УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2018 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з секретарем: ОСОБА_4

за участю: прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора відділу нагляду прокуратури Донецької області ОСОБА_5 про застосування до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заявлене у кримінальному провадженні № 266/2789/18 (провадження № 1-кп/201/579/2018), відомості про яке 29 серпня 2017 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000376, стосовно:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богданівка, Павлоградського району, Дніпропетровської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця і мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця і мешканця АДРЕСА_3 , громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 пред`явлене обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурором були подані письмові клопотання про застосування до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з якими сторона захисту була ознайомлена не пізніше ніж за три години до початку їх розгляду. Обґрунтовуючи подані клопотання, прокурор зазначив, що на даний час не зменшилися ризики, які враховувалися при застосуванні обвинуваченим такого виду запобіжного заходу, оскільки останні обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а отже, мають можливість переховуватися від суду, враховуючи тяжкість покарання, що їм загрожує, а також, як особисто, так і через коло своїх знайомих, впливати на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 заперечували проти задоволення клопотання прокурора про застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, пославшись на те, що заявлені прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України не мають об`єктивного підтвердження, а є припущенням сторони обвинувачення, посилаючись при цьому, на неконкретність і незрозумілість пред`явленого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинувачення, відсутність достовірних і неспростовних фактичних даних, які б підтверджували можливість обвинувачених переховуватися від суду і незаконно впливати на потерпілого, свідків або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, а також на наявність міцних соціальних зав`язків обвинувачених і постійного місця проживання в м. Дніпро, у зв`язку із чим, просили відмовити у задоволенні заявлених прокурором клопотань. Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підтримали своїх захисників.

Крім того, захисники - адвокат ОСОБА_9 , діючи в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а також адвокат ОСОБА_12 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , посилаючись на вищезазначені обставини, заявили клопотання про зміну обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інші, менш суворі запобіжні заходи, в тому числі домашній арешт. Інші захисники, а також обвинувачені підтримали заявлені клопотання і просили їх задовольнити.

Вислухавши думки учасників судового провадження щодо клопотань прокурора про застосування до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також захисників про зміну цього запобіжного заходу на менш суворий його вид, колегія суддів доходить до таких висновків.

Згідно з ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання, суд за клопотанням учасників судового провадження має право обирати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань, суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Як встановлено судом, 18 травня 2018 року ухвалою колегією суддів Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області було обрано стосовно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком його дії до 16 липня 2018 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017, зазначено, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження. Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 КПК України). Згідно з конституційними принципами рівності та змагальності інші учасники кримінального провадження, разом із прокурором, наділені повноваженням заявляти клопотання, зокрема, щодо застосування інших, у тому числі і більш м`яких, запобіжних заходів, їх зміни чи скасування.

Відповідно до Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Метою попереднього ув`язнення згідно з цим законом є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі (екстрадиції) або транзитного перевезення особи.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою для застосування запобіжного заходу (в тому числі у вигляді тримання під вартою) відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Запобіжні заходи, у тому числі тримання під вартою, як і затримання особи, є видами заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 131 КПК). Ці заходи, як і направлення особи до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-медичної або судово-психіатричної експертизи та переміщення особи, яка відбуває покарання, в установу попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження не можуть переслідувати мету покарання особи за вчинений злочин, оскільки це суперечить презумпції невинуватості.

Затримання, тримання особи під вартою, направлення її до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-медичної або судово-психіатричної експертизи, переміщення особи, яка відбуває покарання, в установу попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження є заходами не кримінально-правового, а кримінально-процесуального характеру, що мають на меті виключно забезпечення належного здійснення кримінального провадження. Застосування цих заходів не може розглядатись як безпосередній наслідок вчиненого злочину, оскільки вони обумовлені не визнанням судом особи винною, а застосовуються до моменту постановлення вироку та/або до набрання ним законної сили за наявності відповідних підстав, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

В силу ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення та про наявність достатніх підстав, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але не доведе обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, зазначеному у клопотанні, що має місце по даному кримінальному провадженню, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого, обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

При вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим, суд також враховує, що при застосуванні та продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно дотримуватися вимог ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, при цьому, ризик переховування обвинувачених від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

При розгляді такого клопотання суд, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, розуміє, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати «in abstracto». Це питання має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими суд мотивує своє рішення, та належно задокументованих фактів. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагають істинні потреби публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують вимогу поваги до особистої свободи (рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Суд зауважує, що тяжкість висунутих обвинувачень, ризик ухилення від слідства та суду, незаконний вплив на потерпілого, свідків були підставами для винесення ухвали про обрання щодо обвинувачених запобіжного заходу. Надалі, продовжуючи строк тримання під вартою, суд наводив підстави у своїх рішеннях, посилався на належність раніше обраного запобіжного заходу. Проте згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для подальшого тримання під вартою (див. рішення у справах «Яблонський проти Польщі» (Jablonski v. Poland), заява № 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року, та «І.А. проти Франції» (I.A. v. France), заява № 28213/95, п. 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII). До того ж, такі підстави мають бути чітко сформульовані у відповідних рішеннях національних судів (рішення від 4 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), заява № 27504/95, п. 61).

Також, у рішеннях ЕСПЛ «Летельє проти Франції», «Мамедова проти Росії», а також правових позицій, викладених у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», та у рішенні від 12 січня 2012 р. у справі «Тодоров проти України», визначено принцип призначення альтернативного запобіжного заходу, згідно з яким «для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою».

У справі «Ігнатов проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, разом зі статтями 2, 3 і 4, є серед основоположних прав, що захищають фізичну безпеку особистості, і в цій якості її важливість має першорядне значення. Її головна мета полягає в тому, щоб не допустити свавільного або необґрунтованого позбавлення волі. Зокрема, можна ідентифікувати три основні засади у практиці Суду: вичерпний характер винятків, які повинні бути інтерпретовані строго і які не допускають широкого трактування відповідно до інших положень Конвенції (зокрема, статті 8-11 Конвенції); законності затримання, включаючи матеріальне та процесуальне право, що є вимогою ретельного дотримання принципу верховенства права. Одним з найбільш поширених видів позбавлення волі у кримінальному провадженні є досудове тримання під вартою. Таке тримання є одним із винятків із загального правила, що кожна людина має право на свободу (параграф 1 статті 5), та передбачено в підпункті (с) пункту 1 статті 5 Конвенції. Період, який повинен прийматися до уваги, починається, коли особу затримують або беруть під варту, і закінчується, коли він або вона звільняється і/або виголошується вирок, навіть якщо це тільки вирок суду першої інстанції (див Бузаджі проти Республіки Молдова, №. 23755/07, § 84 і 85, ECHR 2016, з подальшими посиланнями).

При цьому, у даному рішенні ЄСПЛ також зазначив, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення. Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед 10 іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, ECHR 2000-IV;. і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90). У зазначеній справі, продовжуючи строк дії запобіжного заходу, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою (див. Строган проти України, № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 р.). Суд зазначає, що рішення про затримання заявника були сформульовані в загальних рисах і містили повторювані фрази. Із цих рішень не можна зробити висновок, що суди зробили належну оцінку фактів, що мають відношення до питання про те, чи був такий запобіжний захід необхідним у даних обставинах на відповідній стадії процесу. Крім того, з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою (див. Осипенко проти України, №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року).

Таким чином, аналізуючи доводи прокурора щодо необхідності обрання обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 найбільш суворого виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також зіставляючи їх з вищевказаними вимогами кримінального процесуального закону і практики Європейського суду з прав людини, яка обов`язково повинна бути врахована судом під час здійснення кримінального провадження, колегія суддів вважає, що прокурором не наведено жодних достатніх і належних доказів того, що обвинувачені зможуть впливати на потерпілого, свідків або іншим чином перешкодити кримінальному провадженню, враховуючи, що потерпіла особа постійно проживає у іншій області, а до клопотання прокурора не долучено відповідних доказів можливого такого впливу за час проведення досудового розслідування або вже після направлення обвинувального акта до суду для здійснення судового розгляду, які б могли бути належним чином оцінені судом. Всі докази у кримінальному провадженні зібрані і перебувають у володінні сторони обвинувачення, при цьому, як суд зазначав вище, лише тяжкість можливого покарання не може бути підставою для обрання обвинуваченим найсуворішого виду запобіжного заходу, а отже, в цій частині прокурор не довів наявність цих ризиків.

В той же час, суд вважає, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, наразі може існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо можливого переховування обвинувачених від суду, однак, наявність лише цього ризику, за відсутності того, що прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти цьому ризику, відповідно до вимог ст. 194 КПК України, не може бути підставою для застосування до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а отже, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, позитивні характеристики обвинувачених, наявність у них постійного місця проживання, віку і стану здоров`я, міцність соціальних зав`язків, у тому числі, наявність родини й утриманців, відсутність інформації про підозру їх у вчиненні інших кримінальних правопорушеннях, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченим необхідно обрати більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді домашнього арешту, що передбачено ст. 181 КПК України та полягає в забороні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 цілодобово залишати житло до 09 вересня 2018 року, з покладенням на них обов`язків, передбачених частиною п`ятою ст. 194 КПК України, оскільки, на думку колегії суддів, застосування такого, менш суворого запобіжного заходу, зможе запобігти вищевказаному ризику, передбаченому ст. 177 КПК України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу прокурора на те, що ним у підготовчому судовому засіданні було подано клопотання про застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак згідно з попереднім рішенням суду, останнім вже було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого, на час розгляду цього клопотання не сплив, а отже, враховуючи, що діючим кримінальним процесуальним законом не передбачено можливість обрання одного і того ж самого запобіжного заходу до однієї і тієї ж особи у одному кримінальному провадженні до його спливу, прокурор з урахуванням вимог ст. 315 КПК України та рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017, повинен був звернутися до суду із клопотанням про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на зазначені вище висновки колегії суддів, клопотання захисників про зміну обвинуваченим запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, менш суворий його вид, підлягають частковому задоволенню, при цьому, суд вважає недоцільним передавати обвинувачених ОСОБА_8 під особисту поруку президента дитячо-юнацького клубу Дніпробокс ОСОБА_13 , а також ОСОБА_7 під особисту поруку директора міської Федерації дзюдо, виконавчого директора «Федерації Дзюдо Дніпропетровської області» ОСОБА_14 та заслуженого працівника фізичної культури і спорту України ОСОБА_15 , оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належного виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобіганню вищевказаному ризику, передбаченому ст. 177 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 184, 194, 197, 199, 315, 369-372 КПК України, рішенням Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017, практикою Європейського суду з прав людини, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відділу нагляду прокуратури Донецької області ОСОБА_5 про застосування до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Відмовити президенту дитячо-юнацького клубу Дніпробокс ОСОБА_13 у взятті під особисту поруку обвинуваченого ОСОБА_8 , а також директору міської Федерації дзюдо, виконавчому директору «Федерації Дзюдо Дніпропетровської області» ОСОБА_14 та заслуженому працівнику фізичної культури і спорту України ОСОБА_15 у взятті під особисту поруку обвинуваченого ОСОБА_7 .

Клопотання захисників - адвокатів ОСОБА_9 і ОСОБА_12 про зміну обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, менш суворий його вид задовольнити частково.

Змінити обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, строком до 09 вересня 2018 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обов`язки, строком до 09 вересня 2018 року, а саме:

- прибувати за кожною вимогою у визначені дату, час і місце до суду;

- цілодобово не відлучатися з місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками і експертами у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , обов`язки, строком до 09 вересня 2018 року а саме:

- прибувати за кожною вимогою у визначені дату, час і місце до суду;

- цілодобово не відлучатися з місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками і експертами у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , обов`язки, строком до 09 вересня 2018 року, а саме:

- прибувати за кожною вимогою у визначені дату, час і місце до суду;

- цілодобово не відлучатися з місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками і експертами у цьому кримінальному провадженні.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали суду є 09 вересня 2018 року.

Направити копію цієї ухвали суду про застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту для виконання органу Національної поліції за місцем їх проживання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3