Справа № 1-1/2004
Провадження № 1-о/161/21/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в колегіальному складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

судді ОСОБА_2 ,

присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року за нововиявленими обставинами,

за участю засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:
28 липня 2015 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду Волинської області із заявою про перегляд вироку колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року щодо його засудження за ст. 69, п.п. "а", "е", "з", "і" ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. "е", "з", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 144, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 229-6, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за нововиявленими обставинами.

Свою заяву засуджений ОСОБА_7 мотивує тим, що апеляційним судом, на той час, судом першої інстанції, йому помилково за злочин, передбачений п.п. "а", "е", "з", "і" ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), в тому числі, за першим епізодом (вбивства гр. ОСОБА_10 ) призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, хоча його скоєно 04 березня 2000 року, водночас за рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року смертну кару скасовано та до 29 березня 2000 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року, на його думку, максимальна міра покарання становила 15 років позбавлення волі, оскільки ним змінено попередню санкцію ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) у виді смертної кари та введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому, вважає, що вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року слід переглянути за нововиявленими обставинам, скасувавши його та призначити йому покарання за першим епізодом злочину та відповідно остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення засудженого та його захисника, які підтримали подану заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, з підстав викладених у ній та просили її задовольнити, думку прокурора, який вважав подану заяву безпідставною, у зв`язку з тим, що засудженим не наведено у заяві жодної нововиявленої обставини, яка була б невідома суду на час постановлення вироку та не досліджувалась у ході судового розгляду кримінальної справи про його засудження, в тому числі, судами різних інстанцій, а тому просив заяву засудженого залишити без задоволення, оглянувши та дослідивши матеріали заяви та долучені до неї документи, матеріали кримінальної справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 69, п.п. "а", "е", "з", "і" ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. "е", "з", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 144, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 229-6, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

22 червня 2004 року ухвалою Верховного Суду України вищевказаний вирок про засудження ОСОБА_7 залишено без змін, а його касаційну скаргу, засудженого ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_14 - без задоволення.
Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 15 липня 2008 року вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року відносно ОСОБА_7 приведено у відповідність із Законом України "Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності" від 07 травня 2008 року, зокрема, в частині його засудження за ч.2 ст. 17, п.п. "е", "з", "і" ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та зменшено йому призначене покарання в цій частині до 10 років позбавлення волі, при цьому, остаточне покарання за сукупністю злочинів залишено попереднє у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке його власністю.
28 липня 2015 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду Волинської області із заявою про перегляд вироку колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року щодо його засудження, за нововиявленими обставинами, яка вподальшому передана за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області, з врахуванням змін у кримінально-процесуальному законодавстві, як суду першої інстанції, для розгляду по суті.

Як вбачається із заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд зазначеного вироку за нововиявленими обставинами, до таких обставин останній відносить рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 справа №1-5/2011, юридичний висновок щодо скасування смертної кари як виняткової міри покарання та її заміни на довічне позбавлення волі, складений науковим співробітником Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, к.ю.н. ОСОБА_15 , а також відповідь на звернення ОСОБА_16 , наданого Львівським національним університетом ім. Івана Франка.
Згідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 2) зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом; 5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, норми Конституції України є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є злочинами, та відповідальність за них (п. 22 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України).
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом (ч.ч. 1, 3 ст. 3 КК України (в редакції 2001 року)).
Згідно до положень ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах призначалось покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років або смертна кара, а у випадку, передбаченому пунктом "а" цієї статті - з конфіскацією майна.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачили смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.
На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України, 22 лютого 2000 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", яким, зокрема у ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) покарання у виді смертної кари замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі, який набрав чинності 04 квітня 2000 року.
Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року визначено, що з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України (в редакції 1960 року) стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання-довічним позбавленням волі. Цей проміжок обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України (в редакції 1960 року) щодо смертної кари. Однак, наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України (в редакції 1960 року) втратили альтернативний характер та передбачили лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Крім того, після рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, КК України (в редакції 1960 року) не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483- довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.
Положення КК України (в редакції 1960 року) зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені КК України (в редакції 1960 року), до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не виконано.
З вироку та матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_7 04 березня 2000 року вчинив діяння, яке судом кваліфіковано за п.п. "а", "і" ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), тобто до набрання чинності Законом України №1483 "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України".
Окрім того, він також вчинив діяння 10 вересня 2000 року, яке судом кваліфіковано за п.п. "з", "е", "і" ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), тобто після набрання чинності Законом України № 1483 "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України".
Таким чином, засудженому ОСОБА_7 обґрунтовано за обидва епізоди вбивства (вчинених 04 березня 2000 року та 10 вересня 2000 року) за ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) судом визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке його власністю.
Водночас, доводи засудженого ОСОБА_7 , на які він посилається у своїй заяві, вважаючи їх нововиявленими обставинами, а саме, наявність юридичного висновку щодо скасування смертної кари, як виняткової міри покарання та її заміни на довічне позбавлення волі, складеного науковим співробітником Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, к.ю.н. ОСОБА_17 та рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 справа №1-5/2011, а також відповідь на звернення ОСОБА_16 , наданого Львівським національним університетом ім. Івана Франка, суд до уваги не приймає, оскільки такі стосується зворотної сили в часі Закону та пом`якшення кримінальної відповідальності осіб, в тому числі, засуджених до смертної кари, а тому, не можуть слугувати підставою для перегляду вироку щодо нього за нововиявленими обставинами.
Враховуючи відсутність будь-яких нововиявлених обставин для перегляду вироку колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 23, 26, 84-86, 94, 459, 467, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року за нововиявленими обставинами відмовити.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Волинської області протягом семи днів з дня її оголошення через Луцький міськрайонний суд.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали проголошено 31 жовтня 2017 року.

Головуючий: /підпис/

Суддя: /підпис/

Присяжні: /підпис/ /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом:
Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1