Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/346/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №00008766 за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуаченого ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2018 року.

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Вінниця, українець, громадянин України, з вищою освітою, який офіційно не працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27.03.2018 року за ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

визнаний винуватим та засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік.

Згідно із ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 11069,13 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 2472 грн. 79 коп.

Питання речових доказів вирішене відповідно до ст. 100 КПК України.

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

прокурора - ОСОБА_11 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за таких обставин.

31 липня 2017 року приблизно о 17 год. 50 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки ЗАЗ 110557 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_12 , рухаючись по проїзній частині вул. Гоголя, зі сторони вул. Одеської в напрямку вул. Кропивницького, ігноруючи вимоги п.п.1.5, 2.3 (б) ПДР України проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, порушуючи вимоги п. 16.2 ПДР України, здійснюючи маневр повороту ліворуч на проїзну частину вул. Кропивницького, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка переходила вказану проїзну частину по регульованому пішохідному переходу з права на ліво відносно руху автомобіля.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: сполученої травми: черепно-мозкової травми, забою головного мозку справа 2 виду, лінійного перелому потиличної кістки зліва в ділянці склепіння та основи черепу, рани в потиличній ділянці голови, багатоуламкового перелому внутрішнього підмищелка лівої стегнової кістки зі зміщенням, багато уламкового перелому зовнішнього мищелку правої великогомілкової кістки, багато уламкового внутрішньо суглобового перелому головки правої малогомілкової кістки, ран в ділянці лівого ліктьового суглобу та лівого плеча, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду першої інстанції змінити в частині задоволення цивільного позову потерпілої, стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої 11069,13 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог посилається на те, що першоджерелом моральних страждань є обвинувачений ОСОБА_7 , проте частина страждань потерпілої була заподіяна неналежним виконанням своїх професійних обов`язків працівниками Кіровоградської обласної лікарні, які своєчасно не діагностували у потерпілої переломи обох кінцівок, що в свою чергу не дало можливості своєчасного лікування з подальшими ускладненнями.

У своїй апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 скасувати повністю та ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 16 139 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також понесені ОСОБА_8 судові витрати.

Обгрунтовує свої вимоги тим, що, суд першої інстанції безпідставно застосував Закон України «Про амністію у 2016 році» до ОСОБА_7 , оскільки він вчинив тяжкий злочин, а тому дія цього закону на нього не розповсюджується.

Посилається на те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає позбавлення права керувати транспортними засобами, однак суд першої інстанції у вироку не зазначив чому не призначив ОСОБА_7 додаткове покарання, передбачене вказаною статтею.

Вказує, що місцевий суд при призначенні покарання обвинуваченому не врахував як обтяжуючу обставину, те що ОСОБА_7 раніше засуджений вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27.03.2018 року за ч. 1 ст. 126 КК України.

Посилається на те, що розмір моральної шкоди не відповідає душевним стражданееям, які зазнала потерпіла у зв`язку з отриманою травмою, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 на даний час без сторонньої допомоги не може пересуватися, не відчуває запахів, звичний ритм життя потерпілої повністю змінився.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_6 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, потерпілу ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу її представника адвоката ОСОБА_9 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторни захисту, відмовилася від захисника виявила бажання представляти свої інтереси сама, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_13 в частині задоволення цивільного позову, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_6 , провіви судове слідство в обсязі дослідження матеріалів кримінального провадження в частині цивільного позову та характеризуючих даних особу обвинуваченого, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_6 , задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу захисника-алвдкоата ОСОБА_9 слід задовольнити частково, з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, крім визнання ним вини, підтверджені зібраними доказами, що містяться у матеріалах провадження, які досліджені у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і в апеляційнх скарзгах не заперечуються.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України сторонами кримінального провадження не оспорюється.

При розгляді доводів апеляційних скарг колегія суддів відповідно до ст. 404 КПК України виходить із фактичних обставин провадження, встановлених судом першої інстанції.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено порушень кримінального процесуального закону, які ставили б під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінальних проваджень передбачених КПК України.

Однак, вказаних вимог закону судом першої інстанції недотримано.

Так, санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено альтернативне додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з цим, з резолютивної частини вироку щодо ОСОБА_7 вбачається, що суд першої інстанції призначаючи покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, в порушення вимог ч. 1 ст. 65 КК України, не вирішив питання щодо додаткового покарння у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке передбачене вказаною номрою закону, тобто неправильно застосував кримінальний закон.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» із послідуючими змінами, звернуто увагу судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Проте, у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції, взагалі не навів мотивів, про наявність чи відсутність підстав для призначення, або не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що суперечить вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 про те, що призначаючи покарання обвинуваченому, місцевий суд не повною мірою дотримався вимог ст. 50, 65 КК України, і призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок мякості, є необгрунтованоими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Положеннями ст. 65 КК України регламентовані загальні засади призначення покарання. Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому суд ухвалює звільнити засудженого від відбування покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, щовідповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює керівником ТОВ «Агровибір», на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не має судимості.

Відповідно до досудової доповіді наданої Подільським районним сектором Кропивницького міського відділу з питань пробації Південного Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України ОСОБА_7 працює керівником в ТОВ «Агровибір». Проживає разом з дружиною та її сином, підтримує дружні відносини зі своїми батьками, спілкується з сином ОСОБА_15 , який проживає з колишньою дружиною.
Висновком органу пробації, встановлено, що результати оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення відносно обвинуваченого не показали високого ступеня ризику небезпеки для суспільства, а отже існує ймовірність виправлення правопорушника без ізоляції від суспільства (т.1 арк.к.п.99, 100, т. 2 арк.к.п.51-52, 94).

Обставинами, пом`якшуючими покарання, суд правильно визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, обтяжуючих покарання, судом не встановлено.

Враховуючи характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, місцевий суд дійшов правильного висновку що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе з призначенням покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 75 КК України та обгруетовано звільнив його від відбуття покарання з випробуванням, поклавши обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів, саме таке покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Твердження представника потерпілої про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегією суддів не приймаються до уваги як належні.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що обвинувачений раніше до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не притягувався, вчинив кримінальне правопорушення перебуваючи у тверезому стані, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має постійне місце роботи, працює керівником ТОВ «Агровибір»,вчинив необережний злочин за відсутності обставин, що обтяжують його покарання (т.1 арк.к.п.96, 104, т.2 арк.к.п.94).

За таких обставин, колегія суддів вважає, недоцільнім застосовування стосовно обвинуваченого додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Статтею 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VIII від 22.12.2016 р., який набрав чинності 07.09.2017 року, визначено право на звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу України, осіб не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VIII від 22.12.2016 р., дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.

Згідно вимог ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 , вчинив необережний тяжкий злочин 31.07.2017 року.

На день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VIII від 22.12.2016 р. обвинувачений мав неповнолітню дітину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Кіровоградській області, актовий запис №264.

Відповідно до довідки зі служби у справах дітей від 20.02.2018 року ОСОБА_7 не позбавлений батьківських прав (т.2 арк.к.п.93, 94).

Обвинувачений надав згоду на застосування акту амністії, на нього розповсюджується дія Закону України «Про амністію у 2016році», який набрав чинності 07.09.2017 року.

Будь-які застереження, передбачені законом щодо застосування акту амністії, відсутні, тому суд першої інстанції обгрунтовнао звільненив обвинуваченого від відбування покарання, призначеного вироком суду, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VIII від 22.12.2016 р., який набрав чинності 07.09.2017 року.

Посилання сторони захисту щодо зменшення суми відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що частина страждань потерпілій була заподіяна неналежним виконанням своїх оболв`язків лікарями є неспроможними, оскільки саме внаслідок грубих порушень Правил безпеки дорожнього руху обвинуваченим, потерпіла ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент спричинення.

Протиправними діями ОСОБА_14 , потерпілій завдано душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із отриманням травм, як наслідок перенесла фізичний біль, негативні емоції у зв`язку з тривалим лікуванням.
Вирішуючи цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди, місцевий суд обгрунтовано задовольнив його частково, в загальному розмірі 11069,13 грн., оскільки ці витрати підтверджуються належними доказами, є обґрунтованими та доведеними.

При цьому обгрунтовано, відмовив у задоволені цивільного позову в частині стягнення суми за пошкоджені речі внаслідов ДТП (сумку, сукню, мобільний телефон, окуляри) в розмірі 5000 грн., оскільки вказані вимоги не підтверджені відповідними доказами.

За змістом ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Потерпіла ОСОБА_8 не надала доказів на підтвердження спричинення їй майнової шкоди в розмірі 5000 грн. тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується яколегія суддів, про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши суму підтвердженої документально майнової шкоди.
Разом з цим, колегія суддів частково погоджується з доводами представника потерпілої, що розмір стягнутої моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 є замалий.

При визначенні розміру грошового стягнення в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів врахувує характер і тривалість страждань потерпілої, ступінь фізичного болю, який відчувала та продовжує відчувати ОСОБА_8 внаслідок заподіяних їй травм, істотність вимушених змін в її життєвих стосунках, негативні емоції, які отримала потерпіла у зв`язку з тривалим лікуванням. Також, колегія суддів враховує майновий стан обвинуваченого, який працює керівником в ТОВ «Агровибір».

Застосовуючи принципи розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає за необхідне збільшити розмір стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 до 50 000 грн.

Саме у такій сумі моральна шкода у сукупності відповідатиме характеру і обсягу спричинених страждань та іншим негативним наслідкам, що настали внаслідо дорожньо-транспортної пригоди та не призведе до безпідставного збагачення, а тільки компенсує завдану потерпілій моральну шкоду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами ч. 1, п. 3, п. 4 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинуваченого і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За таких обставин, враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду, становище обвинуваченого ОСОБА_8 не погіршується, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання та вирішеня цивільного позову.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга сторони захисту задоволенню не підлягає, апеляційна скрага представника потерпілої підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, ч. 1, п. 3, п. 4 ст. 408 КПК України, слід змінити в частині призначення обвинуваченому покарання та стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуаченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляціну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2018 року, стосовно ОСОБА_7 , - змінити в частині призначенного покарання та стягнення моральної шкоди.

ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді: підписи.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Кіровоградської області ОСОБА_2