Справа № 142/60/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 жовтня 2018 року Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді: ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

потерпілого: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль кримінальне провадження за ст. 121 ч. 1 КК України внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000261 від 26.10.2016 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кукули Піщанського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта повна загальна середня, працюючого водієм ТОВ «Релайбл», приймав участь в бойових діях в зоні проведення АТО з 25.04.2015 по 01.05.2016, неодруженого, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 обвинувачується в скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст. 121 КК України за слідуючих обставин.

Згідно обвинувачення, 23 жовтня 2016 року близько 21 години в АДРЕСА_2 , в приміщенні магазину " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", належного ФОП " ОСОБА_8 ", між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на грунті раптово виниклих неприязних відносин виникла суперечка. Для вирішення спору вони вдвох вийшли із приміщення магазину, де зайшли за ріг будівлі та у вказаному місці ОСОБА_5 умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, кулаком правої руки наніс один удар в область скроні голови ОСОБА_7 . Після нанесеного удару ОСОБА_7 присів і тоді ОСОБА_5 продовжуючи свій умисел на спричинення тілесних ушкоджень, кулаком правої руки наніс йому ще один удар по голові зверху. Після цього ОСОБА_5 з місця пригоди пішов.

В результаті нанесених ударів ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 111 від 26.12.2016 спричинено тілесні ушкодження в вигляді відкритої черепно - мозкової травми, у вигляді перелому скроневої кістки з переходом на пірамідку ліворуч, що спричинило отолікворею (виділення крові з лівого вуха), забою головного мозку. Дана відкрита черепно- мозкова травма ускладнилась посттравматичним отитом, кохлеоневритом ліворуч та вторинним менінгітом.

Вказані ушкодження утворились від дії тупого - твердого предмету (ів) з обмеженою контактуючою поверхнею, які не відобразили своїх індивідуальних особливостей в морфологічній характеристиці ушкоджень, яким може бути кулак дорослої людини, інші предмети, які мають подібні властивості.

Відкрита черепно- мозкова травма у ОСОБА_7 має ознаки небезпечних для життя ушкоджень, що в момент заподіяння (завдання), чи в клінічному перебігу, через різні проміжки часу, спричиняють загрозливі для життя явища і за цією ознакою відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_5 вину в скоєнні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, не визнав, та надав показання про те, що приблизно о 21год 15 хв. 23.10.2016 він прийшов до магазину «Мінімаркет». Був одягнутий в камуфльований бушлат та темні джинси. В торгівельному залі взяв три пластикові пляшки: одну з пивом і дві з газованими напоями, ємністю по 1,5 л кожна, підійшов до каси для розрахунку. Біля каси перебував потерпілий ОСОБА_7 і свідок ОСОБА_9 , з яким привітався ОСОБА_5 , за касою перебувала свідок ОСОБА_10 . В цей момент до нього підійшов потерпілий ОСОБА_7 і зчинив перепалку. ОСОБА_5 емоційно та голосно попросив працівників магазину прибрати ОСОБА_7 , розрахувався за придбане, взяв пляшки в руки і вийшов з магазину. На вхідному майданчику магазину ОСОБА_5 попрощався з свідком ОСОБА_9 , накинув на голову капюшон бушлата та повернув праворуч до проходу між магазином та друкарнею. Через нетривалий час почув за собою кроки, але не надав їм значення. Практично на виході з проходу отримав сильний удар в верхню частину спини, від якого похитнувся, зробивши крок вперед щоб не упасти, кинув пляшки, та, захищаючись і діючи інстинктивно, розвертаючись корпусом наніс удар кулаком в силует людини, який він побачив ззаду себе навпроти світла вуличного освітлення. Після отримання удару людина присіла, опершись плечем на стіну будівлі друкарні. Коли він підійшов ближче і нахилився, то побачив, що це та сама людина, яка чіплялась до нього в приміщенні магазину, спитав, чи все, чи заспокоївся, той повідомив що так, що все нормально. Запропонував умитись снігом. Слідів крові на обличчі тієї людини не бачив. Зібрав пляшки з землі та льоду, пішов до домогосподарства, в якому проживав. Завдання другого удару ОСОБА_7 заперечував. Наступного дня до нього приїхали працівники правоохоронного органу, він їм надав свідчення. Наполягає на тому, що захищався, кому наносив удар він не бачив, наслідки удару пов`язує з результатами тренувань та належної фізичної підготовки, які здобув під час проходження служби в зоні проведення антитерористичної операції. Вказав також, що як би мав на меті завдати потерпілому тілесних ушкоджень, то зробив би це скоріш з застосуванням множинних ударів ногами та руками, а не одного удару.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 наполягав на визнанні його підзахисного невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, просив закрити відносно нього кримінальне провадження, оскільки ОСОБА_5 діяв в стані необхідної оборони і її меж не перевищував. З огляду на зміст обвинувального акту та пред`явленого звинувачення просив детально зупинитись на складі інкримінованого ОСОБА_5 злочину, а саме на суб`єктивній його стороні. Оскільки суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, свідомою вольовою поведінкою особи, що завдає такі ушкодження, дії обвинуваченого, а саме один інстинктивний удар, що мав місце в діях обвинуваченого під час оборони від злочинного посягання потерпілого, суб`єктивну сторону не складає. Вказує, що не знаходять свого підтвердження особисті неприязні стосунки між обвинуваченим та потерпілим, навіть раптово виниклі: ОСОБА_5 не бачив і не міг бачити, хто наніс йому удар, оскільки той був за його спиною, і не бачив, кого бив у відповідь в тому місці була темрява, і він бачив лише силует на фоні світла біля дороги. Захисник вказує також, що до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. В діях потерпілого ОСОБА_7 як раз і містяться ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 Кримінального кодексу України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Внаслідок попередньої протиправної поведінки ОСОБА_7 , обстановки, що склалася під час конфлікту, ОСОБА_5 перебував у стані вираженого емоційного збудження, який певною мірою вплинув на його свідомість та поведінку, що виявилося у зниженні здатності до розуміння та передбачення наслідків своїх дій. Викладені обставини свідчать, що ОСОБА_5 зазнав суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку ОСОБА_7 , яке було реальним, і неприхованим. Під час цього посягання, яке не було закінченим, обвинувачений, перебуваючи з огляду на дії потерпілого у стані вираженого емоційного збудження, не маючи через обмежений вільний простір проходу між будівлями, фізичну перевагу потерпілого, яка виразилась в нападі зі спини, темряву в місці посягання, раптовість нападу, іншої можливості уникнути подальшого насильства з його боку та спричинення більш тяжкої шкоди її здоров`ю, скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використав фізичну силу, завдавши удару у відповідь на удар. Такі дії ОСОБА_5 відповідають вимогам частини першої та частини другої статті 36 Кримінального кодексу України щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди для припинення цього посягання. Він не завдав іншого удару, не використав підручні предмети: каміння, пляшки тощо, оскільки побачив, що посягання припинено. При цьому необхідно зважити, що ОСОБА_5 має відповідну фізичну і військову підготовку, тільки повернувся з переднього краю зони АТО (на той час), де тривалий час перебував в стані морального, психічного і психологічного напруження. Тим більше, що потерпілий так і не пояснив, яку мету він переслідував, здійснюючи напад: помститись ОСОБА_5 , завдати йому кілька ударів, один удар в голову, або підійшовши ззаду, схопити його за шию з метою удушення.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 дав показання, що дійсно 23.10.2016 р. близько 21 години перебував в в приміщенні магазину «Мінімаркет» що належить ФОП ОСОБА_11 , тривалий час. Спочатку обирав покупки, потім просто спілкувався з людьми та персоналом магазину. Коли прийшов ОСОБА_5 саме перебував біля каси, причину суперечки, а потім сварки, пояснити не може. Стверджує, що її зчинив обвинувачений. І саме ОСОБА_5 наполіг вийти з магазину та поговорити по-чоловічому. Коли вони вийшли з будівлі магазину, ОСОБА_5 повернув праворуч, через декілька метрів знову праворуч, пройшовши декілька метрів в прохід між будівлями, він раптово розвернувся, наніс сильний удар в області обличчя, від чого ОСОБА_7 впав на коліна, після чого наніс ще один удар в голову зверху, від чого потерпілий втратив свідомість. Після того, як до нього підбігли працівники магазину, вони допомогли йому піднятись, принесли воду та рушник, допомогли умитись та дійти до автомобіля. В цей час син ОСОБА_7 , який був в автомобілі, зателефонував працівникові міліції ОСОБА_12 , який невдовзі приїхав з іншою людиною та, свіши за кермо його автомобіля, привіз потерпілого додому. На другий день стан здоров`я потерпілого погіршився, він звернувся до Піщанської ЦРЛ, де йому була надана необхідна допомога та призначено стаціонарне лікування. Після лікування в Піщанській ЦРЛ він був направлений для продовження лікування до Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім.. Ак. Ющенка. Цивільний позов, заявлений до обвинуваченого ОСОБА_5 , просив залишити без розгляду. Те, що знаходився в приміщенні магазину в стані алкогольного сп`яніння заперечував. Мотиви своєї поведінки пояснити не зміг. Чому пішов за ОСОБА_5 пояснити не зміг. Чому безпосередньо після отримання тілесних ушкоджень не звернувся до правоохоронних органів або лікувального заклад, не пояснив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 дав показання, що дійсно 23 жовтня 2016 року, близько 21 години, він зі своїм малолітнім сином прийшов до магазину «Мінімаркет» по вул.. Центральна, 25 в смт. Піщанка Вінницької області, щоб придбати продукти. В приміщенні магазину знаходилась особа, на яку він вказав як на потерпілого ОСОБА_13 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, що мало ознаки неадекватної, поведінки голосної розмови, запаху алкоголю, порушеної координації. В магазин прийшов також обвинувачений ОСОБА_5 . Вони зустрілись біля каси, привітались. Коли свідок ОСОБА_9 розраховувався, до каси підійшов потерпілий ОСОБА_7 та зчинив суперечку з ОСОБА_5 . Обвинувачений голосно звернувся до персоналу магазину з вимого прибрати п`яного покупця. ОСОБА_9 покинув приміщення магазину, підійшов до свого автомобіля, який стояв навпроти входу до будівлі магазину. Слідом за ним вийшов ОСОБА_5 , який ніс в руках три пластикові пляшки. Вони попрощались, потиснувши руки, і ОСОБА_5 пішов в прохід між будівлями. З свого автомобіля ОСОБА_9 побачив, як невдовзі за ним пішов впізнаний ним потерпілий ОСОБА_7 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 дала показання про те, що 23 жовтня 2016 року, близько 21 години, вона знаходилась на роботі в магазині «Мінімаркет», належного ФОП ОСОБА_11 . Тривалий час в магазині знаходився чоловік, який на її переконання перебував в стані алкогольного сп`яніння, якого вона в залі судового засідання впізнала як потерпілого ОСОБА_7 він поводив себе не агресивно, проте чіплявся до персоналу, намагався пригостити шампанським, хапав за руки, нахилявся через касу, тощо. Близько 21 год. до магазину прийшов чоловік в військовій куртці, якого свідок впізнала як обвинуваченого ОСОБА_5 . Він придбав товар, підійшов до каси для розрахунку, де в цей час перебувала свідок ОСОБА_10 . В цей час до нього підійшов потерпілий, щось сказав обвинуваченому, між ними зчинилася сварка. Обвинувачений голосно вимагав прибрати цей «непотріб», вказавши на потерпілого, розрахувався за товар і вийшов. Невдовзі, залишивши на касі придбаний і оплачений товар, з магазину слідом за обвинуваченим пішов потерпілий. Передбачаючи настання негативних подій, на вхідний майданчик магазину вийшли свідки ОСОБА_14 , та її мати ОСОБА_15 . Більше повідомити суду нічого не може.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 дала показання про те, що дійсно 23 жовтня 2016 року, близько 21 години, вона знаходилась на роботі в магазині «Мінімаркет», належного ФОП ОСОБА_11 . Тривалий час в магазині знаходився чоловік, який на її переконання перебував в стані алкогольного сп`яніння, якого вона в залі судового засідання впізнала як потерпілого ОСОБА_7 . Він поводив себе не агресивно, чіплявся до персоналу і до неї особисто, намагався пригостити шампанським, хапав за руки, голосно розмовляв. Близько 21 год. до магазину прийшов чоловік в військовій куртці, якого свідок впізнала як обвинуваченого ОСОБА_5 . Він придбав товар, підійшов до каси для розрахунку, де в цей час перебувала свідок ОСОБА_10 . В цей час до нього підійшов потерпілий, щось сказав обвинуваченому, між ними зчинилася сварка. Обвинувачений голосно вимагав заспокоїти потерпілого, розрахувався за товар і вийшов. Невдовзі, залишивши на касі придбаний і оплачений товар, з магазину слідом за обвинуваченим пішов потерпілий. Вона та ОСОБА_15 вийшли на вхідний майданчик магазину . Перебуваючи на майданчику, вони почули звук одного удару з проходу між будівлями магазину і друкарні. Біля будівлі магазину стояв автомобіль, з якого намагався вийти хлопчина з загіпсованою ногою, який почав кричати, що побили його батька та просив надати допомогу. Свідок ОСОБА_15 надала допомогу потерпілому, допомогла умитись та дала рушника витертись. Обвинуваченого більше не бачила. Більше повідомити суду нічого не може.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 дала показання про те, що дійсно 23 жовтня 2016 року, близько 21 години, вона знаходилась на роботі в магазині «Мінімаркет», належного ФОП ОСОБА_11 . Тривалий час в магазині знаходився чоловік, який на її переконання перебував в стані алкогольного сп`яніння, якого вона в залі судового засідання впізнала як потерпілого ОСОБА_7 . Він поводив себе не агресивно, однак чіплявся до персоналу і до неї особисто, намагався пригостити шампанським, голосно розмовляв, тощо. Близько 21 год. до магазину прийшов чоловік в військовій куртці, якого свідок впізнала як обвинуваченого ОСОБА_5 . Він придбав товар, підійшов до каси для розрахунку, де в цей час перебувала свідок ОСОБА_10 . В цей час почула, що біля каси зчинилась якась сварка. Передбачаючи настання негативних подій, вона вийшла на вхідний майданчик магазину разом із свідком ОСОБА_14 , Перебуваючи на майданчику, вона почула звук одного удару з проходу між будівлями магазину і друкарні. Біля будівлі магазину стояв автомобіль, з якого намагався вийти хлопчина з загіпсованою ногою, який почав кричати, що побили його батька та просив надати допомогу. Свідок ОСОБА_15 надала допомогу потерпілому, допомогла умитись та дала рушника витертись. Обвинуваченого більше не бачила. Більше повідомити суду нічого не може.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомив, що працює в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », належного ФОП ОСОБА_11 та добровільно надав працівникам правоохоронних органів запис з камери спостереження торгівельного залу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за 23 жовтня 2016 року. Додатково повідомив, що в проході між будівлями магазину розташовано компресорну установку торгівельного обладнання магазину. Прохід між будівлями в темну пору доби не освітлюється.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повідомив, що є діючим працівником поліції, займає посаду інспектора в справах неповнолітніх Піщанського РВ УМВС у України у Вінницькій області. 23 жовтня 2016 року, близько 22 години до нього на мобільний телефон з номеру його знайомого ОСОБА_7 зателефонував його син - ОСОБА_18 та повідомив, що його батька побили біля магазину «Мінімаркет», просив приїхати та забрати його додому. Оскільки він в цей час був не при виконанні службових обов`язків, він ще з однією особою підїхали до магазину, де він пересів в автомобіль ОСОБА_7 , де на передньому пасажирському сидінні перебував ОСОБА_7 , а на задньому неповнолітній ОСОБА_19 , та довіз їх до домогосподарства в с. Червона Поляна, де залишив. На запитання повідомив, що ознак тілесних ушкоджень ОСОБА_7 не мав, до відділу внутрішніх справ чи до лікарні відвезти не просив. Також повідомив, що ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_7 не помітив.

Неповнолітній свідок ОСОБА_19 син потерпілого ОСОБА_7 дав показання про те, що що восени 2016 року ввечері приїхали з батьком на автомобілі в смт. Піщанка в магазин. Батько вийшов із автомобіля, а він залишився в автомобілі, так як у нього була зломана нога. Через деякий час батько вийшов із магазину разом із ОСОБА_5 і вони стояли на сходах магазину біля 3 хвилин та ОСОБА_5 кричав на батька. Потім ОСОБА_5 пішов за кут магазину і батько також. В ОСОБА_5 в руках було по пляшці води та пива ( в обох руках). Він вийшов з машини і пішов теж за кут магазину та побачив, що ОСОБА_5 наніс батькові один удар кулаком по щелепі, батько присів і тоді ОСОБА_5 вдарив кулаком другий раз по голові. ОСОБА_5 наніс два удари правою рукою. ОСОБА_5 пішов. Він підійшов до батька, взяв телефон та зателефонував до Палія. Через 6-7 хвилин прийшов ОСОБА_20 з друзями та забрав батька і завезли додому в с. Затишне. Також доповнив, що перед тим як вдарити батька, ОСОБА_5 поставив бутилки на землю. Однак, під час додаткового допиту вказаного свідка в присутності педагога та законного представника останній від надання показів ухилився.

Було досліджено висновок судово-медичного експерта №111 від 26.12.2016 р. про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень (а.с.133-134).

Протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого (а.с.135-140), який узгоджується з показаннями обвинуваченого наданими суду.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає версію захисту щодо зазначених обставин подій більш вірогідною, ніж версію обвинувачення, а тому приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України.

Докази дій обвинуваченого ОСОБА_5 у стані необхідної оборони, передбаченого ст. 36 КК України, є допустимими, достатніми, об`єктивними та такими, що не суперечать один одному.

В ході судового слідства судом з показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 , обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_7 , запису камери внутрішнього відео спостереження торгівельного залу магазину «Мінімаркет`встановлено, що 23 жовтня 2016 року, близько 21 години, в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » що належить ФОП ОСОБА_11 , тривалий час знаходився потерпілий ОСОБА_7 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, поводив себе зухвало, чіплявся до відвідувачів та працівників магазину. Приблизно о 21год.15хв. до магазину прийшов обвинувачений ОСОБА_5 , який в торгівельному залі взяв три пластикові пляшки ємністю по 1,5 л кожна і підійшов до каси для розрахунку. Біля каси перебував потерпілий і свідок ОСОБА_9 , з яким привітався ОСОБА_5 . В цей момент до нього підійшов потерпілий і зчинив перепалку. ОСОБА_5 попросив працівників магазину прибрати ОСОБА_7 . ОСОБА_5 , розрахувався за придбане, взяв пляшки в руки і вийшов з магазину. Через нетривалий час за ним, залишивши на касовій стійці придбаний товар, пішов ОСОБА_7 . Вказані обставини встановлені з показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_21 , а також з відеозапису камери спостереження. На вхідному майданчику магазину ОСОБА_5 попрощався з свідком ОСОБА_9 та повернув праворуч до проходу між магазином та друкарнею. Слідом за ним на деякій відстані пішов ОСОБА_7 . Це відомо з показів свідка ОСОБА_22 . У вказаному проході відсутнє освітлення, стежка не має твердого покриття, на час події там було досить слизько свідчення ОСОБА_16 . Надалі ОСОБА_7 наздогнав ОСОБА_5 неподалік виходу з проходу, де раптово наніс один удар кулаком руки в верхню частину хребта ОСОБА_5 . Від отриманого удару ОСОБА_5 похитнувся вперед, намагаючись не впасти зробив крок, випустив з рук пляшки, і розвертаючись, інстинктивно завдав зворотного удару в особу, яка завдала посягання. Удар прийшовся в голову ОСОБА_7 , після чого той присів навколішки біля стіни друкарні. ОСОБА_5 підійшов до нього, нахилився, впізнав, не знаючи наслідків свого удару запропонував обтерти обличчя ОСОБА_7 , впевнився, що той при свідомості, підняв пляшки і пішов. Вказане слідує із показів ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_14 ОСОБА_21 , ОСОБА_15 . При цьому твердження потерпілого про те, що йому було завдано два удари - другий зверху в голову, підтвердження не знайшли ані в показах свідків, ані в висновку судово-медичної експертизи, ані в показах експерта. Суд вважає, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_5 , не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи, оскільки достовірно встановлено, що обвинувачений та потерпілий виходили з магазину не вдвох, як зазначено в обвинуваченні, а спочатку вийшов обвинувачений, а через деякий проміжок часу потерпілий.

Крім того, суд не може взяти до уваги як належний та допустимий доказ показання неповнолітнього ОСОБА_19 , як такі що не узгоджуються з показаннями ОСОБА_23 та ОСОБА_14 (дані свідки дали показання, що неповнолітній ОСОБА_19 з загіпсованою ногою намагався вийти з автомобіля). З показань свідків слідує, що ОСОБА_19 не міг піти за кут магазину, а тим більше бачити обставин, під час яких було завдано тілесних ушкодження батьку. Про недостовірність його показань свідчить і його ухилення від додаткового допиту.

Суб`єктивна сторона злочину, в якому обвинувачено ОСОБА_5 , а саме в скоєнні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння характеризується прямим або непрямим умислом. Доказів того, що обвинувачений діяв умисно, передбачав наслідки своїх дій та бажав настання наслідків у вигляді тілесних ушкоджень у потерпілого, в ході судового розгляду не здобуто. Дослідивши докази в справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Обвинувачений ОСОБА_5 на момент завдання тілесного ушкодження діяв в стані необхідної оборони, зазнавши протиправного посягання з боку потерпілого ОСОБА_7 . Останній, вірогідно перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спричинив суперечку з обвинуваченим ОСОБА_5 в приміщенні магазину «Мінімаркет» біля каси. Після того, як ОСОБА_5 , забравши придбані речі, а саме пластикові пляшки, без пакування, просто в руки, покинув приміщення магазину, потерпілий ОСОБА_7 , залишивши на касовій стійці придбані та оплачені продукти, пішов за ним, що дає суду підстави вважати, що умисел на протиправне посягання з`явився саме у потерпілого ОСОБА_7 . Якщо припустити, що, як стверджує потерпілий ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_5 запропонував йому вийти з магазину та розібратись «по-чоловічому», то, по-перше, маючи відповідний досвід та необхідну фізичну підготовку, не став би зв`язувати собі руки, беручи в них пляшки без пакету. По-друге, для завдання тілесних ушкоджень він би вибрав рівне, освітлене, з сухим покриттям місце, де можна було б застосувати руки, ноги, предмети, тощо, при цьому бачити і контролювати дії супротивника. Крім того, якби обвинувачений ОСОБА_5 мав би за мету протиправне посягання на життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_7 , він, швидше за все, зняв би верхній одяг, який сковував би його дії та обмежував оглядовість, чого він не зробив. Після того, як потерпілий після отриманого удару в обличчя присів біля стіни друкарні, ніщо не заважало обвинуваченому нанести ще декілька ударів руками або ногами. Натомість, завдавши єдиний удар щоб припинити посягання, обвинувачений не став наносити інших ударів. Про це вказує локалізація тілесних ушкоджень, зазначених в висновку судово-медичної експертизи, а також про відсутність доказів завдання іншого/інших ударів, під час допиту повідомив експерт ОСОБА_24 .

Після того, як обвинувачений пішов, а потерпілому була надана перша допомога працівниками магазину «Мінімаркет», він не став звертатись до лікувальних закладів з приводу отриманих ним тілесних ушкоджень та правоохоронних органів з приводу протиправного посягання на його здоров я, а зробив це лише на наступний день. На думку суду це пов`язане з намаганням приховати знаходження потерпілого в стані алкогольного сп`яніння на момент зчинення суперечки потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 , та на момент завдання останнім тілесних ушкоджень потерпілому.

Як зазначено в преамбулі постанови пленуму Верховного Суду України N 1 від 26.04.2002 р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону», закріплене ст. 36 Кримінального кодексу України право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави. Згідно ч. 1 вказаної постанови, При розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержувати вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Відповідно ч. 2 постанови пленуму Верховного Суду України N 1 від 26.04.2002 р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону», згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.

При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Відповідно ч. 3 постанови пленуму Верховного Суду України N 1 від 26.04.2002 р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону», суспільно небезпечне посягання на законні права, інтереси, життя і здоров`я людини, суспільні інтереси чи інтереси держави може викликати в особи, яка захищається, сильне душевне хвилювання. Якщо в такому стані вона не могла оцінювати відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту, її дії слід розцінювати як необхідну оборону.

Відповідно ч. 4 постанови пленуму Верховного Суду України N 1 від 26.04.2002 р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону», згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, а згідно з ч. 2 ст. 38 КК перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця, - умисне заподіяння особі, що вчинила злочин, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці затримання злочинця. У зв`язку з цим кримінальна відповідальність за такі дії настає лише у випадках, спеціально передбачених статтями 118 та 124 КК. Згідно ч. 5 наведеної постанови, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 27 листопада 2014 року в справі № 5-34кс14, право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає в того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Втім, стан необхідної оборони виникає не тільки в момент учинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Як зазначено в постанов Верховного Суду України від 17 грудня 2015 року в справі № 5-125кс15, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2015 року в справі № 5-12кс14.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2014 року в справі № 5-31кс14, визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання. Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини Кримінального кодексу України.

При постановленні вироку в даній справі необхідно також врахувати позицію, висловлену в постанові Колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 квітня 2018 року в справі № 342/538/14-к (провадження № 51-646 км 18) яка передбачає, що для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 з захисту свого життя та здоров`я є правомірними, вчиненими в межах необхідної оборони від протиправного посягання потерпілого ОСОБА_7 , яке було наявним, дійсним та дієвим, вчиненим в обстановці, яка дозволяла обвинуваченому ОСОБА_5 розцінювати дії ОСОБА_7 саме як напад: безлюдне темне місце, слизька поверхня під ногами, прихований підхід з спини, раптовий удар, направлений, за переконанням ОСОБА_5 , в потилицю. При цьому суд вважає, що межі необхідної оборони обвинуваченим ОСОБА_5 перевищено не було, шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищує ту, яка необхідна для відвернення та припинення посягання. Для завдання шкоди особі, що нападала, не застосовувалось сторонніх предметів, як то пляшки, каміння, випадкові металеві предмети. Удар в спину, який було завдано потерпілим ОСОБА_7 та удар у відповідь, завданий ОСОБА_5 об`єднані критично малим проміжком часу. Завдавши один удар і впевнившись, що посягання припинено, обвинувачений ОСОБА_5 припинив фізичний опір, не завдавав інших ударів, про те і не обмежував свободу потерпілого ОСОБА_7 , не намагався його затримати, не викликав працівників правоохоронних органів, оскільки, за його словами, не усвідомив і не побачив ознак того, що потерпілому завдано тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини.

На підставі дослідження і оцінки у сукупності всіх зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку, що підсудний після нанесення йому удару у спину потерпілим, захищаючись від подальших ймовірних посягань, розвертаючись наніс один удар кулаком в голову потерпілому, що призвело до тілесних ушкоджень. Таким чином, суд визнає, що підсудний діяв машинально, наперед не навмисно, знаходячись в стані необхідної оборони, захищаючись від можливих подальших ударів в спину або голову, при цьому не перевищуючи її меж, що відповідно до ст..36 КК України, виключає кримінальну відповідальність.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_5 не мав підстав для вжиття заходів для захисту і що ці заходи явно не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту.

В діях підсудного суд не вбачає умислу на причинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і не знаходить складу злочину, а ОСОБА_5 підлягає виправданню на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд -

З А С У Д И В:
ОСОБА_5 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та виправдати за відсутністю в його діях складу злочину.
Речовий доказ диск із відеозаписом камери відео спостереження магазину «Мінімаркет» зберігати при матеріалах справи.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Вінницької області через Крижопільський районний суд Вінницької області на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом Вінницької області.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя