судді Оболонського районного суду м.Києва ОСОБА_1
Вироком Оболонського районного суду м.Києва від 16.05.2018 року ОСОБА_2 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Вважаю, що при розгляді даної справи судом правильно встановлені фактичні обставини справи, однак надано їм невірну юридичну оцінку, що виразилось у кваліфікації злочинно-караних дій ОСОБА_2 за ч.1 ст.115 КК України.

У зв`язку з цим вважаю правильним викласти окрему думку щодо цього.

Критерієм розмежування складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України є суб`єктивна сторона ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій в разі умисного вбивства умислом винного охоплюється позбавлення потерпілого життя, а в разі умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, має місце умисел на заподіяння лише тілесних ушкоджень, тоді як смерть потерпілого не охоплюється умислом обвинуваченого.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 02 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

При розгляді справи судом встановлено, що згідно висновку експерта смерть ОСОБА_3 настала від проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням печінки на фоні переохолодження тіла. Колото-різане поранення живота виникло від дії гострого предмета, приблизно за 1-3 години до настання смерті, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Між ним та настанням смерті існує прямий зв`язок.

При проведенні експертизи трупу ОСОБА_3 виявлено ушкодження на кінцівках та обличчі, які утворились від дії тупого предмета, які мають ознаки легкого тілесного ушкодження. Між ними та настанням смерті прямого зв`язку немає.

Тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота було нанесене їй ОСОБА_2 на ґрунті особистого конфлікту, який виник внаслідок особистих непорозумінь та на фоні тривалого спільного розпиття алкогольних напоїв. Завдавши дане поранення, ОСОБА_2 інших ушкоджень ОСОБА_3 не завдавав, самостійно відмовившись від подальшого розвитку конфлікту та не вчиняв інших дій, які б могли вказувати на наявність в його діях умислу, спрямованого на настання смерті ОСОБА_3 . Після виявлення свідком ОСОБА_4 наявного у ОСОБА_3 тілесного ушкодження, ним неодноразово було запропоновано останній звернутись за наданням медичної допомоги, від чого вона відмовилась в категоричній формі. Після цього вони продовжили деякий час спільно розпивати алкогольні напої.

Судово-медичний експерт ОСОБА_5 , допитаний в суді з метою уточнення висновку, з високою долею вірогідності припустив, що своєчасне надання медичної допомоги могло врятувати життя ОСОБА_3 .

Визначаючи форму вини, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, виходжу з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій підсудного, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя; обстановки, яка передувала вчиненню злочину; кількості та локалізації тілесних ушкоджень; поведінки підсудного стосовно потерпілого після вчинення злочину.

При цьому керуюсь принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Окрім самого факту нанесення колото-різаного поранення в область живота, інші дії ОСОБА_2 не дають змогу дійти висновку про наявність у нього умислу, спрямованого саме на завдання смерті потерпілій.

Відсутність такого умислу, на мою думку, підтверджується діями ОСОБА_2 після виявлення трупу ОСОБА_3 , а саме залишення на місці злочину, звернення за допомогою до свідка ОСОБА_4 , який в цей час повернувся на місце подій, а також до працівників Оболонського РУ ДСНС у м.Києві ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , очікування прибуття працівників правоохоронних органів. Невизнання ОСОБА_2 своєї вини оцінюю як обраний ним спосіб захисту, підстав вважати його посткримінальну поведінку такою, що свідчить про його намір кримінальної відповідальності не вбачаю.

Наявність побутово-конфліктної ситуації внаслідок спільного розпиття алкогольних напоїв, кількість завданих поранень, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілої, припинення конфлікту після їх нанесення, відсутність доказів подальших дій обвинуваченого, спрямованих на завдання інших тілесних ушкоджень, відсутності з його боку дій, які б могли розцінюватись як перешкоджання у наданні медичної допомоги потерпілій, спрямоване саме на сплив часу, внаслідок якого настане смерть потерпілої, на мою думку перешкоджає висновку про те, що в діях ОСОБА_2 наявний умисел саме на завдання смерті потерпілій ОСОБА_3 .

Повторюючись зазначу, що сумніви, які виникають при дослідженні обставин справи, не дають змоги дійти висновку про те, що позбавлення життя ОСОБА_3 охоплювалось умислом обвинуваченого ОСОБА_2 при нанесенні їй тяжкого тілесного ушкодження, що унеможливлює кваліфікацію його дій за ч.1 ст.115 КК України.

Дії ОСОБА_2 підлягають кваліфікації за ч.2 ст.121 КК України як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Суддя: ОСОБА_1