11-сс/775/260/2018(м)
263/8947/18

Слідчий суддя: ОСОБА_1
Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2018 року м. Маріуполь
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 липня 2018 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , -
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у скоєнні відкритого викрадення чужого майна грабежу, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства, скоєного повторно.
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 липня 2018 року задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 з визначенням розміру застави.
На зазначену ухвалу захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою. Зазначає, що наразі відсутній ризик впливати на свідків, потерпілу чи інших учасників кримінального провадження, також немає ризику знищення речей чи документів, оскільки вони були всі зібрані стороною обвинувачення. Ризик переховування від суду та слідства необґрунтований тому, що ОСОБА_8 фактично не переховувався від слідства, що підтверджує той факт, що він самостійно прийшов до слідчого судді для розгляду клопотання щодо обрання запобіжного заходу. Таким чином не доведено існування хоча б одного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України. Зазначає, що підозрюваний має міцні соціальні зв`язки, постійне місце реєстрації, знаходиться у цивільному шлюбі. Вказує на порушення слідчим суддею положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки нею гарантується право на особисту свободу та особисту недоторканість, обмеження прав можливе у разі обґрунтованості необхідності обрання такого запобіжного заходу як тримання під вартою; оскільки стороною обвинувачення не було доведено обґрунтованість необхідності обрання такого запобіжного заходу, слідчий суддя повинен був відмовити у задоволенні клопотання, проте слідчий суддя прийняв інше рішення. Просить ухвалу слідчого судді скасувати.
Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали по розгляду клопотання слідчим суддею, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій її переслідують та міжнародними контактами.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
ОСОБА_8 є особою раніше судимою за вчинення корисливих майнових злочинів (а.с. 45-46), підозрюється за ч. 2 ст. 186 КК України, якою передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 звільнившись з місць позбавлення волі 26.06.2017 р., маючи непогашену судимість за вчинення майнових злочинів (а.с. 46), знову підозрюється у вчиненні майнового злочину, що підтверджує те, що звільнившись з місць позбавлення волі ОСОБА_8 не став на шлях виправлення та соціалізації в суспільстві, а навпаки продовжує свої злочинні діяння.
Як під час розгляду клопотання судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду прокурор підтвердив вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним інкримінованого кримінального правопорушення та наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.
Слідчим суддею зазначеним обставинам при розгляді клопотання слідчого було надано належної оцінки з точки зору його конкретності та обґрунтованості, відповідності вимогам процесуального закону, усі вони обґрунтовано покладені у висновок слідчого судді про наявність правових підстав для застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_8 , підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів, колегія суддів не вбачає.
Обрання відносно ОСОБА_8 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, на думку колегії суддів не виключить можливості підозрюваним продовжувати свою злочинну діяльність.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Також колегія суддів відмічає, що хоча ОСОБА_8 і перебуває в цивільному шлюбі з гр. ОСОБА_9 , яка має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, проте доказів батьківства або того, що ці діти перебувають на утриманні підозрюваного матеріали справи не містять. До того ж матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_8 працевлаштований та має постійне джерело доходів, тобто посилання апеляційної скарги щодо наявності міцних соціальних зв`язків та необхідності матеріальної підтримки цивільної дружини та її дітей є необґрунтованими.
Відносно доводів апеляційної скарги стосовно того, що слідчим суддею було порушено положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів відмічає наступне. Частиною 1 ст. 5 вищевказаної Конвенції встановлено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом у разі: законного арешту або затримання особи для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; законного арешту або затриманням особи, якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Таким чином, слідчий суддя діяв в межах національного законодавства та міжнародного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про наявність постійного місця проживання підозрюваного ОСОБА_8 є необґрунтованими з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що підозрюваний ОСОБА_8 фактично проживав за адресою АДРЕСА_1 . Проте відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_9 , яка є цивільною дружиною підозрюваного від 02.07.2018 р. (а.с. 39-40), останній не проживав за цією адресою більше двох місяців, що і було однією з підстав для зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного ОСОБА_8 у розшук. Тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності постійного місця проживання у ОСОБА_8 .
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді за клопотанням про обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 липня 2018 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 липня 2018 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 залишити без змін.
Судді: