Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 05 жовтня 2017 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року щодо нього.

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2016 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Костянтинівка Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого: 1) вироком Костянтинівського міського суду Донецької області від 21 грудня 1995 року за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 229-6, ст. ст. 42, 43, 14 КК України (в редакції 1960 року) на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) вироком Костянтинівського міського суду Донецької області від 22 березня 2000 року за ч. 2 ст. 229-6, ст. 45 КК України (в редакції 1960 року) на 3 роки позбавлення волі, умовно з випробувальним терміном 2 роки; 3) вироком Костянтинівського міського суду Донецької області від 15 червня 2000 року за ч. 2 ст. 229-6, ст.ст. 43, 14 КК України (в редакції 1960 року) на 4 роки позбавлення волі; 4) вироком Костянтинівського міського суду Донецької області від 30 червня 2011 року за ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 317, ст.ст.69, 70 КК України на 6 років 6 місяців позбавлення волі,

засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів.
За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України.

Так, ОСОБА_6 будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України, в кінці серпня 2015 року, приблизно в обідній час, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, проходячи біля покинутого кладовища, розташованого поблизу його будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 побачив декілька дикорослих кущів коноплі та зірвав їх, після чого поклав у поліетиленовий пакет та переніс до сараю, розташованого за місцем його мешкання, залишивши просушуватись. Після цього, вказані рослини коноплі подрібнив та, помістивши у поліетиленовий пакет, почав зберігати за місцем свого проживання без мети збуту для особистого вживання.

24 лютого 2016 року в період часу з 16.15 до 17.15 год. під час огляду у приміщенні клієнтської зони відділення № НОМЕР_1 «Нова Пошта», що на вул. Громова, 6, м. Костянтинівка Донецької області, було виявлено 4 паперові упаковки з-під чаю, в яких у 4 поліетиленових пакетах знаходилась подрібнена речовина рослинного походження, яка згідно з висновком експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів № 202 від 10 березня 2016 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на суху речовину - 404, 44 г.

Вироком Апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року вирок суду першої інстанції в частині звільнення від відбування покарання скасовано та ухвалено новий, яким визначено вважати ОСОБА_6 засудженим за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку апеляційного суду і призначення нового розгляду у вказаному суді в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при призначенні йому покарання. Вважає, що з огляду на наявні у справі дані про його особу, а також визнання вини, щире каяття у скоєному і необхідність утримання батька похилого віку, у суду є достатньо підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 309 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_6 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_6 було враховано дані про особу засудженого, а саме те, що засуджений раніше судимий, не одружений, непрацездатний, є інвалідом 2-ї групи, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не знаходився, лікується у лікаря фтизіатра, задовільно характеризувався, а також обставину, яка пом`якшує покарання, якою суд визнав щире каяття у скоєному. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора апеляційний суд констатував, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням місцевий суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дані про особу винного. Зокрема, зазначений суд звернув увагу на те, що ОСОБА_6 , будучи особою, схильною до вживання наркотичних засобів, раніше неодноразово засуджувався за вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та знову вчинив аналогічний злочин. Призначаючи ОСОБА_6 покарання та приймаючи рішення про звільнення від його відбування, суд не дав належної оцінки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його способу, що свідчить про схильність винного до протиправної поведінки та до вчинення протиправних посягань. З огляду на наведене, суд погодився з доводами апеляційної скарги прокурора про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України і звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
З висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання погоджується і суд касаційної інстанції, в зв`язку з чим, твердження в касаційній скарзі засудженого про наявність достатніх підстав для пом`якшення призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, які до того ж були враховані судом при обранні виду та розміру передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України заходу примусу, колегія суддів вважає непереконливими.
Покарання, призначене ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог засудженого немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІI від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3