АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, а саме на групу нежитлових приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено наявності у зазначеного майна ознак ст. 98 КПК України та його зв`язку з кримінальним провадженням № 0000059, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання про арешт майна. Так, апелянт зазначає про хибність висновків слідчого судді щодо відсутності підстав вважати групу приміщень № 105 речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000059, оскільки надані стороною обвинувачення матеріали містять достатньо даних, які вказують на наявність у зазначеного майна ознак ст. 98 КПК України, що, відповідно до вимог ст. 170 КПК України, дає підстави для накладення на нього арешту з метою збереження речових доказів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу і просила її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання прокурор про накладення арешту на майно не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. З ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Як вбачається з наданих суду матеріалів, СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000059 від 09 лютого 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом об`єктами нерухомого майна, в тому числі і групою нежитлових приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , з використанням підроблених документів. Дане кримінальне провадження було виділене з кримінального провадження № 0000122 від 30 березня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
В ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000122 було встановлено, що 22 грудня 2016 року ОСОБА_6 надав ПН КМНО ОСОБА_7 акт державного виконавця про реалізацію арештованого майна, виданий 22 листопада 2013 року ВДВС Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, а також протокол № 1013071/3 від 17 листопада 2013 року про проведення торгів з реалізацією арештованого нерухомого майна, яке перебувало у власності ОСОБА_8 . На підставі зазначених документів ПН КМНО ОСОБА_7 видав свідоцтво № 1908 про право власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
В подальшому, частки нежитлового будинку загальною площею 330 кв.м., що розташований за вказаною адресою, 31 січня 2017 року був відчужений ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу ТОВ «ЛЕНДЕР ГРУП», що посвідчено ПН КМНО ОСОБА_9 .
В цей же день, ОСОБА_6 знову була відчужена частки нежитлового будинку загальною площею 330 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу ТОВ «ЛЕНДЕР ГРУП», що також посвідчено ПН КМНО ОСОБА_9 .
Відповідно до листа-повідомлення Дарницького районного відділу ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві № 2610 від 20 лютого 2017 року ніяких виконавчих документів, за якими боржником чи стягувачем є ОСОБА_8 , не надходило та на виконанні не перебувало.
Крім того, в ході досудового розслідування встановлено ознаки шахрайських дій щодо групи нежитлових приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .
В ході допиту заступника директора з правових питань КП «Житлоінвестбуд-УКБ» ОСОБА_10 , останній повідомив, що згідно аналізу та пошуку інвестиційних договорів виданих КП «Житлоінвестбуд-УКБ», а саме: серія та номер 3Р03-НЖ1, виданий 27 вересня 2004 року на нежитлове приміщення групи приміщень № 105 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , не встановлено.
Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 від 12 лютого 2018 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000059 об`єкти нерухомого майна, в тому числі і групу приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .
В рамках даного провадження прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на групу приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , зазначивши, що метою для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є забезпечення даного майна, як речового доказу.
Відмовляючи в задоволенні клопотання прокурора, слідчий суддя послався на недоведеність стороною обвинувачення відповідності вказаного майна критеріям ст. 98 КПК України, та його зв`язку з кримінальним провадженням № 0000059.
З такими висновками слідчого судді колегія суддів не погоджується.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
На думку колегії суддів, надані прокурором матеріали містять достатньо даних, які дають підстави вважати, що група приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом кримінально протиправних дій, що вказує на його відповідність критеріям ст. 98 КПК України, а відтак вважає, що стороною обвинувачення доведено ті обставини, що вказане майно має ознаки речових доказів.
Також, сукупність наданих суду матеріалів містить достатньо даних, на підставі яких можна зробити висновок, що зазначене у клопотанні прокурора майно має відношення до кримінального провадження № 0000059.
Враховуючи вище зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали містять достатнього даних, які дають правові підстави для застосування в рамках кримінального провадження № 0000059 такий захід його забезпечення, як арешт майна.
Таким чином, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційним судом.
Постановляючи нову ухвалу, колегія суддів, за наведених вище обставин, вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню у зв`язку з необхідністю накладення арешту на зазначене в ньому майно з метою збереження речових доказів.
Надані прокурором матеріали підтверджують наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, а саме на групу нежитлових приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме на групу нежитлових приміщень № НОМЕР_1 загальною площею 25, 7 кв.м на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , з забороною розпоряджатися вказаним майном.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1396/2018 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1