Постанова
іменем України

03 липня 2018 року

м. Київ
справа № 489/43/2015
провадження № 51-1549км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000768, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року ОСОБА_6 виправдано за ч. 1 ст. 126 КК у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2015 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено: у частині засудження за ч. 2 ст. 121 КК вирок скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України(далі КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів в суді для доведеності його винуватості у вчиненні цього кримінального правопорушення. В решті вирок залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2016 року ухвалу апеляційного суду від 18 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 30 листопада 2013 року о 14:00 разом зі своїм родичем ОСОБА_8 прийшли до будинку потерпілої ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , з метою повернути борг.
Під час розмови з потерпілою ОСОБА_9 . ОСОБА_6 завдав їй один удар рукою в обличчя. Згодом, скориставшись тим, що ОСОБА_8 вийшов до сусідньої кімнати, умисно завдав потерпілій декілька ударів кулаком в живіт, у ділянку селезінки, чим спричинив потерпілій тяжкі тілесні ушкодження у виді гострої крововтрати в результаті внутрішнього черевного крововиливу на ґрунті травматичного розриву селезінки, від яких потерпіла померла на місці.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що обвинувачення побудоване на припущеннях, недопустимих доказах, одержаних органами досудового розслідування внаслідок порушення порядку збирання і закріплення доказів та із застосуванням недозволених методів фізичного і психологічного впливу. Зазначає, що не з`ясовано способу отримання потерпілою тяжкого тілесного ушкодження: від удару кулаком у живіт чи внаслідок падіння, чого у своїх показаннях не виключав експерт ОСОБА_10 ; не надано оцінки протоколам слідчих експериментів та протоколу огляду місця події, проведених слідчим ОСОБА_11 , яка не є належною особою, а також не встановлено достатніх доказів на підтвердження умислу ОСОБА_6 на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій. Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції, беручи до уваги показання свідка ОСОБА_12 , не надав їм оцінки з огляду на неприязні відносини між свідком та обвинуваченим, а також не врахував показань свідка ОСОБА_13 , якими спростовується версія свідка ОСОБА_14 про його непричетність до заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень. Вважає, що письмові докази у кримінальному провадженні не підтверджують вину ОСОБА_6 , а лише надають інформацію щодо юридичного факту та описують шлях розслідування в процесуальному аспекті. Посилається на практику Європейського суду з прав людини в контексті оцінки національними судами законності способу отримання доказів у кримінальному провадженні. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 надійшло заперечення від прокурора, в якому він стверджує про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв`язку з чим просить скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги й просив судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Судові рішення в частині виправдання ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, у касаційному порядку не оскаржуються.
Мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК ґрунтується на доказах, зібраних та оцінених з дотриманням вимог КПК.
Згідно з положеннями ст. 94 КПКсуд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судами зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, що у судових рішеннях докладно мотивовано.

Той факт, що засуджений ОСОБА_6 умисно завдав потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили її смерть, підтверджується: показаннями самого засудженого, який не заперечував, що того дня приходив з родичем до будинку потерпілої ОСОБА_9 з приводу повернення боргу і завдавав їй тілесні ушкодження у виді одного удару по щоці і двох ударів по спині; показаннями свідка ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції підтвердив, що засуджений у його присутності вдарив потерпілу, після чого свідок вийшов із кімнати і наступних ударів особисто не бачив, а лише чув два звуки, схожі на запотиличники; показаннями свідка ОСОБА_13 , даними в суді першої інстанції про те, що ОСОБА_9 з її співмешканцем ОСОБА_14 бив ОСОБА_6 ; показаннями свідка ОСОБА_14 , в суді першої інстанції про те, що коли повернувся 30 листопада 2013 року з роботи додому, ОСОБА_9 , яка лежала у ліжку, розказала йому, що її побив ОСОБА_6 ; показаннями свідка ОСОБА_12 на підтвердження слів ОСОБА_14 щодо побиття потерпілої ОСОБА_9 «Голубами» та показаннями свідка ОСОБА_15 , який підтвердив, що в день події ОСОБА_14 працював у нього з 08:00 до 18:00; даними протоколів огляду місця події; даними протоколів проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 , де він вкотре підтвердив, що ОСОБА_6 завдав потерпілій ОСОБА_9 один удар долонею по щоці, а потім коли він вийшов з кімнати, то почув характерні звуки ще двох ударів; даними протоколу огляду місця події, під час якого за місцем мешкання ОСОБА_8 було виявлено та вилучено телевізор з розпискою ОСОБА_9 про повернення їй телевізору за умови погашення нею боргу перед ОСОБА_6 ; даними висновку експерта, згідно з якими смерть потерпілої настала від гострої кровотечі в результаті внутрішньочеревної кровотечі на грунті травматичного розриву селезінки, що утворилася в результаті дії якихось тупих, твердих предметів не менш ніж від однієї ударної дії в ділянку селезінки (можливо в результаті удару/ударів кулаком), і які були завдані за 8 12 годин до настання смерті потерпілої, при цьому яких-небудь ушкоджень міжлопаточної ділянки та ділянки хребта при дослідженні трупу не виявлено, а також на підтвердження цього висновку показаннями експерта ОСОБА_10 , який хоча й не виключав утворення таких тілесних ушкоджень в потерпілої внаслідок падіння, однак ця версія спростовувалася оглядом місця події, під час якого не було виявлено предмета, на який потерпіла могла впасти, та внаслідок чого у неї утворилося тілесне ушкодження у вигляді внутрішньочеревної травми.
У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які б викликали сумніви у їх достовірності. Всі докази, якими суд обгрунтував обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.
Отже, наведені у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій докази з урахуванням характеру й локалізації завданих тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , а також явної фізичної переваги засудженого ОСОБА_6 над потерпілою, переконливо свідчать про те, що він розумів можливість настання негативних наслідків своїх дій, однак не передбачав можливості настання смерті потерпілої від вчиненого ним діяння, хоча повинен був і міг її передбачити, тобто його умисел був спрямований саме на заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та відсутність доказів на підтвердження його умислу саме на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, є безпідставними.
Твердження захисника про недопустимість доказів винуватості ОСОБА_6 внаслідок отримання їх з порушенням встановленого КПК порядку, а саме проведення окремих слідчих дій слідчим ОСОБА_11 , яка не є уповноваженою особою на їх проведення, є неспроможними, зважаючи на наявне в матеріалах кримінального провадження доручення першого заступника начальника РВ начальника СВ Казанківського РВ УМВС України в Миколаївській області капітана міліції ОСОБА_16 слідчому СВ Казанківського РВ УМВС України в Миколаївській області лейтенанту міліції ОСОБА_11 про проведення досудового розслідування від 01 грудня 2013 року, яким їй було доручено проведення досудового розслідування за повідомленням дільничого фельдшера Великоолександрівського ФАП ОСОБА_17 про виявлення трупу ОСОБА_9 . Будь-яких інших даних щодо незаконності здійснення слідчим ОСОБА_11 своїх повноважень у матеріалах кримінального провадження немає.
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів показання свідка ОСОБА_12 , які повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_14 , наданими в суді першої інстанції, змова між якими виключалась внаслідок перебування ОСОБА_12 з його слів, у 2014 2015 роках у зоні проведення АТО. Апеляційним судом ці показання об`єктивно оцінені з урахуванням показань ОСОБА_6 , який намагався з метою уникнення кримінальної відповідальності перекласти вину на ОСОБА_12 , причетність якого до злочину перевірялася.
Також колегія суддів вважає безпідставним доводи про те, що на досудовому слідстві з метою отримання доказів винуватості ОСОБА_6 до нього застосовувались методи фізичного та психологічного впливу з боку співробітників міліції, оскільки ці обставини були предметом окремої перевірки за його заявою і спростовуються наявною в матеріалах справи постановою про закриття кримінального провадження від 04 лютого 2014 року (т. 2, а.п. 55 60).
Покарання засудженому ОСОБА_6 судом призначено відповідно до вимог ст. 65 ККз урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у тому числі шляхом дослідження доказів, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та правильність його правової кваліфікації за цією нормою Закону. На усі доводи апеляції, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, надані обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей370, 419 КПК.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону органами досудового розслідування, судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні не виявлено, законних підстав для скасування постановлених стосовно засудженого ОСОБА_6 судових рішень за доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_7 колегія суддів не убачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 438, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3