свого рішення:

- показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який в судовому засіданні показав, що у грудні 2014 року, приблизно о 17 годині він йшов у напрямку станції метро «Славутич». До нього підійшли троє чоловіків, двоє з яких почали вчиняти щодо нього насильницькі дії. Першим підійшов ОСОБА_11 і вдарив його кулаком в обличчя, потім забрав з руки телефон. Після чого, всі втрьох пішли у провулок;

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні показав, що у грудні 2014 року, приблизно о 17 год. 30 хв. знаходився біля станції метро «Славутич», де побачив трьох чоловіків, серед яких були ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Вони йшли позаду, один з них (невстановлена досудовим слідством особа) відділився, підійшов та вдарив його, від чого він втратив на деякий час свідомість, а коли прийшов до тями, то відчув, що його б`ють ногами всі троє з усіх боків. При цьому ОСОБА_12 командував ними, а потім стоячи над ним, рився у кишенях, а двоє інших почали знімати з нього куртку. Він, ОСОБА_8 , намагався втекти, але вони його наздоганяли та продовжували бити, доки він не вирвався та втік до метро;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , інспектора патрульної служби метрополітену, який в судовому засіданні показав, що він не запам`ятав дати, коли сталася подія, але пам`ятає, що вийшов на виклик касира станції метро і побачив чоловіка з розбитим обличчям. Це був ОСОБА_8 , який сказав, що його пограбували та відібрали куртку біля підземного переходу. Коли вони підійшли до місця події, то потерпілий впізнав ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ще одного чоловіка. У ОСОБА_12 в руках була належна потерпілому куртка. Обвинувачені вказали, що вони працювали у потерпілого і він їм винен гроші. Він, ОСОБА_14 , викликав слідчо-оперативну групу та повів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та третю особу до кімнати міліції, однак останній сів у метро і поїхав. Після цього обвинувачених забрали до райвідділу.

Крім того, винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , доводиться, як зазначено у вироку, також письмовими доказами:

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.12.2014 року, відповідно до якого, ОСОБА_13 заявив, що 12.12.2014 року о 16 год. 50 хв. за адресою: м. Київ, вул. Зарічна троє невідомих чоловіків побили його та забрали мобільний телефон марки «Нокіа 6700» чорного кольору (том 1, а.с. 10);

- даними протоколу огляду місця події від 12.12.2014 року та фото- таблицею до нього, з якого вбачається, що в ході огляду місця події скоєння злочину по АДРЕСА_4 у ОСОБА_11 було вилучено мобільний телефон «Нокіа 6700» (том 1, а.с. 17-21);

- даними протоколу огляду від 13.12.2014 року та фототаблицею до нього, з якого вбачається, що вилучений у ОСОБА_11 мобільний телефон «Нокіа 6700», що належить потерпілому ОСОБА_13 , знаходиться у робочому стані (том 1, а.с. 26-29). Постановою від 13.12.2014 року (том 1, а.с. 30-31) зазначений телефон визнаний речовим доказом та переданий потерпілому ОСОБА_13 на зберігання (том 1, а.с. 32);

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.12.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_8 заявив, що 12.12.2014 року приблизно о 17 год. 30 хв. по вул. Зарічна троє невідомих осіб нанесли йому тілесні ушкодження та забрали куртку, в якій знаходились ключі від квартири та пачка цигарок (том 1, а.с. 36);

- даними протоколу огляду місця події від 12.12.2014 року та фото- таблицею до нього, відповідно до якого об`єктом огляду є ділянка місцевості по вул. Зарічна, 16 в м. Києві, неподалік станції метро «Славутич», де громадянину ОСОБА_8 троє невідомих чоловіків нанесли тілесні ушкодження та забрали належну йому куртку (том 1, а.с. 45-49), яка була повернута під розписку потерпілому (том 1, а.с. 50).

- висновком експерта № 3431 від 15.12.2014 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_8 виявлені синці на спинці та скатах носа з переходом на повіки обох очей більше зліва, на тилі лівої кисті в проекції 3 п`ясної кистки. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони дією тупого предмету (тів), могли утворитись 12.12.2014 року. Кожне з вказаних тілесних ушкоджень, відноситься до легкого тілесного ушкодження (том 1, а.с. 59-61).

Оцінюючи кожен з наведених вище доказів з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності вини ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_13 , за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_11 ще й повторно, та правильно кваліфікував дії обвинувачених за ч. 2 ст. 186 КК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з кваліфікацією дій обвинувачених за ч. 2 ст. 187 КК України по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_8 , на якого, як зазначено у вироку, було здійснено напад, із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я останнього, в результаті якого невстановлена досудовим слідством особа нанесла удар ОСОБА_8 в область голови, від чого він втратив свідомість та впав додолу.

Єдиним доказом того, що в результаті нападу на потерпілого ОСОБА_8 , та застосування до нього фізичного насильства останній втрачав свідомість, є показання самого потерпілого, який підтвердив цю обставину, як під час допиту в суді першої інстанції, так і під час його допиту в суді апеляційної інстанції.

Однак, незважаючи на це, колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_8 в цій частині не можуть бути визнані достовірними, з огляду на таке.

По-перше, згідно даних протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.12.2014 року, ОСОБА_8 під час складання цього протоколу не заявляв про те, що в ході нанесення йому тілесних ушкоджень він втрачав свідомість, що підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_14 та іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Більш того, як вбачається з висновку експерта, який проводив судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_8 на третій день після події злочину, обставини справи зі слів самого потерпілого описані наступним чином, дослівно:«12.12.2014 року, приблизно о 17.30 год. троє невідомих нанесли якимось предметом ззаду по голові, від чого впав, наносили удари ногами по голові».

Крім того, під час проведення експертизи потерпілий ОСОБА_8 висловлював скарги на біль в місцях ушкодження, головний біль, запаморочення. За медичною допомогою після нападу на нього не звертався.

Вперше ОСОБА_8 заявив про втрату свідомості лише більш ніж через півтора місяці після події злочину, що не може не викликати сумнівів в об`єктивності показань потерпілого в цій частині.

Тим більше, враховуючи те, що вони не підтверджуються жодним іншим належним доказом, перш за все висновком судово-медичного експерта, який фактично не встановив, в тому числі зі слів самого потерпілого ОСОБА_8 будь-яких даних, які б могли вказувати не лише на можливість втрати свідомості, а й на небезпечний для здоров`я та життя характер застосованого до останнього насильства.

По-друге, обставини, за яких під час судового розгляду даного кримінального провадження прокурором було змінено обвинувачення в суді, та дії обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , по епізоду щодо ОСОБА_8 були перекваліфіковані з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 187 КК України, зокрема після того, як суд першої інстанції завершив стадію судових дебатів, вислухав останнє слово одного з обвинувачених, а потім поновив судове слідство та надав прокурору час на погодження зміни обвинувачення на більш тяжке, дозволяють зробити висновок про те, що це було зроблено з порушенням норм КПК України, оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 365 цього Кодексу, суд першої інстанції вправі за своєю ініціативою або за клопотанням учасників судового провадження відновити з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише у разі, якщо обвинувачений в останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження.

Між тим, обвинувачений ОСОБА_11 під час виступу з останнім словом таких обставин не повідомляв.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що дії обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , по епізоду щодо ОСОБА_8 повинні бути перекваліфіковані з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України, а саме на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено достатніх та належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість правової кваліфікації дій обвинувачених за цим епізодом, яка наведена в оскаржуваному вироку, а показання потерпілого ОСОБА_8 в цій частині є непереконливими та суперечливими, внаслідок чого вони не можуть служити безспірним доказом того, що обвинуваченими вчинено розбій, а не грабіж.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника щодо недоведеності вини вказаного обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, які наведені у вироку, з урахуванням тих висновків, яких дійшов суд апеляційної інстанції за результатами розгляду поданих скарг, а тому вони не можуть служити достатніми підставами для скасування вироку суду та закриття провадження у справі щодо ОСОБА_12 .

Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_11 в частині припинення його кримінального переслідування у зв`язку з відбуттям ним покарання за вчинене, то вони також не можуть бути задоволені, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах даного кримінального провадження.

Призначаючи обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вид та міру покарання, з урахуванням змін правової кваліфікації скоєного ними, колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ними злочинів, дані про особу кожного з обвинувачених, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, відсутність обставин, передбачених ст.ст. 66, 67 КК України, які відповідно пом`якшують та обтяжують покарання та, виходячи з вимог закону про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, визнає за необхідне призначити кожному з них максимальне за розміром покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

З огляду на вищенаведене, за наслідками апеляційного розгляду поданих скарг, суд апеляційної інстанції вважає необхідним вирок суду щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 змінити у зв`язку з необхідністю зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, задовольнивши тим самим апеляційну скаргу ОСОБА_11 частково, а апеляційні скарги ОСОБА_12 та його захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 змінити.

Перекваліфікувати дії обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України та вважати ОСОБА_11 та ОСОБА_12 засудженими за ч. 2 ст. 186 КК України, кожного до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

В решті вирок Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/214/2018

Категорія: ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_15

Доповідач - суддя ОСОБА_1