Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/3799/18
У Х В А Л А
26 квітня 2018 року м. Біла Церква Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Білоцерківської ВК № 35 щодо засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, освіта середня, не одруженого, до засудження не працював, раніше судимого: 1) 04.03.1994 року Ватутінським районним судом м. Києва за ст.ст. 140 ч. 2, 140 ч. 3, 42 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 29.08.1997 року на підставі ст. 7 Указу Президента України «Про амністію» від 26.06.1997 року; 2) 05.06.2000 року Харківським районним судом м. Києва за ст.ст. 206 ч. 2, 206 ч. 3, 42 КК України до 5 ркоів позбавлення волі. Звільнений 30.05.2005 року по відбуттю покарання; 3) 24.09.2010 року Деснянським районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 1 КК України до 2 років позбавлення волі. Звільнений 15.06.2012 року по відбуттю покарання, у теперішній час відбуває покарання у Білоцерківській ВК № 35, початок строку 20 листопада 2015 р., кінець 25 листопада 2019 р. про умовно-дострокове звільнення

У С Т А Н О В И В:
Із Білоцерківської виправної колонії надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування невідбутої частини покарання ОСОБА_4 , мотивоване тим, що згідно ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення може бути застосоване після фактичного відбуття не менше 2/3 строку покарання. Відбута частина покарання на 11.04.2018 р. становить 3 роки 4 місяці 16 днів. Відбуваючи покарання ОСОБА_4 зарекомендував себе позитивно. До роботи відношення добре, має 3 заохочення. Порушення вимог режиму відбування покарання не допускає, стягнень не має. Засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Суд, заслухавши засудженого ОСОБА_4 , який просить задовольнити клопотання, прокурора, який вважає клопотання підлягає задоволенню, дослідивши матеріали, приєднанні до клопотання, приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 74,81 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання…, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом. До осіб, що відбувають покарання у виді … позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-дострокове звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., звернути увагу судів на те, що умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким мають надзвичайно важливе значення для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Суд вважає, що начальником Білоцерківської ВК № 35 при зверненні із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування невідбутої частини покарання ОСОБА_4 не повною мірою враховано особу засудженого.

Згідно із ст. 50 ч.1, ст. 63 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Суд зазначає, що призначене особі покарання у виді позбавлення волі, яке відбуває особа у кримінально-виконавчій установі закритого типу (виправній колонії) має на меті також запобігання вчиненню нових злочинів як цим засудженим, так і іншими особами.

Із клопотання, приєднаних до нього документів витікає, що ОСОБА_4 неодноразово раніше судимий, а саме:

1) 04.03.1994 року Ватутінським районним судом м. Києва за ст.ст. 140 ч. 2, 140 ч. 3, 42 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 29.08.1997 року на підставі ст. 7 Указу Президента України «Про амністію» від 26.06.1997 року;

2) 05.06.2000 року Харківським районним судом м. Києва за ст.ст. 206 ч. 2, 206 ч. 3, 42 КК України до 5 ркоів позбавлення волі. Звільнений 30.05.2005 року по відбуттю покарання;

3) 24.09.2010 року Деснянським районним судом м. Києва за ст. 185 ч. 1 КК України до 2 років позбавлення волі. Звільнений 15.06.2012 року по відбуттю покарання.

4) у теперішній час відбуває покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва за ст. 121 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У характеристиці зазначено, що ОСОБА_4 утримуючись в Київському СІЗО характеризувався негативно. Мав одне стягнення. Не приймає особисту участь у виховних заходах, які проводяться в установі, не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, не бере участь у роботі самодіяльних організацій, не проявляє розумну соціально-корисну активність в організації їх роботи.

Засуджений ОСОБА_4 суду повідомив, що він має житло у м. Києві, у якому у теперішній час проживає його цивільна дружина із своєю дитиною. Вона не працює. Він до засудження офіційно не працював, жив за рахунок здачі свого житла у найм та тимчасових заробітків. У теперішній час хоче повернутися до цивільної дружини, працювати на ринку біля дому.

Судом установлено, що ОСОБА_4 як до засудження не мав так і у теперішній час не має міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, а ті що у нього є, про які він повідомив суду, на переконання суду, не є стримуючим фактором його поведінки, оскільки його стосунки із цивільною дружиною та її дитиною розпочалися до вчинення ним злочину, за який він у теперішній час відбуває покарання у БВК № 35. У період проживання з ними він вчинив умисний тяжкий злочин. До засудження він офіційно не працював, хоча має робітничу спеціальність. Працювати за спеціальністю яку має не виявляє бажання і у теперішній час. Не зміг назвати конкретне підприємство куди має намір працевлаштуватися після звільнення.

Вищевказане дає підстави суду визнати, що кожного разу під час відбування покарання ОСОБА_4 у місцях позбавлення волі покарання, у т.ч. у теперішній час відносно нього не була досягнута/не досягнута мета покарання, передбачена ст. 50 КК України: запобігання вчиненню нових злочинів засудженим. Оскільки кожного разу, після засудження, звільнення за амністією, після відбуття покарання засуджений ОСОБА_4 наміру працювати з офіційним працевлаштуванням за спеціальністю, яку має не виявляє, існував і бажає продовження існування за рахунок тимчасових заробітків, що не дає суду підстави дійти висновку що ОСОБА_4 матиме постійний дохід, не вчинить нового злочину.

Суддя констатує, що засуджений ОСОБА_4 раніше двічі звільнявся з місць позбавлення волі по відбуттю покарання повністю, однак належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, а знову учинив умисний тяжкий злочин, за який у теперішній час відбуває покарання.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення клопотання Білоцерківської ВК № 35 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 , оскільки саме на таке Пленумом Верховного Суду України звернуто увагу судів у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р.

Суд вважає неприпустимим звільнення умовно-достроково з місць позбавлення засудженого який, не довів своє виправлення, адже вказаним підривається у цілому сутність такого звільнення, оскільки це свідчить про ігнорування поняття покарання як заходу примусу від імені держави за вироком суду до особи, мети покарання - виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Суд також зазначає, що у статті ст. 81 КК України зазначено, що до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Зазначена норма надає право суду, а не покладає на нього обов`язок, щодо умовно-дострокового звільнення особи від відбування покарання.

При прийнятті такого рішення щодо особи, яка засуджена від імені держави за вироком суду до покарання у виді позбавлення волі, суд має обов`язково також враховувати мету покарання: запобігання вчиненню нових злочинів, як цією особою (тобто цим засудженим) так і іншими особами.

Суд зобов`язаний врахувати вищезазначене при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення особи з місць позбавлення волі, чи відмову у цьому, адже певною мірою від суду, який вироком від імені держави призначив покарання особі у виді позбавлення волі на певний строк, інший суд своєю ухвалою від імені держави, вирішує чи виправилася за час покарання ця особа, чи не вчинить нового злочину.

Відповідно до ст. 371 ч.3 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом, ухвала постановляється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 50,74,81 КК України, керуючись ст.ст. 537,539 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:
У задоволені клопотання начальника Білоцерківської ВК № 35 щодо засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

Білоцерківського міськрайонного суду

Київської області