ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року

м. Київ
справа № 753/15739/16-к

провадження № 51-1726км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007059, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Комсомольськ-на-Амурі Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК),
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 18 травня 2017 року вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винним у тому, що 26 червня 2016 року близько 17:30, перебуваючи у приміщенні станції метро «Славутич» КП «Київський метрополітен» у Дарницькому районі міста Києва, він відкрито викрав із рук ОСОБА_7 , яка сиділа у вагоні потяга на крайньому до дверей вагона сидінні, її мобільний телефон марки «SamsungGalaxyGranlneo» вартістю 2999 грн, чим завдав потерпілій майнової шкоди на вказану суму. Утримуючи при собі зазначений мобільний телефон, маючи реальну можливість розпорядитися викраденим мобільним телефоном, ОСОБА_6 з місця скоєння злочину зник, вибігши з приміщення станції метро «Славутич» до узбіччя вулиці Зарічної в м. Києві, де був затриманий. Дії ОСОБА_6 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме статей 65, 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок мякості, просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням:
- недостатньо врахував факт вчинення ОСОБА_6 умисного тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК;
- залишив поза увагою високий рівень злочинів проти власності, дані про особу ОСОБА_6 , який не одружений, раніше неодноразово судимий, посередньо характеризується за місцем проживання;
- не врахував, що ОСОБА_6 будучи засудженим за вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2012 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, продовжив злочинний спосіб життя.
Крім того, прокурор мотивував касаційну скаргу тим, що суд апеляційної інстанції в ухвалі від 18 травня 2017 року не надав належної оцінки всім конкретним доводам прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне застосування до ОСОБА_6 положень ст.75 КК та про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор касаційну скаргу підтримав, просив скасувати вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Засуджений ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення касаційної скарги.
Від інших учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надійшло.

Мотиви Суду

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Положенням ч. 1 ст. 75 КК визначено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, та, як наслідок, невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення є безпідставними.
Як убачається із вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_6 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину проти власності; особу ОСОБА_6 , а саме те, що він раніше неодноразово судимий, посередньо характеризується за місцем проживання.
Поряд із цим суд першої інстанції також взяв до уваги те, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, який йому інкриміновано, визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного суд обрав ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке за своїм видом та розміром не можна вважати м`яким.
Звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК, визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, викрадене майно потерпілій повернуто, а тому з огляду на наведене суд дійшов висновку про доцільність звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Не погоджуючись із застосуванням щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК та звільненням останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій фактично наводив доводи, аналогічні доводам касаційної скарги. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначалося, що суд першої інстанції належним чином не врахував даних про особу, а саме того, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, та розміру збитку, заподіяного злочинними діями ОСОБА_6 потерпілій, яка була неповнолітньою на час вчинення злочину, а також не належним чином оцінив тяжкість цього злочину, вчиненого повторно.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження у межах, установлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК, дійшов висновку про необгрунтованість наведених прокурором в апеляційній скарзі доводів та погодився з висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання та щодо можливості застосування до нього положень ст. 75 КК.
При винесенні ухвали судом апеляційної інстанції також було враховано, що згідно з наданими під час апеляційного перегляду справи документами ОСОБА_6 пройшов курс у реабілітаційному центрі при БО «Всеукраїнський благодійний фонд «Мир і добробут», де характеризується позитивно. Наразі займається суспільно-корисною діяльністю у благодійному фонді. Має критичне ставлення до скоєного та вживає всіх необхідних заходів, які б сприяли його виправленню.
Судом апеляційної інстанції також обґрунтовано було враховано, що, наявна в ОСОБА_6 судимість за злочин проти власності потягла за собою наслідки у виді кваліфікації його дій за такою кваліфікуючою ознакою, як повторність, а отже зазначену обставину не могло бути враховано при призначенні йому покарання як таку, що його обтяжує або вимагає призначення реального покарання у виді позбавлення волі. Крім цього, закон України про кримінальну відповідальність у цілому та зокрема не містить будь-яких застережень щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які мають не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, а тому з урахуванням наведених вище обставин колегія суддів апеляційного суду не погодилась із твердженнями прокурора про те, що ОСОБА_6 було необґрунтовано звільнено від відбування покарання з випробуванням і що призначене йому судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги прокурора і ухвалюючи рішення про залишення без зміни вироку Дарницького районного суду міста Києва, апеляційний суд належним чином мотивував, які саме обставини справи були підставами для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і прийняття рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції, який стосується законності рішення суду першої інстанції про застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК є належним чином мотивованим. Вважати цей висновок необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст. 419 КПК.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання, обґрунтовано застосував ч.1 ст.75 КК, а тому немає підстав для скасування вироку Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 .
Керуючись статтями 369, 413, 433, 434,436, 438, 441, 442 КПК, п.15 Перехідних положень КПК, пунктами 4, 6 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3