Справа №473/2190/16-к 19.06.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002046

за апеляційною скаргою прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2017 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кадіївка Луганської області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_7

обвинувачена ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8

потерпіла ОСОБА_9

представник потерпілої ОСОБА_10 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_6 виправдана за ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України через недоведеність, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор зазначає, що в порушення вимог ст. 94 КПК України, суд оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він вважає докази обвинувачення недостатніми, а тому висновок суду першої інстанції є таким, що не відповідає фактичним даним, дослідженим судом в ході розгляду справи.

На думку апелянта, виправдовуючи обвинувачену ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України, суд необгрунтовано і безпідставно надав перевагу показанням обвинуваченої та свідка ОСОБА_11 про непричетність обвинуваченої до вказаного злочину, хоча ці показання не узгоджуються з іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Вважає, що судом не взято до уваги та не надано належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_9 , яка стверджувала, що обвинувачена ОСОБА_6 кинула каміння та попала в обидві її ноги. Також, не взято до уваги показання експерта ОСОБА_12 про те, що 24.09.2014 р. він оглядав потерпілу ОСОБА_9 , яка повідомила, що 19.09.2014 р. сусідка кинула камінь у ліву ногу та скаржилась на біль у лівій нозі, та він виявив набряк і два садна на лівій нозі. На правій нозі тілесних ушкоджень не виявлено.

Зазначає, що показання свідка ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_6 не кидала каміння у ОСОБА_9 , необхідно оцінювати критично, і вони не відповідають дійсності, так як конфлікти між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відбуваються постійно, та неодноразово одна одній спричиняли тілесні ушкодження у ході сварок.

Також зазначає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину, підтверджується письмовими доказами, а саме: висновками судово-медичної експертизи від 24.09.2014 р. № 463 та від 13.05.2016 р. № 138, які були дослідженні судом, однак, окремої оцінки даним письмовим доказам суд не надав, а обмежився оцінкою висновків судово-медичної експертизи в сукупності з іншими доказами, які суд вважає такими, що не доводять вину обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за наступних обставин:

19 вересня 2014 року близько 18 год. 30 хв. у АДРЕСА_1 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на ґрунті неприязнених стосунків виникла сварка.

Під час сварки, ОСОБА_6 перебуваючи на вулиці, навпроти вищевказаного будинку, з метою спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, взяла з землі каміння і кинула у ОСОБА_9 та попала їй у ліву ногу. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у виді садна в ділянці лівого колінного суглобу, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнана невинуватою у спричиненні умисних легких тілесних ушкоджень на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 не визнала висунуте обвинувачення, а свідок ОСОБА_11 спростувала факт нанесення обвинуваченою ОСОБА_6 будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

Також судом першої інстанції враховано, в обвинувальному акті зазначено, що в результаті дій обвинуваченої ОСОБА_6 було спричинено потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді садна в ділянці лівого колінного суглобу, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Однак, як потерпіла ОСОБА_9 , так і її донька - свідок ОСОБА_13 , стверджували, що 19.09.2014 р. обвинувачена кинула камінь і пошкодила саме праву ногу потерпілій ОСОБА_9 , а не ліву.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення враховані висновки судово-медичних експертиз від 24.09.2014 р. №463 та №138 від 13.05.2016 р., які підтверджують, що у ОСОБА_9 мали місце садна саме в ділянці лівого колінного суглоба.

Крім того потерпіла та свідок ОСОБА_13 стверджували, що ОСОБА_9 зверталася відразу до лікарні, натомість як з пояснень експерта та описової частини висновків експертизи вбачається, що ОСОБА_9 звернулася до хірурга 23.09.2014 р., а не 19.09.2014 р., що викликає сумнів у правдивості їх свідчень.

Судом першої інстанції також враховані дані протоколу проведення слідчого експерименту від 14.01.2016 р. потерпіла ОСОБА_9 взагалі не пояснювала, в яку саме ногу кидала каміння обвинувачена.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що в обвинувальному акті вказано час вчинення злочину - 19.09.2014 р. близько 18:30, проте в письмових матеріалах провадження, а саме в протоколі про прийняття заяви про вчинене кримінальне порушення від 23.09.2014 р. вказано, що ОСОБА_9 повідомила, що ОСОБА_6 спричинила їй тілесні ушкодження в інший час та місці - 19.09.2014 р. близько 08:40 год. в м. Вознесенську по вул. Крупської, 78. Натомість, у витягу з ЄРДР від 23.09.2014 р. вказано, що злочин вчинено 19.09.2014 р. о 08:00 год. в м. Вознесенську по вул. Крупської, 75. Тобто, в обвинувальному акті вказано інший час вчинення правопорушення, ніж у заяві потерпілої і у витягу із ЄРДР, а місце його вчинення різниться у витягу із ЄРДР та у заяві про вчинене кримінальне порушення від 23.09.2014 р.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення потерпілої ОСОБА_9 та її представника, які просили апеляційну скаргу задовольнити, заперечення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 , які просили вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 373 КПК України, якою передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ст. ст. 91, 92 КПК України обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора та потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.

Частиною 5 ст. 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.12 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Ці вимоги закону та рішень Європейського суду з прав людини враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висунуте ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не доведено поза розумним сумнівом.

Обвинувачена ОСОБА_6 вину не визнала та пояснила, що її онук боїться собаку, а ОСОБА_9 та її донька свідок ОСОБА_13 , навмисно випустили собаку 19.09.2014 р. Коли онук їй повідомив, що злякався собаки, вона пішла і стала вимагати, щоб ОСОБА_14 та ОСОБА_15 закрили собаку. Донька потерпілої закрила собаку. Вона забрала дитину та зайшла на подвір`я. Стверджувала, що камінь вона не кидала. Вважає, що ОСОБА_14 і ОСОБА_15 навмисно обмовляють її.

Разом з тим, потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що 19 вересня 2014 р. у вечірній час вона з дочкою поливали на вулиці квіти. Хвіртка була відкрита і її собака вибігла на вулицю. ОСОБА_6 йшла від сусідки та почала кричати, щоб вони забрали собаку, бо вона і собаку, і її (потерпілу) вб`є. Вона забрала собаку у двір, а сама залишилася стояти в хвіртці. ОСОБА_6 кинула камінь і попала їй в праву ногу, розбила коліно, нога була в гіпсу. Того ж дня її забрала в лікарню швидка допомога, вона лікувалася в лікарні тривалий час. Зазначила, що відразу внук завіз на своєму автомобілі в лікарню, а другий раз викликали швидку. В ліву ногу ОСОБА_6 попала раніше, коли розрубала їй (потерпілій) голову.

Ретельно перевіривши зазначені пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, оскільки докази, які надані стороною обвинувачення, не спростовують пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , а пояснення потерпілої ОСОБА_9 не узгоджуються з іншими доказами.

Так, потерпіла ОСОБА_9 та її донька - свідок ОСОБА_13 стверджували, що ОСОБА_6 кинула камінь та пошкодила потерпілій каменем праву, а не ліву ногу.

Аналогічні пояснення ОСОБА_9 надала під час апеляційного розгляду, стверджуючи на неодноразові запитання як її представника, так і прокурора, що ОСОБА_6 кинула каміння саме в праву ногу.

В той же час, в обвинувальному акті зазначено, що в результаті дій обвинуваченої ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_9 було спричинено тілесні ушкодження у виді садна в ділянці лівого колінного суглобу, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Висновки судово-медичних експертиз від 24.09.2014 р. №463 та №138 від 13.05.2016 р. підтверджують, що у ОСОБА_9 мали місце: садна саме в ділянці лівого колінного суглоба.

Крім того, ОСОБА_9 та її донька стверджували, що потерпіла зверталася відразу до лікарні. Разом з тим, ці пояснення не узгоджуються з показаннями експерта ОСОБА_16 та описової частини висновків експертизи, з якої вбачається, що ОСОБА_9 звернулася до хірурга 23.09.2014 р., а не 19.09.2014 р., що викликає обгрунтовані сумніви у правдивості показань потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 .

Між тим, в суді засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона часто сидить за столиком, біля свого двору, оформлює документи як голова вуличного комітету. 19.09.2014 р. вона чула, що був словесний конфлікт із-за собаки, яка налякала онука ОСОБА_6 , і на її вимогу донька ОСОБА_9 закрила собаку. Щоб Жучинська кидала камінь в ОСОБА_9 , вона не бачила.

Крім того, в обвинувальному акті вказано час вчинення злочину - 19.09.2014 р., близько 18 год. 30 хв., проте в письмових матеріалах провадження, а саме в протоколі про прийняття заяви про вчинене кримінальне порушення від 23.09.2014 р. вказано, що ОСОБА_9 повідомила, що 19.09.2014 р., близько 08:40 год., в АДРЕСА_2 її сусідка ОСОБА_6 нанесла їй тілесні ушкодження. Натомість, у витягу з ЄРДР від 23.09.2014 р. вказано, що 19.09.2014 о 08:00 год. в АДРЕСА_2 ОСОБА_6 спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_9 .

Тобто, як вірно встановив суд першої інстанції, в обвинувальному акті вказано інший час вчинення правопорушення, ніж у заяві потерпілої і у витягу із ЄРДР, а місце його вчинення різниться у витягу із ЄРДР та у заяві про вчинене кримінальне порушення від 23.09.2014 р.

Судом першої інстанції повно досліджені обставини кримінального провадження, усім дослідженим доказам надана правильна оцінка.

Порушень норм кримінального процесуального закону при досліджені доказів не встановлено, і про будь-які порушення прокурор в апеляційній скарзі не зазначає.

Прокурором висловлена вимога про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження. Однак, прокурор не навів передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження та мотивування необхідності повторного допиту обвинуваченої, потерпілої та свідка ОСОБА_17 , які допитані судом першої інстанції повно, без порушень вимог кримінального процесуального закону, та показанням яким надана належна оцінка. Тому в задоволенні цього клопотання апеляційним судом відмовлено.

Доводи апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, підтвердження не знайшли.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведена участь обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Тому відсутні підстави для скасування вироку, про що просить прокурор.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 424,425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2017 року у відношенні ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3