Справа № 192/1107/18
Провадження № 1-в/192/316/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.07.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Солоне клопотання засудженого

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Петропавлівка Дніпропетровської області, на даний час відбуває покарання в Державній установі «Солонянська виправна колонія № 21» Міністерства юстиції України, засудженого вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року за ч.3ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі,
про зарахування в строк покарання призначеного судом, строку попереднього ув`язнення

Початок строку: 22.08.2017 року

Кінець строку: 22.09.2021 року

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про зарахування в строк покарання призначеного судом, строку попереднього ув`язнення за правилом, передбаченим ч. 5 ст. 72 КК України зі змінами внесеними Законом України № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

В судове засідання представник адміністрації Державної установи «Солонянська виправна колонія № 21» та засуджений не з`явилися, повідомлені про місце та час розгляду клопотання належним чином, надали суду заяви, згідно яких просять справу розглядати у їх відсутність (а.с.16,17).

Прокурор в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи положення ч.5 ст.539 КПК України, згідно якої неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду подання, не перешкоджає проведенню судового розгляду, судом здійснено судовий розгляд у відсутність належним чином повідомлених осіб без фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів згідно ч.4 ст.107 КПК України.

Суд, дослідивши додані до клопотання матеріали, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

З довідки адміністрації Державної установи «Солонянська виправна колонії № 21» Міністерства юстиції України вбачається, що 22 серпня 2017 року засуджений ОСОБА_3 був затриманий на виконання вироку Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року, який було змінено ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року, та набрав законної сили 22 червня 2017 року (а.с.7,9,10). Таким чином попереднє ув`язнення до засудженого не застосовувалося.

28 серпня 2017 року відносно ОСОБА_3 вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року набрав законної сили (а.с.11-12).

12 лютого 2018 року відносно ОСОБА_3 вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року набрав законної сили (а.с.14-15).

Період перебування ОСОБА_3 в СІЗО під час розгляду кримінальних проваджень не може вважатися строком попереднього ув`язнення, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

За таких підстав, суд вважає, що клопотання засудженого не підлягає задоволенню, оскільки Закон України № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» втратив силу з 21 червня 2017 року згідно із Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року № 2046-VIII.

Крім того, суд посилається на те що положення ч. 5 ст. 72 КК щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК, не можна вважати такими, що визначають «караність» або «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК. У зв`язку із цим положенням указаної правової норми в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII не може надаватися ультраактивна дія, яка би забезпечила можливість їх застосування після набрання 21 червня 2017 року чинності новою редакцією цієї норми відповідно до Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII.

Водночас, оскільки зазначене вище зарахування не є передбачуваним кримінально-правовим наслідком злочину самого по собі, а безпосередньо обумовлене фактом застосування кримінально-процесуальних заходів (без якого таке зарахування неможливе), то застосування ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII з дати набрання ним чинності щодо періодів попереднього ув`язнення, що мали місце в період дії цієї норми, означає пряму, а не зворотну дію, а тому не порушуватиме положення ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 КК. І лише застосування ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII до періодів попереднього ув`язнення, що тривали до набрання цим Законом чинності, становило би заборонену ч. 2 ст. 5 КК зворотну дію закону.

Суд зазначає, що при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання у виді позбавлення волі або у строк іншого покарання, передбаченого ч. 1 ст. 72 КК у редакції Закону від 26 листопада 2015 року 838-VIII підлягає застосуванню стосовно періодів попереднього ув`язнення, які тривали до 20 червня 2017 року включно, у тому числі до набрання чинності вказаним Законом, а в редакції Закону від 18 травня 2017 року № 2046-VIII - до періодів, які мали місце, починаючи з 21 червня 2017 року, незалежно від того, коли було вчинено злочин за фактом якого здійснюється відповідне кримінальне провадження.

Такий підхід узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 12 лютого 2008 року у справі «Кафкаріс (Kafkaris) проти Кіпру», в якій Суд не встановив порушення ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті заборони зворотної дії закону. Як убачається з практики Суду, цей міжнародний судовий орган при визначенні автономного поняття «покарання», яке вживається у п. 1 ст. 7 Конвенції, розрізняє норми власне кримінально-правові, що стосуються визнання певного діяння злочином і встановлення відповідальності, та норми, які стосуються процесуальних питань чи питань виконання покарань, які можуть впливати на обсяг покарання, але вони не є такими, що визначають покарання саме по собі (п. 142 рішення).

Вказана позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 06 червня 2018 року у справі № 180/746/16-к.

На підставі наведеного та керуючись Законом України № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», ч. 6 ст. 9, ст. 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про зарахування в строк покарання, строку попереднього ув`язнення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з моменту вручення йому її копії.

Головуючий: суддя ОСОБА_1