Справа № 302/1246/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

26.09.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів :
ОСОБА_1 (головуючої)
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їх представника - адвоката ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 ,
Цим вироком:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, не судимого
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і призначено йому покарання вісім років шість місяців (8 років 6 місяців ) позбавлення волі.
Зарахувано ОСОБА_10 у строк відбуття покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за періоди: з 23 серпня 2015 року по 18 грудня 2015 рок , з 12 лютого 2016 року по день набрання вироком законної сили.
Цивільні позови потерпілих задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_10 :
Вирішено питання про речові докази в порядку ст. 100 КПК України.
Стягнуто з ОСОБА_10 судові витрати за проведення криміналістичних експертиз у сумі 720 (сімсот двадцять) грн. на користь держави.
Запобіжний захід ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили залишений тримання під вартою .
Вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він 23 серпня 2015 року близько 05 год. 30 хв. , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, біля будинку № 7 по вул. Лучкая в смт. Міжгір`ї Закарпатської області, під час бійки, яка виникла між ним та його рідним братом ОСОБА_10 з однієї сторони, а також ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з іншої сторони, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс удар ножем в праву ногу ОСОБА_14 в область передньо-внутрішньої частини верхньої третини правого стегна, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани з повним ушкодженням артерії, що призвело до масивної зовнішньої кровотечі та шоку, від яких потерпілий помер неподалік місця пригоди.
У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок щодо нього скасувати, постановити рішення, яким його визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КПК України та призначити покарання відповідно до санкції статті. В обґрунтування своїх вимог вказує, що в момент вчинення злочину він не мав умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а захищався від його протиправних дій. Вважає, що судом не враховано тих обставин кримінального провадження, які передували події злочину, а наслідки скоєного, на переконання ОСОБА_10 є необережними. Апелянт ОСОБА_10 стверджує, що потерпілий ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння спочатку безпідставно побили ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а потім несподівано напали на нього та його брата ОСОБА_18 , при цьому наносячи їм удари висмикнутими з паркану дерев`яними штахетами. Вказує, що потерпілий наніс йому численні удари дерев`яною палицею по спині, голові та в грудну клітину, у зв`язку з чим відчуваючи реальну загрозу своєму життю він мусив захищатися та з переляку витягнув кишеньковий ніж, який потерпілий вирвав у нього з руки та по інерції вдарив себе сам, після чого побіг з місця події не скаржачись на біль чи поранення. Згодом йому стало відомо, що потерпілий помер. Вважає, що вирок суду ґрунтується на припущеннях що в основу доведеності його вини суд поклав недопустимі докази, зокрема його показання дані при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу, що суперечить вимогам п. 5 ст. 153 КПК України та не взяв показання дані ним в суді під судового розгляду кримінального провадження. Крім того вказує, що при призначенні покарання не було належним чином враховано пом`якшуючі обставини, зокрема те, що він молодий за віком, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаюється у вчиненому. Також зазначає, що заявлена потерпілим сума моральної шкоди є надто завищеною, а судом при вирішенні цивільного позову не взято до уваги його матеріальне становище .
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок щодо ОСОБА_10 , а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Захисник вказує на відсутність будь-яких доказів, які доводять вину ОСОБА_10 в інкримінованому злочині, а наявні доказі - є такими, що фактично виправдовують його. Вказує, що події які передували злочину, достовірно підтверджують те, що конфлікт був спровокований самим потерпілим, який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння безпідставно напав на обвинуваченого та наносив йому численні небезпечні для життя ушкодження, що змусило ОСОБА_10 витягнути кишеньковий ніж , який потерпілий вихопив з рук ОСОБА_19 та почав втікати. Акцентує увагу, що нанесений потерпілому удар є випадковим, оскільки умисно нанести такого характеру ушкодження може лише особа, яка пройшла відповідну підготовку у спецпідрозділах збройних сил, якої її підзахисний не проходив. Зазначає, що якщо б обвинувачений мав намір нанести потерпілому особливо тяжкі тілесні ушкодження, то такі ушкодження він би наносив у життєво-важливі органи, а не у стегно, яке таким не являється. Просить врахувати, що згідно висновку судово-медичної експертизи потерпілий помер не від ножового поранення, а від не надання йому своєчасної медичної допомоги. Захисник звертає увагу, що до кримінального провадження не включено один важливий епізод, а саме бійку між потерпілим ОСОБА_14 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , яка відбулась навпроти магазину «АВС-24» в смт. Міжгір`я, приблизно з 03:00 по 03:30 год. Просить врахувати показання свідка ОСОБА_15 , який підтвердив обставини цієї бійки. З наведеного слідує, що потерпілий у ніч подій був п`яним агресивним та приймав участь у двох бійках, і саме такими його діями була викликана необхідність у ОСОБА_19 захищатися. Захисник просить врахувати, що потерпілий заздалегідь готувався до бійки з обвинуваченим, оскільки завчасно висмикнув дерев`яні штахети з паркану. Також звертає увагу, що суд у вироку послався на недопустимий доказ - показання обвинуваченого дані ним при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу та при цьому безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про недопустимість доказів - протоколу проведення слідчих експериментів з участю обвинуваченого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_18 та доданих до них дисків, які, як було встановлено у судовому засіданні, взагалі не відтворюються. Відеозапис слідчого експерименту вдалось відтворити лише на особистому комп`ютері слідчого ОСОБА_22 і такий запис зберігався на його USB-накопичувачі (флешці). В подальшому слідчим, через канцелярію суду було подано USB-накопичувач для приєднання до матеріалів провадження, проте такий так само не відтворювався, у зв`язку з чим було заявлено клопотання про визнання недопустимим цього доказу. Окрім цього, відомості зазначені у протоколі не співпадають з відеозаписом, а понятим під час проведення слідчого експерименту не роз`яснювались їхні права та обов`язки, їх не ознайомлювали з протоколом перед підписанням та не відтворювали відеозапис.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_8 вважають вирок суду незаконним та необґрунтованим, просять його скасувати та постановити апеляційний суд новий вирок, яким ОСОБА_10 засудити до 10 років позбавлення волі. На думку потерпілих при призначенні ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував всіх обставин злочину, зокрема, що ОСОБА_10 маючи відповідні навики не надав допомогу потерпілому та втік з місця події, після чого викинув у річку ніж, яким було завдано тілесні ушкодження та спалив верхній одяг зі слідами крові, тим самим намагаючись приховати сліди злочину. Також суд не взяв до уваги, що обвинувачений не усвідомив наслідків скоєного, не вчинив жодних дій на хоча б часткове відшкодування шкоди та спочатку хоч і визнавав себе винним, однак наступному заперечив свою провину вказуючи, що потерпілий сам наткнувся на ніж. На думку потерпілих дії ОСОБА_10 слід було кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, оскільки обвинувачений під час нанесення удару ножем потерпілому в життєво-важливу область усвідомлював, що такий буде смертельним. Тому просять призначити максимальне покарання, передбаченне санкцією статті.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянтів в підтримання своїх апеляційних скарг, заперечення прокурора проти їх задоволення, дослідивши та перевіривши докази у справі, обговоривши доводи сторін кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Убачається, що суд першої інстанції ретельно перевірив докази у справі, даючи їм оцінку відповідно до вимог ст. ст. 91, 94, 368 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. З таким висновком суду погоджується і апеляційний суд.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника про те, що на нього зненацька напав потерпілий, наносячи палкою удари по голові та тілу, як і його брату ОСОБА_10 , не узгоджуються з іншими доказами у справі. Зокрема, свідок ОСОБА_15 , 1998 р.н., підтвердив апеляційному суду ті показання, що й були ним дані у суді першої інстанції, що після того, як у потерпілого забрали мотоцикл, вони обоє сховалися і вичікували де його поставлять. І коли почули звук виключеного мотору мотоцикла, то підійшли до того місця. Під деревом стояв мотоцикл, біля нього нікого не було. Вони сіли на мотоцикл, потерпілий ОСОБА_13 завів двигун, але той заглох, і в цей же момент до них почали наближатися обвинувачений та ще двоє осіб. Тоді ОСОБА_13 зліз з мотоцикла, підняв палицю, яку вони до того підібрали, і в цей час обвинувачений вдарив потерпілого, а також і йому наносили удари по голові, вони захищалися палками, та й почали тікати, коли тікали - ОСОБА_13 сказав, що його підрізали. Вони перескочили паркан, а вже після того він викликав лікарів швидкої допомоги.
Щодо обставин, які передували цій події, то встановлено, що потерпілий перед тим заїхав у центр селища на мотоциклі, після сутички, старші хлопці мотоцикл у нього відібрали. Зазначені обставини були в повній мірі перевірені судом першої інстанції. Також було встановлено, що обвинувачений хоча особисто не мав ніяких стосунків з потерпілим, також і свідком ОСОБА_15 , однак був очевидцем того, як його брати каталися на мотоциклі потерпілого та поставили його під деревом. Таким чином, пояснення обвинуваченого, що він захищався від нападників з палками, а тому застосував кишеньковий ножик, який у нього знаходився на в`язці ключів, та в той час, коли розкладав його, потерпілий сам наткнувся на нього, апеляційний суд не може взяти до уваги.
Свідок ОСОБА_10 , рідний брат обвинуваченого, дав апеляційному суду показання про те, що потерпілий першим разом зі свідком ОСОБА_10 напали на них з палками, його вдарили ззаді, він впав і втратив свідомість. Однак, його показання не узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_15 щодо послідовності бійки. З урахуванням того, що обвинувачений, свідок ОСОБА_10 , свідок ОСОБА_23 , є між собою братами, а свідок ОСОБА_24 та ОСОБА_25 друзями, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно надав перевагу показанням свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_26 щодо обставин події.
Апеляційний суд не вбачає, що у діях обвинуваченого було перевищення меж необхідної оборони. Обставини, які передували події та були пов`язані з вилученням у потерпілого ОСОБА_13 мотоцикла, стали наслідком бійки, при тому, між дорослими ( віком 26, 24 роки) та неповнолітніми ( віком 17, 16 років). Застосовуючи під час бійки колюче-ріжучий предмет, обвинувачений мав розуміти про наслідки контактування леза ножа з тілом людини, а твердження обвинуваченого, що він оборонявся та захищав свого брата, є неспівмірними із діями неповнолітніх ОСОБА_13 і ОСОБА_15 , а тому не можуть розцінюватись такими, що обвинувачений в інший спосіб, ніж застосування ножа, не зміг би здійснити захист від посягань на нього.
Апеляційний суд погоджується з твердженнями сторони захисту, що умисел обвинуваченого не був спрямований на позбавлення життя людини, як це і було встановлено під час судового розгляду, однак характер вчиненого обвинуваченим діяння не свідчив про відвернення нападу, а свідчив про бажання розправитись з потерпілим, про що вказують події, які передували цьому. Тому за наслідками вчиненого : ознаками тяжкості тілесних ушкоджень кваліфіковані дії обвинуваченого як умисне тяжке тілесне ушкодження, що потягнуло смерть особи.
Правову позицію щодо кваліфікації діянь при невизначеності умислу викладено у висновку Верховного Суду України у справі № 5-27кс14 (Ухвала Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 22 січня 2015 року).
Доводи захисника та обвинуваченого про те, що суд всупереч закону взяв до уваги показання обвинуваченого з приводу події злочину, які він надавав під час вирішення клопотання про застосування запобіжного заходу, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки убачається, що ці показання суд не поклав в основу доведеності обвинувачення, а лише констатував, що обвинувачений змінював показання та виклав їх зміст поряд з іншими його показаннями. Зазначені показання не впливають на висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, та не дають підстав для скасування чи зміни вироку, оскільки його вина доведена іншими доказами, які в повній мірі викладені у вироку.
Посилання сторони захисту на те, що у свідка ОСОБА_10 (брата обвинуваченого) наявні сліди тілесних ушкоджень, які він отримав під час бійки, і вказують на те, що потерпілий наносив йому удари палкою, апеляційний суд не вважає, що ці обставини виправдовують дії обвинуваченого у застосуванні ним колюче-ріжучого предмета і не можуть розцінюватись самообороною. В той же час, згідно висновку судово-медичного експерта № 182, про що суд зазначив у вироку, наявні тілесні ушкодження і у неповнолітнього свідка ОСОБА_15 , які він отримав під час цієї ж бійки.
Не заслуговують на увагу також твердження захисника, що суд безпідставно взяв за докази у справі: слідчий експеримент з участю обвинуваченого та його брата - свідка ОСОБА_18 , а мав визнати їх недопустими. Встановлено, що ці докази були зібрані відповідно до норм КПК України та були відкриті сторонам на підставі ст. 290 КПК України, а те, на якому технічному пристрої у судовому засіданні відеозапис цієї процесуальної дії був відтворений, не має значення, та не може свідчити про незаконність таких дій та визнання недопустими доказами.
Як під час судового провадження, так і апеляційного провадження, не встановлено таких обставин, в силу яких відповідно до ст. 87 КПК України вказані докази слід визнати недопустимими .
З урахуванням викладеного, підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого за фактичними обставинами справи не встановлено.
З цих же підстав і не підлягає задоволенню апеляційна скарга захисника про відсутність складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
Апеляційні вимоги про зменшення розміру суми моральної шкоди, беручи до уваги те, що життя неповнолітнього ОСОБА_14 обірвалось невиправдано, задоволенню не підлягають. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив розмір моральної шкоди, заподіяної злочином батькам потерпілого, та стягнув у їх користь кожному по 150 тисяч гривень, належним чином мотивувавши своє рішення. Підстав для зменшення цієї суми апеляційний суд не знаходить.
Щодо апеляційних вимог потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_8 про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, то апеляційний суд приходить до наступного.
Як доведено у суді, обвинувачений ОСОБА_10 характеризується позитивно, вперше притягається до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, висловив жаль у тому, що у потерпілого виявились такі травми, які стали несумісні з життям, беручи до уваги обстановку та події, що передували цьому, в тому числі те, що неповнолітній потерпілий та неповнолітній свідок ОСОБА_27 в цей час не були під належним наглядом батьків, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_10 у відповідності до ст. 65 та ст. 50 КК України. І таке покарання є достатнім, необхідним і справедливим. Разом з тим, під час апеляційного розгляду таких даних про особу, які б переконували апеляційний суд у тому, що ОСОБА_10 слід призначити більш суворе покарання ( максимальне) як про це наполягали потерпілі, не встановлено.
Апеляційний суд вважає вирок законним, обгрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не знаходить.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги : обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_12 , потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Міжгірського районного суду Закарпатської обалсті від 26 грудня 2016 року щодо ОСОБА_10 - залишити без зміни.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - в цей же строк з дня вручення копії ухвали.
Судді: