АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 648/798/16-к Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/791/643/18 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст. 185 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Херсонської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
захисників обвинуваченого - ОСОБА_10 , ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 25.04.2018 року щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Анадир Магаданської області Російської Федерації, громадянина України, маючого на утриманні одну малолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки. Відповідно до ст. ст. 75, 76 ч. 1 п. 1, 76 ч. 1 п. 2, 76 ч. 2 п. 2 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки. Покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Запобіжний захід не обирався. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок: відшкодування матеріальних збитків - 2758 грн., витрат на правову допомогу - 4000 грн., відшкодування моральної шкоди - 3000 грн. Вирішено питання про судові витрати та речові докази.
Суд встановив, що ОСОБА_9 , 10 жовтня 2015 року, близько 02 год., переслідуючи прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна та порушення права власності, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, що виразилося у незаконному збагаченні за рахунок чужого майна, через двері проник до гаражу потерпілої ОСОБА_7 , розташованого на території домобудівлі за адресою: АДРЕСА_1 , звідки таємно, поза волею власника, вчинив крадіжку майна потерпілої, а саме: кутової шліфувальної машини торгівельної марки «Інтерскол» вартістю 1400 грн., бензопили «Foresta» вартістю 1500 грн, міні-мийки «Кarcher» вартістю 8000 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати, ухвалити виправдовуваний вирок щодо нього в зв`язку із недопустимістю зібраних у провадженні доказів його винуватості. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що показання потерпілої та свідка ОСОБА_12 про його причетність до вчинення злочину є припущеннями, тому не можуть бути визнані допустимими доказами. Крім того, суд безпідставно послався у вироку на протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_7 , оскільки слідчий експеримент проводився не у час вчинення злочину, безпідставно побудував вирок на показаннях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , даних на досудовому розслідуванні, а не в суді, при цьому показання свідка ОСОБА_16 не доводять його причетність до вчинення злочину, а свідок ОСОБА_17 судом взагалі не допитувався. Досліджені судом письмові докази: протокол огляду місця події, акт застосування службової собаки, висновок товарознавчої експертизи, протокол огляду майна потерпілої не є належними доказами його винуватості, оскільки не доводять його причетність до вчинення злочину, а його заява про добровільну видачу викраденого майна написана під тиском працівників поліції.
В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасувати. Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 24000 грн., в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд, всупереч вимогам ст. 65 КК при призначенні ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі із звільненням від його відбування з випробуванням не в достатній мірі врахував вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілої, яка наполягала на призначенні ОСОБА_9 найбільш суворого покарання, зухвалу поведінку обвинуваченого, який дозволяв собі образливі репліки в бік потерпілої відсутність в нього щирого каяття, що потягло за собою призначення йому покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості. Крім того вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині визначення суми моральної шкоди, оскільки суд не в повній мірі врахував, що обвинувачений неодноразово вчиняв крадіжки майна потерпілої, внаслідок чого вона відчуває постійний страх проникнення до житла, боїться зустрічатись з ОСОБА_9 , який проживає разом з нею в одному населеному пункті та погроз з його боку, її переслідує відчуття тривоги, душевний неспокій, стрес, що не дозволяє їй продовжувати жити звичайним життям. Тому, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає достатньої компенсацією потерпілій моральної шкоди, заподіяної злочином суму в розмірі 24000 грн.
Заступник прокурора Херсонської області ОСОБА_18 відмовився від апеляційної скарги, поданої на вказаний вирок прокурором у провадженні ОСОБА_19 .
Вислухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_9 , апеляційну скаргу представника потерпілого просили відхилити, прокурора, який просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок без змін; представника потерпілого, який просив свою апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу обвинуваченого відхилити, заслухавши сторони в судових дебатах, останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України не визнавав, посилаючись на те, що крадіжку майна ОСОБА_7 не вчиняв, на час вчинення злочину мав алібі, адже перебував у помешканні ОСОБА_15 , де вживав спиртні напої.
Ретельно перевіривши аналогічні доводи апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 374 КПК України.

Зокрема потерпіла ОСОБА_7 суду першої інстанції показала, що в ніч з 9 на 10 жовтня 2015 року, близько 02 год. вийшла на шум во дворі власного будинку, побачила, що хвіртка зі сторони городу та двері гаражу на подвір`ї відкриті. Оскільки було місячно, впізнала на подвір`ї однокласника її сина ОСОБА_9 , якого добре знала в обличчя і який взяв каністру та міні мийку на плечі та пішов з двору. Вона побігла до будинку та розповіла про це чоловіку, який вибіг на вулицю, однак нікого не затримав. Згодом ними була виявлена крадіжка майна з гаражу та подвір`я, а саме: міні-мийки, каністри з дизпаливом, автомобільних покришок, газонокосарки, турбінки, бензопили, про що вони звернулись із заявою до відділу міліції.
Під час проведення слідчого експерименту 6 лютого 2016 року потерпіла ОСОБА_7 на місці події, вказала відстань, та місце, де вона побачила ОСОБА_9 в момент вчинення ним злочину, в якому напрямку він пішов із викраденим майном та де вона заховалася від нього (том 2 а.п. 50-52).
Посилання ОСОБА_9 в апеляційній скарзі не недопустимість вказаного протоколу як доказу колегія суддів вважає безпідставним, оскільки результати слідчого експерименту повністю узгоджуються з показаннями потерпілої, даними в суді першої інстанції та зафіксованими результатами огляду місця події, підстави ставити під сумнів вказаний доказ у колегії суддів, відсутні.
Посилання під час апеляційного розгляду захисників на те, що час проведення слідчого експерименту не збігається з часом вчинення злочину, як на підставу для визнання його недопустимим доказом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зі змісту цього протоколу та фототаблиці до нього, вбачається, що експеримент проведено з дотриманням вимог ст. 240 КПК, у обстановці, максимально наближеній до обстановки вчинення злочину, а саме: в темну пору доби в присутності понятих, з дозволу власника житла, тому суд обґрунтовано визнав цей доказ таким, що отриманий у законний спосіб.
Свідок ОСОБА_13 показав, що він є чоловіком потерпілої та в ніч з 9 на 10 жовтня 2015 року, коли він спав, його розбудила дружина та повідомила, що ОСОБА_9 із двору через хвіртку тягне міні-мийку. Він вибіг на подвір`я, однак там вже нікого не було, він бачив тільки сліди на землі. Близько 05 год. він зателефонував в органи міліції та повідомив про крадіжку.
Свідок ОСОБА_12 показав, що він є сином потерпілої та про крадіжку майна йому повідомив батько, який зазначив, що скоріш за все, майно викрав ОСОБА_9 . До пошуків була залучена службова собака, яка привела їх до входу в гуртожиток, а потім до скутера ОСОБА_9 , однак останнього вдома не було.
Свідок ОСОБА_14 суду показав, що до нього додому, в смт. Білозерка, близько 06 год. зимою на автомобілі приїхали ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , які знаходились в стані алкогольного сп`яніння та вигрузили чотири автопокришки, міні-мийку, турбінку, бензопилу та попросили відвезти їх на авторинок в м. Херсон. Він погодився. На ринку хлопці залишили автопокришки, а коли поверталися назад, ОСОБА_9 зателефонували із міліції і свідок зрозумів, що речі, які він перевозив, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 не належать. ОСОБА_9 на мікрорайоні «Шуменський» вийшов із автомобіля з турбінкою та бензопилою.
Свідок ОСОБА_15 показав, що в 2015 році, проживав в гуртожитку в с. Новодмитрівка. В один із днів, він в гуртожитку розпивав із ОСОБА_9 спиртні напої. Близько 23 год. ОСОБА_9 пішов від нього, а близько 03 год. повернувся і вони продовжили вживати алкоголь. ОСОБА_9 попросив допомогти перенести деякі речі. Він погодився та вони пішли до стадіону, де знаходились міні-мийка, автопокришки, шліфувальна машинка. Речі вони перенесли до гуртожитку, а потім погрузили в таксі та поїхали в смт. Білозерка до ОСОБА_14 . Біля будинку ОСОБА_14 вони перегрузили всі речі в автомобіль ОСОБА_14 та близько 05 год. поїхали на авторинок в м. Херсон.
Свідок ОСОБА_16 показав, що він працює в органах поліції, в жовтні 2015 року йому повідомили про крадіжку в с. Новодмитрівка Білозерського району Херсонської області. Того ж дня йому зателефонував ОСОБА_22 та повідомив, що до нього приїздили ОСОБА_15 та ОСОБА_9 та привезли із собою автомобільні покришки, міні-мийку та інші інструменти. ОСОБА_14 возив їх в м. Херсон на ринок, а згодом зрозумів, що ці речі останнім не належать. Свідок викликав ОСОБА_9 і коли той прибув до міліції, то зізнався у вчиненні крадіжки вказаного майна, жодного тиску на нього здійснено не було. ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_15 , щоб той прийшов на розмову з ним ( ОСОБА_16 ). Через деякий час він (свідок) зустрівся біля кафе з ОСОБА_15 , який підтвердив інформацію, отриману від ОСОБА_14 . Він особисто їздив забирати викрадене майно, яке було сховано в лісопосадці поблизу кладовища на вул. Геологів в м. Херсоні, на яке йому вказав ОСОБА_20 . Коли він привіз викрадені речі, то ОСОБА_9 підтвердив, що саме він викрав їх в с. Новодмитрівка.
Свідок ОСОБА_17 показав, що він в 2015 році підробляв таксистом та в один із днів йому зателефонували із невідомого номеру, викликали таксі в с. Новодмитрівка до гуртожитку. Коли він приїхав за вказаною адресою, то побачив двох чоловіків, які погрузили в його автомобіль чотири ската, турбінку, бензопилу, міні-мийку та просили відвезти їх до смт. Білозерки. Він відвіз їх до смт. Білозерки, де вони вийшли та забрали речі, які перевозили.
Під час пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками 13 жовтня 2015 року, свідок ОСОБА_17 на фотознімках впізнав ОСОБА_15 та ОСОБА_9 як осіб, яких перевозив на таксі 10 жовтня 2015 року, близько 06 год (том 2 а.п. 33-36).
Всупереч твердженням ОСОБА_9 суд безпосередньо допитав потерпілу ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , і поклав в основу обвинувального вироку їх показання, дані під час судового розгляду, виклад яких у вироку у повній мірі відповідає звукозаписам судових засідань, під час яких допитувались вказані свідки, що спростовує доводи обвинуваченого про порушення судом принципу безпосередності дослідження доказів та спотворення у вироку їхніх показань.
Вказаним показанням судом дана правильна оцінка з точки зору законності та допустимості, оскільки будь-яких підстав для визнання цих доказів недопустимими встановлено не було. Показання свідків узгоджуються між собою та з показаннями потерпілої, є послідовними і не суперечать іншим доказам, зібраним у провадженні.
Алібі , про яке йдеться в апеляційній скарзі ОСОБА_9 нібито про знаходження в час вчинення злочину у гуртожитку за місцем проживання ОСОБА_15 спростовуються самим ОСОБА_15 , який показав суду, що в день вчинення злочину він дійсно у своєму гуртожитку розпивали з ОСОБА_9 спиртні напої, однак ОСОБА_9 пішов від нього близько 23 год., а близько 03 год. повернувся з викраденими речами.
Згідно з показаннями потерпілої, злочин вчинено близько 2 годин, тобто в час, коли ОСОБА_9 пішов з гуртожитку, отже алібі ОСОБА_9 належними доказами не підтверджується.
Протоколом огляду місця події від 10 жовтня 2015 року (з фототаблицями до нього), зафіксовано огляд гаража та прилеглої до нього території, розташованого по АДРЕСА_1 . На ґрунтовій дорозі, яка веде з двору в поле, були виявлені сліди підошви взуття, а також, неподалік від огорожі, фільтр від міні-мийки (том 2 а.п. 4-14).
З акту про застосування службового собаки від 10 жовтня 2015 року вбачається, що собака "взяла" слід від помешкання потерплої ОСОБА_7 та через город, повз кладовище привела на місцевість, від якого в метрах 200 розташований гуртожиток по вул. Нова в с. Новодмитрівка Білозерського району Херсонської області, тобто в напрямку руху ОСОБА_9 з викраденими речами (том 2 а.п. 15).
Апеляційні вимоги обвинуваченого про визнання цих доказів недопустимим не обґрунтовані, зокрема апелянт не наводить жодних з передбачених ст. 87 КПК для прийняття такого рішення, тому колегія суддів не приймає ці доводи до уваги.
10.10.2015 року ОСОБА_9 добровільно показав працівникам міліції де ним було сховано майно, яке він близько 01 год. 10 жовтня 2015 року викрав із гаражу, розташованого по АДРЕСА_2 : кутову шліфувальну машину, бензопилу, міні-мийку, вказане майно було вилучено, оглянуто та долучено до провадження в якості речового доказу ( том 2 а.п. 16-17).
Суд обґрунтовано відхилив посилання обвинуваченого про застосування до нього психологічного тиску з боку працівників поліції, оскільки він працівниками поліції не затримувався, будь-яких скарг на їх дій протягом перебігу досудового розслідування та судового провадження не подавав, отже ці твердження обґрунтовано визнані судом як голослівні.
Показання свідків сторони захисту ОСОБА_23 та ОСОБА_24 також обґрунтовано не прийняті судом до уваги, оскільки вони не мають доказового значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та не спростовують причетність ОСОБА_9 до вчинення ним злочину.
З аналогічних підстав колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині і розцінює їх як спосіб уникнути відповідальності.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що докази, надані стороною обвинувачення про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК у сукупності є достатніми для висновку про доведеність вини обвинуваченого поза розумним сумнівом, допустимими, належними, достовірними.
Цивільний позов потерпілої, що витікає з вказаного злочину, суд вирішив з дотриманням вимог цивільного законодавства, про що у вироку навів відповідне обґрунтування.
Зокрема суд правомірно стягнув з обвинуваченого на користь потерпілої документально підтверджені витрати, пов`язані із відновленням пошкодженого майна в сумі 2758 та витрат на правову допомогу в сумі 4000 грн., що в апеляційній скарзі представником потерпілого не оспорюється.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд врахував обставини, за яких потерпілій було завдано збитків, що спричинило вимушені зміни у її житті.
Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що частина майна була повернута потерпілій, а також враховуючи майновий стан обвинуваченого, який не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, суд визначив потерпілій відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., що буде достатньою компенсацією за вчинене обвинуваченим.
З вказаним висновком погоджується і колегія суддів.
Таким чином, апеляційна скарга представника потерпілого про необхідність збільшення присудженої до стягнення суми моральної шкоди до 24 000 грн. задоволенню не підлягає.
Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого в частині безпідставного застосування судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання ст. 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За змістом ст.75 КК України при звільненні засудженого від відбування покарання з випробуванням, суд має враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, що дають підстави вважати можливим виправлення засудженого без відбування покарання.
Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевим судом при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України враховані характер та ступінь тяжкості злочину, вчинення ним злочину вперше, дані про особу обвинуваченого, який не працює, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, відсутність обставин, що б обтяжували покарання.
Приймаючи до уваги сукупність цих обставин, рішення місцевого суду про можливість виправлення ОСОБА_9 без реального відбування покарання зі встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України є мотивованим, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Таким чином апеляційні вимоги представника потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке належить відбувати реально, задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, поклав на обвинуваченого обов`язки, відповідно до ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Між тим, суд залишив поза увагою те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» №1492-VIII від 07.09.2016 року, що набрав чинності 08.10.2016, статтю 76 КК України викладено в новій редакції та пунктом 2 ч. 2 ст. 76 КК України визначено, що суд може зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції Закону від 14.04.2009) визначалось, що суд може зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України лише на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.
З аналізу зазначених вище норм слідує, що закон України про кримінальну відповідальність, а саме нова редакція ст. 76 КК України від 07.09.2016, в частині заборони виїзду за межі України взагалі, а не тільки на постійне проживання, погіршує становище засудженого.
Враховуючи, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_9 вчинив 10.10.2015 року до набрання законної сили внесених Законом України №1492-VIII від 07.09.2016 року змін до ст. 76 КК України, а нова редакція ст. 76 КК погіршує становище обвинуваченого, судом першої інстанції при ухваленні вироку допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме - вимог ст. 76 КК України в редакції Закону України №1492-VIII від 07.09.2016 року при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за доцільне вийти за межі апеляційних скарг та змінити вирок в цій частині з метою приведення його у відповідність до закону, оскільки така зміна не погіршує становища обвинуваченого.
Керуючись ст. ст. 404, 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, 419 КПК України колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 25.04.2018 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині обов`язків, покладених на ОСОБА_9 на підставі ст. 76 КК України, при застосуванні вимог ст. 75 КК України, та вважати покладеними на ОСОБА_9 на підставі п. 2-3 ч. 1 ст. 76 КК України в редакції Закону України № 1254-VI від 14.04.2009 року такі обов`язки:
- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але вона може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: три підписи

З оригіналом згідно:

Суддя ОСОБА_2