АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/3533/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
за участю:
представника власника майна ТОВ «РІСТ», адвоката ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу директора ТОВ «РІСТ» ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_9 та накладено арешт на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «УКРСИББАНК» (МФО банку 351005), валюта рахунку 980 українська гривня, в розмірі завданої шкоди, що складає 177 164,26 грн.
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, директор ТОВ «РІСТ» ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги, директор зазначає про те, що ухвала слідчого судді є незаконною, протиправною, прийнята без повного та всебічного дослідження обставин справи, висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що ТОВ «РІСТ» є діючою юридичною особою, з постійним рухом коштів на рахунках та не є майном підозрюваного ОСОБА_7 . Додає, що ТОВ «РІСТ» не є особою проти якої здійснюється кримінальне провадження та не несе відповідальність за дії ОСОБА_7 .
Також апелянт звертає увагу суду н те, що у справі відсутній цивільний позов, а ухвала не містить обґрунтувань, яким чином арештоване майно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Крім того, автор апеляційної скарги вказує на те, що судом безпідставно порушено права власності товариства на арештовані грошові кошти, що перешкоджає веденню товариством законної господарської діяльності.
Одночасно апелянт ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді. В обгрунтування пропуску такого строку зазначає, що ухвала постановлена без виклику у судове засідання власника майна, про її наявність апелянту стало відомо 21.06.2018 за допомогою ЄДРСР. Апеляційна скарга подана до суду 26.06.2018 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участіу судовому засіданні не приймали, про наявність оскаржуваної ухвали слідчого судді апелянту стало відомо 21.06.2018 за допомогою ЄДРСР, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання апелянта щодо поновлення строку на апеляційне оскарження з підстав, наведених у ньому, підлягає задоволенню, оскільки цей строк пропущений з поважних причин.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0003166, відомості про яке 22.06.2016 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.
16.04.2018 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КПК України.
Старший слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням із прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «УКРСИББАНК» (МФО банку 351005), валюта рахунку 980 українська гривня, в розмірі завданої шкоди, що складає 177 164,26 грн., яке ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Задовольняючи дане клопотання слідчого, внесене в межах кримінального провадження № 0003166, слідчий суддя, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на те, що майно ТОВ «РІСТ» не є майном підозрюваного, товариство є діючою юридичною особою, з постійним рухом коштів на рахунках, підлягають перевірці на досудовому розслідуванні.
Доводи апелянта з приводу того, що товариство не є особою проти якої здійснюється кримінальне провадження, заслуговують на увагу, проте не свідчать про необхідність скасування ухвали слідчого судді, оскільки метою арешту у даному випадку є забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Твердження апелянта про те, що ТОВ «РІСТ» не несе відповідальність за дії підозрюваного ОСОБА_7 , який, в свою чергу, є директором цього товариства, слід визнати передчасними, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 1172 ЦПК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Крім того, ч. 3 цієї статті покладає на підприємницькі товариства, кооперативи обов`язок відшкодувати шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу. Зазначена норма пов`язана із правом учасника (члена) товариства брати участь в управлінні товариством, в тому числі вести від імені товариства підприємницьку або іншу діяльність (ст. 116 ЦК).
Посилання директора товариства на відсутність у матеріалах провадження цивільного позову, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме позовною заявою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , працюючого директором ТОВ «РІСТ», в порядку ст. 128 КПК України.
Доводи апеляційної скарги в частині відсутності в оскаржуваному судовому рішенні обґрунтувань того, яким чином арештоване майно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, не заслуговують на увагу, з урахуванням мети арешту у даному випадку, а саме забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Твердження апелянта про те, що арешт майна перешкоджає веденню товариством законної господарської діяльності, не може бути визнано обґрунтованими, оскільки застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання, що у цьому випадку і мало місце.
Крім того, додані до клопотання матеріали свідчать про наявність обгрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а саме арешту майна.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «УКРСИББАНК» (МФО банку 351005), валюта рахунку 980 українська гривня, в розмірі завданої шкоди, що складає 177 164,26 грн., з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта стосовно того, що висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи, а ухвала слідчого судді є незаконною та протиправною, слід визнати непереконливими.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 172, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити директору ТОВ «РІСТ» ОСОБА_10 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 та накладено арешт на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «УКРСИББАНК» (МФО банку 351005), валюта рахунку 980 українська гривня, в розмірі завданої шкоди, що складає 177 164,26 грн., залишити без змін, а апеляційну скаргу директора ТОВ «РІСТ» ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

___________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4