Дата документу Справа № 314/1688/17
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/368/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/1688/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.115 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000177, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нововолинськ Волинської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , не працюючого, пенсіонера, неодруженого, освіта вища, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді семи років позбавлення волі.

У строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення за період з 11 лютого 2017 року по 01 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з часу фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні в сумі 439,80 гривень.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 11 лютого 2017 року приблизно о 03.00 годині ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні кухні належного йому будинку АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_10 , з метою перешкодити останньому піти додому, діючи умисно, наніс ОСОБА_10 ножем, який тримав у правій руці, один горизонтальний удар в область грудної клітини справа, спричинивши ОСОБА_10 одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення тулуба з ушкодженням правої легені та печінки, яке ускладнилось масивною крововтратою, від якого ОСОБА_10 помер, таким чином ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність фактичних обставин справи, вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікацію злочину, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Так, судом першої інстанції серед обставин, які пом`якшують покарання, зазначено щире каяття, при цьому не враховано, що обвинувачений під час всього судового процесу свою вину у вчиненні саме умисного вбивства, так і не визнав, що унеможливлює щире каяття у вчиненні умисного вбивства особи. Крім того, при винесенні вироку судом визнано таку обставину, що обтяжує покарання, як вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Однак, дану обставину судом не враховано та призначено мінімальну міру покарання обвинуваченому. Що стосується задовільної характеристики з місця проживання та колишнього місця роботи, наявності хвороб, тощо, то вказане будь-яким чином не завадило обвинуваченому вчинити особливо тяжке кримінальне правопорушення.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 9 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; потерпілого, який також підтримав апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, ґрунтуються на обставинах, які сторонами провадження не оспорюються, тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, зазначеного у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, а також інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи"; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що обвинувачений є раніше не судимою особою, на час розгляду справи йому виповнилось 61 рік, він є пенсіонером, страждає на низку захворювань, позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем колишньої роботи, багато років пропрацював в органах внутрішніх справ та органах пенітенціарної служби, не перебуває на обліку у психіатричному чи наркологічному закладі.

В якості обставин, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_7 судом було призначено покарання в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, у виді позбавлення волі на строк 7 років, і підстав вважати таке покарання занадто м`яким, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, на думку колегії суддів, свідчать про те, що судом першої інстанції правильно визначений розмір покарання.

Тому доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та не можуть бути визнані такими, що можуть бути враховані, як підстави для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Обставини, на які послався прокурор в апеляційній скарзі, як на підстави для призначення більш суворого покарання, були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для збільшення розміру призначеного покарання, колегія суддів не вбачає. Заяви прокурора на предмет того, що ОСОБА_7 під час всього судового процесу свою вину у вчиненні саме умисного вбивства, так і не визнав, що унеможливлює щире каяття у вчиненні умисного вбивства особи, є необґрунтованими, оскільки обвинувачений визнав, що саме внаслідок вчинення ним дій (нанесення удару ножем) настала смерть потерпілого, однак в силу своєї юридичної необізнаності вважав, що в нього не було умислу на вбивство ОСОБА_10 та стверджував, що якби він був тверезий, такого б не трапилось.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості для досягнення мети покарання.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні по зазначених у ній доводах, а відтак і відсутності підстав для скасування судового рішення і ухвалення нового вироку в частині призначення обвинуваченому покарання у більшому розмірі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4