У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"15" січня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі трьох професійних суддів:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши в залі суду в м. Києві у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2012 за № 0000018 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 291 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України, та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

в с т а н о в и в :
У провадження суду надійшов цей обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні з огляду на, що, у ньому, було призначено підготовче судове засідання на розгляд у якому винесено питання регламентовані ст.ст. 314-316 КПК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вказав, що вважає, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття провадження, внесення подання про визначення підсудності немає, у той час, як сторона захисту вказала, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, з огляду на що захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про його повернення прокурору, тож суд, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування на відповідність вимогам КПК України та/або закону, приходить до наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.

Зокрема, обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить перелік відомостей, які повинен містити останній та перелік документів, що у обов`язковому порядку повинні бути до нього приєднані слідчим і прокурором.

Так, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено, що «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 Конвенції…»
У Рішенні ЄСПЛ від 9.10.2008, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», зазначено, що «деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». В цьому ж Рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення п.п.«а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду».
Таким чином, особа, якій висунуте обвинувачення, повинна бути детально поінформована про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.
Так, в обвинувальному акті від 21.04.2017 зазначено, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, а саме у пособництві в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб, повторно, хабара в особливо великому розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабар, будь-якої дії із використанням наданої влади та службового становища, поєднаному з вимаганням хабара.
ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме у одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб, хабара у великому розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабар, будь-якої дії із використанням наданої влади та службового становища, поєднаному з вимаганням хабара.
ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме у одержанні службовою особою за попередньою змовою групою осіб, хабара у великому розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабар, будь-якої дії із використанням наданої влади та службового становища, поєднаному з вимаганням хабара.
На момент складання та підписання обвинувального акту (21.04.2017) стаття 368 КК України викладена в наступній редакції:

«Стаття 368. Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою.
1. Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища - карається штрафом від однієї тисячі до тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк від трьох до шести місяців, або позбавленням волі на строк від двох до чотирьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
2. Діяння, передбачене частиною першою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода у значному розмірі, - карається позбавленням волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
3. Діяння, передбачене частиною першою або другою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода у великому розмірі або вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.
4. Діяння, передбачене частинами першою, другою або третьою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода в особливо великому розмірі, або вчинене службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, - карається позбавленням волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.».
У даній редакції статті 368 КК України відсутнє таке поняття як «хабар».
Згідно обвинувального акту від 21.04.2017 прокурор під час досудового розслідування встановив, що 16.10.2012 та 07.11.2012 ОСОБА_9 , діючи умисно з корисливих мотивів, продовжуючи реалізацію спільного із ОСОБА_10 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, злочинного умислу, одержав від довіреної особи ОСОБА_12 ОСОБА_13 хабар двома частинами 20 000 доларів США та 30 000 доларів США відповідно, а всього 50 000 доларів США.

На момент вчинення злочину стаття 368 КК України була викладена в такій редакції:

«Стаття 368. Одержання хабара.
1.Одержання службовою особою в будь-якому вигляді хабара за виконання чи невиконання в інтересах того, хто дає хабара, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища карається штрафом від п`ятисот до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
2.Одержання хабара у значному розмірі карається штрафом від семисот п`ятдесяти до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від двох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.
3. Одержання хабара у великому розмірі або службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням хабара, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.
4. Одержання хабара в особливо великому розмірі або службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, - карається позбавленням волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.».
Відповідно до висновку від 17.04.2013 Головного науково-експертного управління Верховної Ради України на проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення національного законодавства у відповідність із стандартами Кримінальної конвенції про боротьбу з корупцією» поняття "хабар" та "неправомірна вигода" відрізняються між собою тим, що хабар це незаконна винагорода, яка має виключно матеріальний характер (гроші, матеріальні цінності, документи, які надають право отримати майно, будь-які дії майнового характеру та ін.), а неправомірна вигода може бути як матеріальною, так і нематеріальною (переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи тощо).

Згідно з частиною другою статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення цього діяння.

Верховний Суд України у своїй постанові від 19.05.2016 (справа 5-389 кс15) зазначив, що однією зі стадій застосування права є стадія визначення (встановлення) тієї норми закону, яка охороняє права, свободи та інтереси особи і встановлює відповідальність за посягання на них - вид та міру юридичної відповідальності. Саме на цій стадії відбувається вибір такої норми, з`ясовуються її зміст, форма та чинність, визначається редакція норми, яка діяла на момент скоєння посягання, встановлюється її дія у часі, просторі та за колом осіб.
Підставами застосування норми закону є скоєння злочину, фактичні обставини якого й зумовлюють її вибір. Коли фактичні обставини діяння й норма права, яка передбачає кримінальну відповідальність за його скоєння, встановлені правильно, однак неправильно обрана форма закону - застосована не та частина статті закону, чи редакція статті, яка не була чинною на момент злочину, або ж не давала підстав для застосування її зворотної дії в часі, то таке застосування закону про кримінальну відповідальність є незаконним.
Таким чином є невстановленим, яку редакцію статті 368 КК України застосував прокурор в обвинувальному акті від 21.04.2017 у відношенні обвинувачених.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально-караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

З огляду на наведене, на думку суду, обвинувальний акт від 21.04.2017 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України та суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому підлягає поверненню прокурору.
Адже, як передбачено п. 13 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Частина 1 статті 337 КПК України визначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
А тому, у цій ситуації, слід також урахувати і те, що, ч. 3 ст. 368 КК України у редакціях, як на момент складання та підписання обвинувального акту (21.04.2017), так і на момент вчинення імовірного злочину, звучала таким чином: «…Одержання хабара у великому розмірі або службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням хабара, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна…» та «…Діяння, передбачене частиною першою або другою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода у великому розмірі або вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням неправомірної вигоди…» відповідно, тобто передбачала вчинення діяння службовою особою, яка займає відповідальне становище, але у, цьому випадку, ОСОБА_11 висунуто обвинувачення у тому, що він вчинив подібне діяння без указівки редакції статті будучи тільки службовою особою (34 та 39 аркуші самого обвинувального акту).
Дані про те, що ОСОБА_11 займав відповідальне становище у пред`явленому обвинуваченні відсутні.
Хоча наявність такої кваліфікуючої ознаками була обов`язковою у редакціях, як на момент складання та підписання обвинувального акту, так і на момент вчинення імовірного злочину.

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2008 року у справі "Ващенко проти України" нагадав, що поняття "обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).
До цього слід також додати і те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення, за своїм змістом не є тотожними поняттями, оскільки формулювання обвинувачення, хоча і повинно певною мірою дублювати фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме обставини, які вказують на подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), проте воно повинно бути сформульоване більш лаконічно, стисло, зрозуміло та, крім часу, місця, способу та інших обставин вчиненого кримінального правопорушення, містити в собі посилання на форму вини, мотив, мету вчинення кримінального правопорушення, його наслідки та інші обставини, які охоплюються складом конкретного кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Також, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до наявної у справі розписки (а.п. 87) прокурором ОСОБА_14 було вручено копію обвинувального акту та примірник реєстру захиснику ОСОБА_11 ОСОБА_15 , у той же час, відповідно до наявного у справі договору про надання правової допомоги від 15.12.2017 адвокатом ОСОБА_11 є ОСОБА_6 , а тому говорити про дотримання у провадженні вимог ст. 293 КПК України, яка регламентує, що одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, не можна, як і про наявність додатку визначеного п. 3 ч. 4 ст. 291 того ж Кодексу, який би прямо указував, що саме захисник ОСОБА_6 отримав передбачені цією правовою нормою документи у справі немає.
За таких умов, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, підлягають поверненню прокурору, як такі, що не відповідають вимогам закону.

Щодо інших підстав вказаних стороною захисту у клопотанні про повернення обвинувального акту, то останні є такими, що не кореспондуються з положеннями ст. 291 КПК України.

Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжними заходами відносно обвинувачених немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процессу, які б були подані у порядку ст. 315 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-2, 7-29, 128, 314-318, 369-372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акта прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування із долученими матеріалами в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2012 за № 0000018 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 291 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України, та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, повернути прокурору для усунення виявлених судом недоліків та виконання вимог Кримінального процесуального Кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 7-ми днів з дня її оголошення.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 08:10 год. 19.01.2018.

Головуючий суддя : ОСОБА_1
Суддя: ОСОБА_2
Суддя: ОСОБА_3