Ухвала іменем україни 04 жовтня 2017 року м. Київ Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоОСОБА_1 , суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі з участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року і 21 лютого 2017 року
щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше судимого, останній раз 05 грудня 2002 року за ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.2-4 ч.1 ст.76 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.2-4 ч. 1 ст. 76 КК України;

Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 рішення суду щодо яких не оскаржуються.
Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року та 21 лютого 2017 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишено без зміни.
Як визнав встановленим суд, 02 березня 2014 року в парку «Перемоги» по вул. Жмаченка в м. Києві, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відкрито викрали майно у ОСОБА_10 за наступних обставин.
ОСОБА_9 з ОСОБА_8 застосували насильство, що не є небезпечним для здоров`я, нанесли по одному удару в голову потерпілому, від чого останній впав. Із метою подолання опору потерпілого ОСОБА_9 утримував його ноги, а ОСОБА_11 закривав очі та рот. До потерпілого підійшли ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , обшукали кишені його одягу, з яких вилучили мобільний телефон із належностями та гаманець із грошовими коштами, чим завдали матеріальної шкоди на загальну суму 1917 грн. 47 коп.
У касаційних скаргах прокурор, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, порушує питання про скасування вироку та ухвал апеляційного суду в частині їхнього засудження, просить призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Стверджує, призначаючи покарання винним, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що потягнуло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Зокрема, місцевий суд, призначивши покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 75 КК України не дав належної оцінки тяжкості злочину та його наслідкам, тій обставині, що ОСОБА_6 вчинив його повторно, маючи непогашену судимість, а ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності, засуджені перебували в розшуку, ухилялися від явки до суду апеляційної інстанції.
Розглядаючи справу за апеляційними скаргами прокурора та залишаючи їх без задоволення, апеляційний суд не спростував усіх доводів, які було наведено на їх обґрунтування, ухвала якого не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційні скарги та просив їх задовольнити, перевіривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурора не підлягають задоволенню, з таких підстав.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено, кваліфікація дій засуджених за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційних скаргах прокурором не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного засудженим покарання у зв`язку з необґрунтованим застосуванням положень ст. 75 КК України, вони були ретельно перевірені апеляційним судом та спростовані.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, судовий розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів.
Місцевий суд, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_6 і ОСОБА_7 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, дані про особу винних, їхню роль при грабежі потерпілого.
Зокрема, враховано, що засуджені вчинили тяжкий корисливий злочин, разом із тим фізичного насильства до потерпілого не застосовували, виконували другорядну роль співучасників грабежу, вилучали речі із кишень потерпілого.
Досліджуючи дані про особу ОСОБА_6 , судом взято до уваги, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності за злочини, покарання за якими відбув, ОСОБА_7 в силу ст. 89 КК України є несудимим.
За місцем проживання засуджені характеризується позитивно, не перебувають на нарко-психіатричному обліках.
Обставиною, що обтяжує покарання засудженим є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, такою, що його пом`якшує, суд визнав щире каяття.
Судом враховано, що від вчиненого злочину тяжких наслідків не наступило, а також на час судового розгляду потерпілому ОСОБА_10 повністю відшкодовано завдану злочинними діями винних шкоду, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з заявою про те, що будь-яких претензій до обвинувачених не має.

Перевіряючи правильність призначеного покарання за апеляційними скаргами прокурора, колегія суддів, крім обставин, які було взято до уваги судом першої інстанції, послалася на те, що під час апеляційного розгляду встановлено, ОСОБА_6 з 02 червня 2016 року є працевлаштованим до ТОВ «Абсолют клінінг», за місцем роботи характеризується позитивно.
Судом досліджено довідку цього товариства, відповідно до якої засуджений працював з 01 грудня 2014 року по 01 грудня 2015 року.
Допитаний в суді апеляційної інстанції представник ТОВ «Абсолют клінінг» ОСОБА_12 підтвердив інформацію про працевлаштування засудженого, охарактеризував його виключно з позитивної сторони.
Крім того, колегією суддів апеляційного суду зазначено, посилання прокурора на те, що матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було виділено в окреме провадження в зв`язку із розшуком, оскільки останні ухилялися від явки до суду апеляційної інстанції не може бути підтвердженням необґрунтованого звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З урахуванням сукупності встановлених судами обставин, рішення про призначення покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 75 КК України є мотивованим, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи апеляційних скарг прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, дав на них вичерпні відповіді, мотивувавши свої рішення належним чином.
Будь-яких порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, судом не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів
ухвалила:

Касаційні скарги прокурора залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2014 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року і 21 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3