Справа № 369/2143/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/740/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 54 27.12.2017

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який має середню освіту, не одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 13.01.2015 вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин,

визнано винним ч.2 ст.389 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

За сукупністю вироків, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, приєднавши до покарання, призначеного за новим вироком, невідбуту частину покарання за попереднім вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2015, яким його засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді громадських робіт, не відбуту частину покарання у виді громадських робіт строком 96 годин, що згідно ч. 1 ст. 72 КК України дорівнює 12-ти дням обмеження волі, призначено остаточне покарання виді обмеження волі на строк 2 (два) роки 12 (дванадцять) днів.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

Покладено обов`язки на підставі ст. 76 КК України, -

в с т а н о в и л а :
Згідно з вироком, ОСОБА_7 ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт за наступних обставин.

Згідно вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2015, який набрав законної сили, ОСОБА_7 , засуджений до покарання у вигляді громадських робіт строком на 240 годин за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

24.02.2015 вказаний вирок надійшов до Києво-Святошинського районного відділу КВІ в Київській області.

02.03.2015 ОСОБА_7 взятий на облік вищезазначеним підрозділом і йому, у відповідності з ст. 37 КВК України, роз`яснено, що він зобов`язаний додержуватись встановленого порядку та умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, з`являтися за викликом до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, працювати, з`являтися у встановленому дні на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції, працювати на визначеному об`єкті і відпрацювати встановлений строк покарання, не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції. Цього ж дня, були встановлені дні його явки для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції, а також він був направлений для виконання громадських робіт до комунального підприємства «Управління міським господарством» (далі КП «УМГ») у м. Вишневе, Київської області.

Одночасно, 02.03.2015 ОСОБА_7 був попереджений про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, про що засвідчив своїм підписом у відповідній розписці.

Відповідно до облікової картки № 03/15 засудженого до кримінального покарання у виді громадських робіт ОСОБА_7 упродовж березня-квітня 2015 відбув 144 години громадських робіт. Надалі з метою ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, ОСОБА_7 з 24 квітня 2015 не відвідував КП «УМГ» в м. Вишневе, де мав відбувати покарання, та з травня 2015 не з`являвся на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 37 КВК України.

29.07.2015 ОСОБА_7 було винесено попередження, що у разі продовження порушення порядку та умов відбуття покарання у виді громадських робіт, він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України.

Незважаючи на винесене попередження, ОСОБА_7 маючи умисел на ухилення від відбування громадських робіт та реалізуючи його до КП «УМГ» в м. Вишневе, Київської області, для відбування покарання у виді громадських робіт не прибув, а також не з`явився для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції та не з`являється по теперішній час, тобто ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт, порушивши тим самим вимоги ч. 3 ст. 40 КВК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі.
На підставі ст.71,72 КК України, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2015 у виді громадських робіт строком 96 годин, остаточне покарання за сукупністю вироків призначити 2 (два) роки 12 (дванадцять) днів обмеження волі.
Прокурор вважає, що судом першої інстанції безпідставно застосовані положення ст.75 КК України, оскільки ОСОБА_7 ухиляється від призначеного покарання за попереднім вироком суду у вигляді громадських робіт, яке мав відбувати реально. Наведене свідчить про те, що покарання, призначене засудженому за попереднім вироком Києво-Святошинського районного суду від 13.01.2015 у вигляді громадських робіт, не досягло своєї мети щодо виправлення ОСОБА_7 . Ці обставини суд при ухваленні нового вироку не врахував, безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченої через м`якість. Суд першої інстанції не мотивував своє рішення про застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, не зазначив, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого с підставами для застосування вказаного Закону, вказавши лише, що ОСОБА_7 може виправитись без ізоляції від суспільства.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити;

обвинуваченого, який проти апеляційної скарги прокурора заперечував та просив відмовити в її задоволенні;

вивчивши матеріали справи, дослідивши характеризуючі обвинуваченого матеріали, вислухавши учасників судового розгляду в дебатах та обвинуваченого з останнім словом, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Вирок суду першої інстанції в частині фактичних обставин справи, кваліфікації злочину та доведеності вини ОСОБА_7 , прокурором не оскаржуються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у скоєнні ним злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з вимогами ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Суд, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання згідно статті 75 КК України.

При ухваленні вироку судом першої інстанції належним чином не надано оцінки особі обвинуваченого, а саме те, що він будучи засудженим 13.01.2015 року вироком Києво-Святошинського районного суду за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді громадських робіт, яке мав відбувати реально, ухилявся від відбування даного покарання, що свідчить про те, що призначене покарання не досягло своєї мети щодо виправлення обвинуваченого.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно звільнив останнього від відбування покарання, не навівши у вироку достатні доводи, які б вказували на можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що діючим КК України не передбачено можливості застосування вимог ст..75 КК України до покарання, призначеного за сукупності вироків на підставі ст.71 КК України.

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання з застосуванням ч.1 ст.71, ст.72 КК України та зі звільненням від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції покращив правове становище ОСОБА_7 в порівнянні з покаранням у виді громадських робіт, яке належить відбувати реально.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, а тому вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України з постановленням нового вироку відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України.

Що стосується розміру призначеного обвинуваченому покарання, то він прокурором не оспорюється, з чим також погоджується і колегія суддів, так як саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , тобто для досягнення мети, передбаченої статтею 50 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч.2 ст.389 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання призначеного за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2015р. щодо ОСОБА_8 та остаточно покарання за сукупністю вироків із застосуванням ч.1 ст.72 КК України ОСОБА_8 визначити у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки і 12 (дванадцять) днів.

В решті вирок залишити без змін.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання.
Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, обвинуваченим в той же строк з дня вручення копії судового рішення.

С У Д Д І :
(підписи)