Справа № 629/4559/17
Номер провадження 1-кп/629/152/18
УХВАЛА
07 березня 2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання прокурора про продовження обвинуваченому дії запобіжного заходу,-
встановив:
Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.15 ч.2,185 ч.2 КК України.

На підставі ч.1,2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заявила клопотання про продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до двох місяців в зв`язку з закінченням 16.03.2018 року зазначеного строку, посилаючись на наявні ризики передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Обвинувачений та його захисник, не погодились з пропозицією прокурора та просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який домашній арешт, обґрунтовуючи це тим, що прокурором не доведено наявність існуючих ризиків.

Згідно ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Прокурор не має право ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених кримінально-процесуальним кодексом.

Заслухавши думку учасників судового засідання, суд вважає, що продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою є не доцільним.

Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Пунктом 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року визначено, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі «Мамедова проти Росії», визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою (ст.5 Конвенції та рішення ЄСПЛ від 12.01.2012 року у справі «Тодоров проти України»).

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд бере до уваги ту обставину, що злочин, який інкримінується обвинуваченому відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, який останнім не було доведено з підстав, що не залежали від його волі, обвинувачений тривалий час перебуває під вартою і неодноразово не був доставлений до зали суду, що унеможливлює швидкий розгляд зазначеного кримінального провадження, справа по суті розглянута і стороною обвинувачення не забезпечено доставку речового доказу до суду з підстав нібито захворювання потерпілого, якому речовий доказ передано під зберігальну розписку.

В судовому засіданні прокурором не надано жодного доказу стосовно того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам передбаченим ст.177 КПК України. Крім того, прокурором взагалі не надано будь-яких доказів стосовно існування хоча б одного ризику, передбаченого ст.177 КПК України, окрім його суб`єктивної думки, існування якої не передбачено нормами кримінально-процесуального закону.

Посилання прокурора на те, що ризики, які були заявлені раніше при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не зменшилися також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

В зв`язку з вищевикладеним та відсутністю обґрунтованої позиції прокурора, суд не вбачає підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_4 такої міри запобіжного заходу, як тримання під вартою ще на два місяці.

Однак враховуючи існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, вірогідність вчинення інших кримінальних правопорушень, суд вважає, що за таких обставин інший, більш м`який запобіжний захід, у вигляді домашнього арешту зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку. При цьому суд вважає також необхідним покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, і задовольнити клопотання обвинуваченого та його захисника ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст.177,178,181,182,331 КПК України, суд, -

ухвалив:
В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 , відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 і обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу, задовольнити.

Змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем його проживання та перебування, за адресою: АДРЕСА_1 , звільнивши його з-під варти в залі суду негайно.

Заборонити обвинуваченому ОСОБА_4 залишати вищевказане житло з 18-30 год. до 06-30 год. ранку.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 положення ч.5 ст.181 КПК України, що працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтись в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати засоби контролю.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки: 1) прибувати до суду за першою вимогою; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні; 5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свого паспорту (паспортів) для виїзду за кордон, інших документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до обвинуваченого ОСОБА_4 визначити до двох місяців тобто до 07.05.2018 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Розгляд справи відкласти на 14-00 год. 29.03.2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1