АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/564/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
22 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
представника власника майна, адвоката ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2017 року, -
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання та накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на грошові кошти в сумі 44 000 доларів США, вилучені 22 серпня 2017 року під час проведення обшуків у даному кримінальному провадженні.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що грошові кошти в сумі 44 000 доларів США передані на зберігання ОСОБА_8 своїй доньці ОСОБА_13 , яка є дружиною ОСОБА_11 , оскільки ОСОБА_8 була продавцем земельної ділянки, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_14 , продаж земельної ділянки здійснено за 60 888,00 гривень. Додає, що загальна сума від продажу нерухомого майна, якою володіла та зберігала родина ОСОБА_15 , складала 47 617,00 доларів США.
Далі в апеляційній скарзі адвокат вказує про необгрунтованість арешту грошових коштів, власником якої є ОСОБА_8 , яка, в свою чергу, не була повідомлена про розгляд клопотання про арешт майна.
У підсумку, автор апеляційної скарги вказує, що копію оскаржуваного судового рішення власнику майна не направлено, стороною захисту отримано ухвалу 18 грудня 2017 року, апеляційна скарга подана до суду у той же день.
Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участіу судовому засіданні не приймали, оскаржувану ухвалу слідчого судді отримано 18 грудня 2017 року, апеляційна скарга подана до суду у той же день, відповідно до конверту, пятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначені вимоги закону дотримані не були.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку, накладення арешту з метою конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України,може призначити покарання у виді конфіскації майна.
Відповідно до ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, старший слідчий в ОВС Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , звертаючись до суду з клопотанням про арешт майна, зазначив, що метою накладення арешту на майно, є забезпечення збереження речових доказівта забезпечення конфіскаціі майна як виду покарання.
В обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, ініціатор клопотання зокрема додав дві постанови, а саме постанову про визнання речовими доказами та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 23 серпня 2017 року та постанову про визнання матеріальних об`єктів в якості речових доказів від 23.05.2017 року, проте жодна з них не містить посилань на визнання речовим доказом саме грошових коштів в сумі 44 000 (сорок чотири тисячі) доларів США (а.с. 56-57, 75-76).
Враховуючи наведене, дані обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про відсутність підстав для накладення арешту на грошові кошти в сумі 44 000 (сорок чотири тисячі) доларів США саме з метою забезпечення збереження речового доказу, оскільки без відповідної постанови слідчого майно не може набути статусу речового доказу.
Крім того, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення не доведена необхідність накладення арешту на вказані грошові кошти і з метою забезпечення конфіскація майна як виду покарання, на яку послався прокурор у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна повинно бути зазначено документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним таким майном.
Проте, ініціатор клопотання зазначених обставин не довів через відсутність доказів належності грошових коштів в сумі 44 000 (сорок чотири тисячі) доларів США саме ОСОБА_11 .
Разом з тим, до апеляційної скарги апелянтом додано копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.01.2014 року, фотозображення конверту білого кольору, в якому містилися грошові кошти, з написами ім`я їх власника, що, на переконання колегії суддів, свідчить про належність майна саме гр. ОСОБА_8 .
Наведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність підстав для накладення арешту на майно, а саме грошові кошти у сумі 44 000 (сорок чотири тисячі) доларів США, з метоюзабезпечення збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна як виду покарання, оскільки прокурор не надав суду достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні. Іншої мети клопотання слідчого не містить.
З урахуванням вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню в частині накладення арешту на грошові кошти у сумі 44 000 (сорок чотири тисячі) доларів США, а апеляційна скарга задоволенню, з урахуванням тих обставин, що клопотання прокурора внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , задовольнити.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

________________________ ___________________________ __________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4