Ухвала

Іменем України
12 березня 2018 р.

м. Київ
Справа № 540/809/17

Провадження № 51 3819 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 січня 2018 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2013 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Засуджений ОСОБА_4 у вересні 2017 року звернувся до Машівського районного суду Полтавської області із заявою про застосування до нього статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2017 року, залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 січня 2018 року, засудженому ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заяви про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році».
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить ухвали судів обох інстанцій скасувати, застосувати до нього статтю 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Вважає, що судами обох інстанцій невірно розтлумачено положення статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», внаслідок чого зроблено помилковий висновок про те, що він не є суб`єктом цього Закону та необгурнтовано йому відмолено у задоволенні його клопотання.
Мотиви суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Засуджений ОСОБА_4 як на підставу для скасування ухвал судів обох інстанцій вказує на помилкове тлумачення судами обох інстанцій положень статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», зазначаючи про те, що перша частина вказаної статті до слів «а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили» є незалежною від другої (послідуючої) частини вказаної статті, а тому має бути застосована до нього безумовно, оскільки він визнаний винним у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України. Проте, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не знайшли підстав для задоволення заяви ОСОБА_4 та відмовили йому у застосуванні акту амністії, належним чином мотивувавши та обґрунтувавши відповідні рішення.
Статтею 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» постановлено:
Звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили:

а) які на момент вчинення злочину були неповнолітніми;

б) жінок, вагітних на день набрання чинності цим Законом;

в) не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами;

г) яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1-4), онкологічні захворювання (III, IV стадії за міжнародною класифікацією TNM), СНІД (III, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого у додатку 12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572;

ґ) які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

д) ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни та учасники війни, які підпадають під дію Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту");

е) учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи - осіб, які підпадають під дію Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та аналогічних законів інших держав - колишніх республік СРСР;

є) які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

З вказаних положень закону вбачається, що законодавцем у статті 1 Закону визначено дві обов`язкові умови, за яких особа визнається суб`єктом застосування вказаної статті Закону, а саме:
1) Вчинення особою умисного злочину, крім тих, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким або особливо тяжким, або ж якщо злочин вчинено з необережності всі особи, крім тих, які вчинили особливо тяжкий злочин;

2) Наявність у особи хоча б однієї з обставин, визначених в пунктах а),б),в),г), ґ),д),е),є) статті 1 Закону.

З наданих касаційному суду копій судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 не зазначив про наявність у нього однієї з обставин, передбачених в пунктах а)-є) статті 1 Закону та, не зважаючи на те, що злочин вчинений ним, передбачений ст. 286 ч. 2 КК України, є таким, що вчинений з необережності і відповідно до ст. 12 КК України він не є особливо тяжким, підстав для застосування до нього положень статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» у судів не було, про що було постановлено відповідні ухвали. Ухвали судів обох інстанцій відповідають вимогам ст.ст. 370, 372, 418, 419 КПК України.
З такими висновками судів обох інстанцій погоджується колегія суддів.
Доводи засудженого про те, що положення статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» необхідно тлумачити по-іншому є помилковими, оскільки вказана стаття є цілісною в своєму викладі і розумінні та не може застосовуватися в частині або частинами, як про це зазначає ОСОБА_4 .
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 та застосування до нього положень статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 1 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 січня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3