Дата документу 29.01.2018
Справа № 334/5936/17
Провадження № 1-кп/334/230/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

потерпілої - ОСОБА_4

обвинувачених - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0002657 від 15 червня 2017 року за обвинуваченням: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, одруженого, маючого середню освіту, не працюючого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

23 січня 2014 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Звільненого від покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, маючого середню освіту, працюючого директором у ТОВ «КІМБО», зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні у відношенні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0002657 від 15 червня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні висловив думку про можливість призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні. Вважає, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.

Потерпіла ОСОБА_4 не заперечувала проти призначення справи до судового розгляду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_7 , заперечив проти призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні, заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам КПК України, мотивуючи свої вимоги наступним: в Ленінському районному суді м. Запоріжжя здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 334/5936/17 щодо обвинувачення ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України. Вважає, що вказане кримінальне провадження

щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не може бути призначеним до судового розгляду, а обвинувальний акт щодо нього підлягає поверненню прокуророві, який його затвердив, виходячи з наступного: Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Процесуальний порядок складання обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування, а також їх форма та зміст, регламентовані ст. 291 КПК України. Обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженні №0002657 від 15 червня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не відповідають вимогам КПК України.

По-перше, обвинувальний акт по вказаному кримінальному провадженню, який було отримано обвинуваченими і їх захисниками в порушення вимог п.9 ч.2 ст.291 КПК України не містить дату його складання слідчим та дату його затвердження прокурором (примірники оригіналів обвинувальних актів будуть надані під час судового засідання). Про це також свідчить відсутність інформації в п.п. 26, 27 реєстру матеріалів досудового розслідування, де відсутня інформація стосовно дати складання та затвердження обвинувального акту (примірники оригіналів реєстру матеріалів досудового розслідування, будуть надані під час судового засідання).

По-друге, реєстр матеріалів досудового розслідування містить інформацію, яка не відповідає дійсності, а саме п.49 де зазначено: .... «Ознайомлення з матеріалами досудового розслідування ОСОБА_5 02 вересня 2017 року 10:00 - 11:00». Ця інформація не відповідає дійсності, так як матеріали досудового слідства ОСОБА_9 були відкриті з 31 серпня 2017 року, про що зазначено у протоколі в порядку ст.290 КПК України (оригінал протоколу знаходиться у сторони обвинувачення).

По-третє, відповідно до вимог п.5 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті, (частини статті), закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки викладене в ньому обвинувачення, яке орган досудового розслідування вважає встановленим доведеним, є жодним чином недоведеним та побудованим лише на припущеннях органу досудового слідства.

Також вказаний обвинувальний акт містить в себе наступні вирази: «.... ОСОБА_5 , з корисливих мотивів, з метою збагачення, находячись поблизу будинку АДРЕСА_3 , вступив у злочинну змову направлену на таємне викрадення чужого майна з житла, з раніше знайомим йому ОСОБА_6 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 зайшли до п`ятого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , де в якості об`єкта злочинного посягання ними було обрано майно, що знаходились у квартирі АДРЕСА_4 , розташованої на шостому поверсі вказаного будинку. Після цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , переконавшись, що за їх злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа відімкнули металеві вхідні двері та шляхом пошкодження врізаного замка дерев`яних дверей відкрили їх, проникли до цієї квартири, звідки таємно викрали», що на думку органу досудового слідства та державного обвинувачення, є доведеним та не викликає сумніву. Однак підтвердження доведеності вказаних тверджень матеріали кримінального провадження не містять, звідки органу досудового слідства достовірно відомо, що обвинувачені під час скоєння правопорушення мали умисел саме на таємне викрадення чужого майна, в обстановці неочевидності за допомогою знарядь для відкривання вхідних дверей проникли до квартири, а також обставинами за яких обвинувачені мали змогу розпорядитися начебто викраденим майном, залишається загадкою. Оскільки ніяких знарядь для відкривання дверей вилучено не було. Висновок слідчого про вчинення правопорушення саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є нічим не підтвердженим, тобто надуманим. Таким чином захист приходить до висновку, що органом досудового розслідування в порушення вимог п.5 ст.291 КПК України в обвинувальному акті відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 викладені не фактичні обставини

скоєного ними правопорушення, побудовані на достовірно встановлених фактах, підтверджених доказами, а лише його припущення, які не можуть бути предметом судового розгляду, дивлячись на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 категорично свою провину в скоєнні крадіжці майна не визнають.

По-четверте, відповідно до положень ст. 219 КПК України досудове слідство повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчинені злочину. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомлено про підозру 16 червня 2017 року. Строк досудового розслідування по кримінальному провадженню сплив 15 серпня 2017 року.

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що під час досудового слідства строки досудового розслідування не зупинялися. Відповідні рішення слідчим чи прокурором не приймалися. Вимоги ст.290 КПК України згідно реєстру матеріалів досудового розслідування виконувались начебто 02 вересня 2017 року.

З огляду на це, стає очевидним факт того, що виконання вимог ст.290 КПК України, та слідчі дії, які зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування (п.п.44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51,52) були проведені після спливу строків досудового розслідування. Відповідно і обвинувальний акт було складено з грубим порушенням вимог КПК України. Всі перелічені грубі порушення Закону, які були допущені, як під час стадії досудового розслідування з 16 червня 2017 року по 15 серпня 2017 року, так і в «невизначений строк» законодавством України з 16 серпня 2017 року по 02 вересня 2017 року, вказують на те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не може бути призначеним до судового розгляду, оскільки обвинувальний акт щодо нього не відповідає вимогам ст. 291 КПК України і підлягає поверненню прокурору, який його затвердив. Просить обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002657 від 15 червня 2017 року відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.3 ст.185 КК України повернути прокурору, який його затвердив для усунення вищезазначених недоліків.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання свого захисника, просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання захисника ОСОБА_7 , просив його задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 , підтримав клопотання захисника ОСОБА_7 , просив його задовольнити.

Прокурор, потерпіла ОСОБА_4 заперечили, щодо задоволення заявленого клопотання, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі, оскільки в його обґрунтування не наведено жодної законної підстави.

Крім цього захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 заявив клопотання про визнання доказу недопустимим, мотивуючи свої вимоги наступним: В Ленінському районному суді м. Запоріжжя здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 334/5936/17, щодо обвинувачення ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. В ході досудового розслідування 15 червня 2017 року в період часу з 19.10 год. до 19.20 год. слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 , у рамках розслідування кримінального провадження №0002657, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 червня 2017 року було проведено пред`явлення особи для впізнання, за участю його підзахисного ОСОБА_6 . ОСОБА_6 був фактично затриманий о 13.00 год., а сам протокол затримання у порядку ч.4 та ч.5 ст.208 КПК України складений о 20.00 год. 15 червня 2017 року. Тобто, у період часу з 13.00 год. до 20.00 год. 15 червня 2017 року ОСОБА_6 знаходився у приміщенні Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області без визначення процесуального статусу та не мав можливості отримати право на свій захист. Пред`явлення особи для впізнання було проведено із грубим порушенням кримінального процесуального законодавства, а її результати не можуть бути використані як докази відповідно до Конституції України та КПК України. Зокрема, на час проведення слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 , пред`явлення особи для впізнання, у ОСОБА_6 не було статусу підозрюваного, відповідно, йому не роз`яснювались права згідно ст.42 КПК України та він був позбавлений права на захист. Право на захист належить до загальновизнаних принципів міжнародного права й розглядається як необхідна умова забезпечення права на справедливий

судовий розгляд. Право підозрюваного (обвинуваченого), виправданого, засудженого на захист - це сукупність наданих йому законом повноважень для спростування підозри або обвинувачення, пом`якшення покарання, а також захисту своїх особистих інтересів. Забезпечення підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, виправданому права на захист є однією з основних засад судочинства в Україні (ст. 59, ч.2 ст.63, п.6 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.20 КПК України). У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що «... згідно зі ст. 62 Конституції обвинувачення не можу ґрунтуватися на припущення, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами». Так, згідно ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист. Так, у відповідності із ч.2 ст.89 КПК України у випадку встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засідання, якщо таке дослідження було розпочате. Просить вважати проведення слідчої дії пред`явлення особи для впізнання від 15 червня 2017 року за участю підзахисного ОСОБА_6 незаконною, а її результати недопустимим доказом, що підлягають дослідженню під час судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання свого захисника, просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання захисника ОСОБА_8 , просив його задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_7 , підтримав клопотання захисника ОСОБА_8 , просив його задовольнити.

Прокурор, потерпіла ОСОБА_4 заперечили, щодо задоволення заявленого клопотання, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі, оскільки в його обґрунтування не наведено жодної законної підстави.

Крім цього потерпілою ОСОБА_4 було заявлено клопотання про арешт майна обвинувачених, мотивуючи свої вимоги наступним: в провадженні Ленінського районного суду міста Запоріжжя розглядаються матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_5 які обвинувачуються за ч.3 ст.185 КК України, номер кримінального провадження 0002657. Досудовим слідством було встановлено, що 15 червня 2017 року приблизно 11 години 00 хвилин ОСОБА_6 з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вступив у злочинну змову, направлену на таємне викрадення чужого майна, з раніше знайомим йому ОСОБА_5 . Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 проникли до її квартири АДРЕСА_5 , звідки таємно викрали майно на загальну суму 142 764 (сто сорок дві тисячі сімсот шістдесят чотири гривні). Цивільний позов на вказану суму збитку долучено до вказаного кримінального провадження. Своїми умисними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, яке кваліфікується, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло. Крім вище зазначеного внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_5 їй також була спричинена моральна шкода, розмір якої оцінений в 50000 (п`ятдесят тисяч гривень) і докладно обґрунтований в цивільному позові, що міститься в

матеріалах кримінального провадження. Таким чином, з метою забезпечення цивільного позову, загальна ціна якого становить 192764 (сто дев`яносто дві тисячі сімсот шістдесят чотири гривні), вважає за необхідне вжити всіх можливих заходів для збереження майна, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві власності.

Просить з метою забезпечення цивільного позову накласти арешт на автомобіль ЗАЗ 110206, 2006 року випуску, зареєстрованого 21 червня 2014 року, об`єм двигуна - 1091, який на праві власності належить ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), шляхом заборони відчуження майна.

Накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_5 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом заборони відчуження майна.

Прокурор підтримала клопотання потерпілої ОСОБА_4 , просила його задовольнити.

Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заперечили, щодо задоволення заявленого клопотання.

Захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_8 , ОСОБА_7 заперечили, щодо задоволення заявленого клопотання.

Також потерпілою ОСОБА_4 було заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Прокурор заперечила, щодо задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_4 .

Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заперечили, щодо задоволення заявленого клопотання.

Захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_8 , ОСОБА_7 заперечили, щодо задоволення заявленого клопотання.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, заявлені клопотання приходить до наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Таким чином, єдиною підставою для повернення обвинувального акту є його невідповідність вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Статтею 291 КПК України визначені вимоги до обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Зі змісту обвинувального акту, що є предметом судового розгляду на даний час вбачається, що в ньому достатньо чітко та змістовно викладено фактичні обставини обвинувачення, а також наведено правову кваліфікацію дій обвинувачених. З обвинувального акту видно, що останній містить повні відомості щодо дати та місця скоєння інкримінованого злочину, умислу дій обвинувачених, наявність встановлених доказів та інші необхідні вимоги до обвинувального акту, передбачені ст. 291 КПК України.

Обставини, на які посилається захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_7 для повернення даного обвинувального акту прокурору, мають бути встановлені або спростовані саме на стадії судового розгляду і не можуть бути підставою для повернення обвинувального акту.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03 жовтня 2012 року "Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до КПК України" повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акта вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

З огляду на викладені вимоги Закону, суд вважає, що викладення прокурором в обвинувальному акті саме тих фактичних обставин, які він вважає встановленими, ґрунтується на законі. Крім того, враховуючи зміст ч.1 ст.337 КПК України, відповідно до якого судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд позбавлений права вийти за межі вже складеного обвинувального акта, а тим більше фактично надати вказівку прокурору щодо формулювання нового обвинувачення.

Отже, враховуючи викладене, суд позбавлений правових підстав для оцінки правильності встановлення фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинувачених на стадії підготовчого судового розгляду, а тому не знаходить підстав для задоволення заявленого захисником ОСОБА_7 клопотання та повернення обвинувального акта прокурору.

За таких обставин суд вважає, що обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідає вимогам чинного КПК України, суттєвих порушень щодо обвинувального акта, за яких суд має повернути обвинувальний акт прокурору, судом не встановлено, а тому підстав для його повернення прокурору суд не вбачає.

Крім цього суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 , щодо визнання доказу недопустимим, оскільки зазначене клопотання заявлено у підготовчому судовому засіданні, судовий розгляд у кримінальному не розпочато, жодних доказів до суду ще не подано та не досліджено, суд позбавлений можливості оцінити обґрунтованість клопотання про визнання доказу недопустимим, а заявлене клопотання вважає передчасним.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до ст.350 КПК України відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню.

Щодо клопотання потерпілої ОСОБА_4 про накладення арешту на майно обвинувачених суд вважає за необхідне, задовольнити їх частково з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за

наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно ч.8 ст.170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно ч.3 ст.171 КПК України у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено:

1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог;

2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Частинами 1-7 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу;

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Судом встановлено, що 02 вересня 2017 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 оголошено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме в тому, що вони 15 червня 2017 року, приблизно об 11 години 00 хвилин, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_3 , вступивши у злочинну змову направлену на таємне викрадення чужого майна з житла громадян. Реалізуючи свій злочинний умисел, вони разом зайшли до п`ятого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , де в якості об`єкта злочинного посягання ними було обрано майно, що знаходилось у квартирі АДРЕСА_4 , розташованої на шостому поверсі вказаного

будинку. Після цього, вони переконавшись, що за їх чинними діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа відімкнули металеві вхідні двері та шляхом пошкодження врізаного замка дерев`яних дверей відкрили їх, проникли до цієї квартири, звідки таємно викрали майно ОСОБА_4 на загальну суму 133810 гривень. 21 серпня 2017 року потерпілою ОСОБА_4 до початку судового розгляду подано цивільний позов в даному кримінальному провадженні до обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про солідарне стягнення 142764 грн. матеріальної шкоди та відшкодування 50000 грн. моральної шкоди.

У клопотанні потерпіла зазначила розмір позовних вимог, є підстави вбачати наявність заподіяної їй матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні прокурором була надана довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно де зазначено, що ОСОБА_5 є власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування №616 від 19 лютого 2013 року.

Проаналізувавши обставини справи та виходячи з вищенаведених законодавчих положень, суд вважає, що заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов необхідно забезпечити шляхом накладення арешту на майно, яке на праві приватної власності належить обвинуваченому ОСОБА_5 , тимчасово позбавивши обвинуваченого ОСОБА_5 права на відчуження квартири яка згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить йому на підставі договору дарування №616 виданого 19 лютого 2013 року та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підстав для заборони обвинуваченому розпоряджатися та користуватися квартирою в судовому засіданні встановлено не було. Таке рішення відповідає принципам розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, та враховує наслідки арешту майна для обвинуваченого, адже арешт майна жодним чином не впливає на можливість ним користуватись.

Щодо накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_6 суд приходить до наступного. В судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 , була надана довідка з Регіонального сервісного центру в Запорізькій області, наступного змісту, що згідно даних Національної автоматизованої інформаційної системи МВС України станом на 16 листопада 2017 року за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 , транспортні засоби не зареєстровані. Відповідно до викладеного суд позбавлений документально підтверджених відомостей, щодо наявності будь якого майна у обвинуваченого ОСОБА_6 , щоб встановити співмірність розміру шкоди, зазначеної в цивільному позові, вартості майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_4 , щодо накладення арешту на автомобіль ЗАЗ 110206, 2006 року випуску, зареєстрованого 21 червня 2014 року, об`єм двигуна 1091, який на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 необхідно відмовити, оскільки документально зазначені у клопотанні відомості потерпілою ОСОБА_4 в судовому засіданні підтверджені не були.

Крім цього потерпіла просить суд вжити всіх необхідних заходів для встановлення належного обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 майна, хоча обов`язок вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб КПК покладає на слідчого, прокурора.

Відтак, суд приходить до висновку, що виходячи з принципів розумності та співрозмірності, клопотання потерпілої ОСОБА_4 про накладення арешту на майно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню.

Крім цього, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_4 , щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_6 з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 315

КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до вимог ч.3 ст.176 КПК України, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

З аналізу норм ст.194 КПК України встановлено, що під час судового розгляду лише прокурор має право звернутися з клопотанням про застосування запобіжного заходу.

В зв`язку з тим, що з клопотанням про обрання запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулась потерпіла ОСОБА_4 , яка є неналежними суб`єктом для подання такого клопотання, суд дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні даного клопотання.

При відсутності інших клопотань у учасників підготовчого провадження, суд за правилами ст.316 КПК України завершує підготовчі дії та вважає можливим призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314, 369 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокурору - відмовити.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 про визнання доказу недопустимим - відмовити.

Позов потерпілої ОСОБА_4 до обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - прийняти до кримінального провадження, визнавши потерпілу ОСОБА_4 цивільним позивачем.

Клопотання потерпілої ОСОБА_4 про накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.

Накласти арешт на майно, шляхом заборони відчуження, квартири, яка згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування №616 виданого 19 лютого 2013 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Копію ухвали направити державному реєстратору прав власності - для виконання.

В задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_4 про накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_6 відмовити.

В задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_4 про обрання запобіжного заходу у відношенні обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Призначити кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя на 10 год. 00 хв. 01 лютого 2018 року.

Розгляд кримінального провадження проводити суддею одноособово.

В судове засідання викликати учасників судового провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1