Номер провадження: 11-кп/785/399/17
Номер справи місцевого суду: 500/4994/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.12.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

обвинуваченої - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003422 від 29.08.2013 року за апеляційною скаргою прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Вільногорська Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, громадянка України, українка, з вищою освітою, розлучена, яка працює деканом педагогічного факультету Ізмаїльського державного гуманітарного університету, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима;
за пред`явленим їй звинуваченням у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України визнана невинуватою та виправдана за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення,-

встановив:
в ироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2016 року, ОСОБА_9 визнана невинуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та виправдана.

Як зазначено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 , органом досудового розслідування обвинувачувалась у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, а саме в тому, що 11.10.2013 будучи службовою особою, деканом педагогічного факультету Ізмаїльського державного гуманітарного університету, виконуючи організаційно-розпорядчі функції, пов`язані з організацією навчального процесу зазначеного вище факультету, перебуваючи на своєму робочому кабінеті № НОМЕР_1 , розташованому на другому поверсі Ізмаїльського державного гуманітарного університету, розташованого в АДРЕСА_2 , отримала від громадянки ОСОБА_11 неправомірну вигоду, яку раніше вимагала, у розмірі 480 доларів США за перенесення і складання літньої навчальної сесії 2013 року, та з уникнення відрахування останньої з навчального закладу.
В обґрунтування прийнятого рішення, районний суд зазначив, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_9 вчинила інкриміноване їй кримінальне правопорушення.

Так, районним судом зазначено, що аналіз досліджених районним судом під час розгляду кримінального провадження доказів дозволив суду дійти висновку про те, що не доведена вина ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, в якому вона обвинувачується, а в даному випадку є провокування (підбурювання) ОСОБА_9 на вчинення злочину з метою його подальшого відкриття.

На вказаний вирок суду першої інстанції прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , який є прокурором у даному кримінальному провадженні, подана апеляційна скарга та доповнення, в якій прокурор зазначив, що не погоджується з вироком суду, посилаючись при цьому на допущення районним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та порушує питання щодо скасування вироку.

В мотивування доводів своєї апеляційної скарги прокурор вказує на те, що:

- місцевим судом в мотивувальній частині оскаржуваного вироку взагалі відсутнє будь-яке зазначення підстав та обґрунтування виправдання обвинуваченої;

- районний суд у оскарженому рішенні не обґрунтував своє рішення відповідно до чого він прийняв як за основу лише свідчення обвинуваченої та відхилив інші докази, не надавши цим доказам належної правової оцінки;

- покази свідків обвинувачення невірно викладені у оскаржуваному рішенні та різняться від тих, які покази вони давали на досудовому слідстві, на що суд на цей факт не звернув уваги та обґрунтував прийняте рішення;

- судом допущені неточності у деяких показах свідків;

- суд не мав правових підстав на посилання постанови ВССУ від 23.05.2013 року, оскільки обставини за справою не є ідентичними, які розглядаються в справі відносно ОСОБА_9 .

На думку прокурора, оскаржуваний вирок суду, в порушення п.п.1,4 ч.1 ст.411 КПК України, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам Кримінального процесуального закону та є таким, що ґрунтується на припущеннях, а не об`єктивних фактах, встановлених під час проведення досудового розслідування.

Просить вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2016 року відносно ОСОБА_9 - скасувати та матеріали кримінального провадження направити на новий судовий розгляд.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 послався на безпідставність доводів цієї апеляційної скарг, вказуючи законність прийнятого районним судом рішення. При цьому зазначив, що висновки суду щодо недопустимості доказів, на підтвердження обвинувачення ОСОБА_9 у інкримінованому їй злочину є обґрунтованими, а вирок суду таким, який є законним та справедливим. Просить апеляційну скарги прокурора залишити без задоволення, а вирок районного суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурорів, які повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги, просили скасувати вирок та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, посилаючись на допущені районним судом істотні порушеннями вимог кримінального процесуального закону; обвинувачену та її захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили вирок відносно неї залишити без змін; перевіривши обвинувальний акт та інші матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке предявлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкримінувалося органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченої є недоведеною, так як під час судового розгляду не були встановлені достатні та допустимі докази для доведення винуватості обвинуваченої та вичерпано можливості їх отримати.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_9 свою вину у скоєнні злочину не визнала та пояснила, що до неї дійсно приходила студентка їх вузу ОСОБА_11 з приводу літньої сесії, яку вона пропустила через хворобу матері і вона сказала їй, що сесію буде перенесено на осінь, а потім зайшла її тітка та стала пропонувати гроші, але вона її вигнала з кабінету. Пізніше вони ще приходили удвох, але вона сказала, щоб ОСОБА_11 здавала сесію та виставила їх за двері. Останній раз ОСОБА_11 прийшла до неї в кабінет, була дуже знервована та спитала куди покласти. Вважаючи, що ОСОБА_11 принесла реферат вона сказала покласти його на стіл, після чого увірвалися працівники поліції та дві жінки і її звинуватили в отриманні хабара. Вона не бачила що лежить на столі, так як була біля секретаря, а потім її до столу не підпускали. Працівники поліції робили змиви з її рук, а потім склали протокол і після цього дозволили викликати адвоката. Ніякої винагороди вона у ОСОБА_11 не вимагала та не отримувала, хоча її тітка натякала на якісь гроші.
Свідчення обвинуваченої ОСОБА_9 знайшли своє підтвердження в подальшому судовому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.
Так суд першої інстанції вказав, що на підтвердження доведеності вини ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України сторона обвинувачення посилалася на:
- пояснення свідка ОСОБА_11 з приводу того, що ОСОБА_9 є деканом педагогічного факультету Ізмаїльського державного гуманітарного університету, де вона навчається і саме вона вимагала у неї 480 доларів США аби скласти літню сесію та встановила їй строк до якого потрібно принести гроші. Так як вона не мала таких грошей то розповіла про все своїй тітці, а та сказала, що це незаконно та порадила звернутись в поліцію, що вона і зробила, подавши відповідну заяву про вимагання у неї грошей. В подальшому вона мала при собі мікрофон та фіксувала всі розмови з ОСОБА_9 . Вона була присутньою при тому як помічали гроші, а також отримала сумку з апаратурою. Одразу передати гроші ОСОБА_9 у неї не вийшло і вона передала їх пізніше.
- пояснення свідка ОСОБА_12 про те, що вона є старшим слідчим Болградського РВ ГУМВС України, а ОСОБА_11 доводиться їй племінницею і навчається на педагогічному факультеті. Десь у серпні племінниця сказала, що їй необхідні 4000 гривень, аби заплатити за сесію, однак вона порадила їй звернутись в міліцію. Пізніше вона неодноразово їздила з племінницею до учбового закладу та бачила як та розмовляла з ОСОБА_9 . В її присутності ОСОБА_9 про гроші не говорила і їй про це відомо лише зі слів племінниці. Обставини передачі грошей їй невідомі і вона при цьому присутня не була.
Однак судом першої інстанції було встановлено, що в судовому засіданні факт вимагання грошей з боку ОСОБА_9 не знайшов свого підтвердження, так як відтвореними в судовому засіданні аудіо-відеозаписом підтверджується, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 неодноразово заходили до ОСОБА_9 та провокували її на розмови про гроші, а також доповідають про це стороннім особам, які радять їм знову повернутись до ОСОБА_9 . Ці записи знайшли своє підтвердження у поясненнях самої ОСОБА_11 , що їй неодноразово передавались гроші для вручення ОСОБА_9 і ці гроші неодноразово ідентифікувались для подальшої передачі ОСОБА_9 .
На підставі цих даних суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до критичної оцінки цих свідчень, а також з огляду на те, що в заяві ОСОБА_11 від 27.08.2013 року, заявляючи про вимагання у неї грошей в розмірі 4000 гривень, вона не вказувала прізвище ОСОБА_9 , як посадової особи учбового закладу, яка вимагає у неї гроші / т. 1 а.с. 115 /.
При цьому судом першої інстанції справедливо звернута увага на те, що при відсутності в заяві ОСОБА_11 прізвища ОСОБА_9 , в клопотанні на отримання дозволу на проведення негласних слідчих дій було посилання на цю заяву з вказівкою що дії необхідно проводити саме по відношенню до ОСОБА_9 .
Також судом обґрунтовано не прийнято до уваги данні протоколу про результати аудіо-відеоконтролю особи від 12.10.2013 року, складеного о/у СБСБЕЗ Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області /т. 1 а.с. 77-78/, який органами досудового слідства та прокурорм вважається ще одним доказом провини ОСОБА_9 у скоєнні злочину, так як, так як він не відповідає вимогам ст. 104 КПК України і в ньому відсутні данні про понятих та інших учасників слідчої дії, а також до протоколу нічого не додано, в зв`язку з чим його слід вважати отриманим з порушення норм КПК України, а в силу ст. 286 КПК України він є недопустимим доказом і суд не має можливості посилатись на нього при ухваленні вироку.
Крім того, не можуть бути доказом вини ОСОБА_9 у скоєнні злочину, який їй інкримінується органами досудового слідства, пояснення свідка ОСОБА_13 , яка була пойнятою при вилученні грошей з кабінету ОСОБА_9 , так як вона пояснила на слідстві, що у її присутності гроші не передавались, їх отримання від ОСОБА_11 в якості хабара ОСОБА_9 не визнавала, а при огляді долоні її рук вони були чистими.
В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_13 пояснила, що не приймала участь при складанні протоколу по ідентифікації засобів. при ній кошти не помічались.
Також суд справедливо звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_13 постійно приймає участь в якості пойнятої в різних кримінальних провадженнях, що вона сама підтвердила в судовому засіданні.
Так само не можуть бути доказом вини ОСОБА_9 пояснення свідка ОСОБА_14 , яка згідно даним обвинувачення була пойнятою при помічені грошей, після чого вони їздили до університету, а потім їх запросили до кабінету ОСОБА_9 , де працівники міліції вилучали гроші та звіряли номера купюр. При цьому вона пояснювала, що передачі грошей вона не бачила і добре пам`ятає, що руки ОСОБА_9 не світилися.
В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснила, що ОСОБА_11 не приймала участь при складанні протоколу по ідентифікації засобів і кошти їй не передавались.
З огляду на це висновок суду першої інстанції про те, що протоколи не відповідають дійсності, так як вони складені з порушенням вимог діючого кримінального процесуального законодавства, а тому не можуть бути доказами по справі, є обґрунтованим та відповідним нормам закону.
Апеляційний суд констатує, що посилання прокурора на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, які були встановлені під час судового розгляду в суді першої інстанції є безпідставними.
Так, за змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та її вимоги щодо скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, незважаючи на неодноразові запитання апеляційного суду щодо наявності клопотань про повторне дослідження доказів у разі невідповідності висновків суду обставинам справи та дослідженим доказам, прокурор, всупереч положенням ч.3 ст.404 КПК України, не скористався можливістю заявити клопотання в порядку зазначеної норми закону про повторне дослідження доказів по справі, що позбавляє апеляційний суд права повторно дослідити докази по справі, тобто перевірити обгрунтованність доводів апеляційної скарги.
За таких умов колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, та з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Таким чином, посилання прокурора, як на підставу для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, є безпідставними з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України та також вимог щодо розумності строків провадження в кримінальному провадженні, є непереконливим та суперечать ч.1 ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», згідно положень якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що згідно вироку районного суду, судом була дана оцінка всім дослідженим доказам в кримінальному провадженні, в тому числі і тим на які посилаються в своїй апеляційній скарзі прокурор. При цьому, своє рішення відносно кожного дослідженого доказу щодо його належності, допустимості та достовірності суд зазначив у вироку з достатньою повнотою.

Зокрема апеляційний суд констатує, що висновки суду щодо недопустимості доказів наданих стороною обвинувачення в зв`язку з тим, що вони були отримані та зафіксовані на стадії досудового розслідування з грубими порушеннями вимог КПК, є обґрунтованими та прокурором під час апеляційного розгляду спростовані не були.

Згідно з положеннями ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора.
Згідно з ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно з ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2011 року (справа №1-31/2011), було встановлено, що визнаватись допустимими і використовуватись як докази в кримінальній справі, можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, на підставі чого судом першої інстанції і було визнано недопустимими докази в даному кримінальному провадженні, з достатнім вмотивуванням прийнятого рішення, наведеним у вироку.
Вирок суду відповідає вимогам ст.62 Конституції України, згідно якої обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Також не знайшло свого підтвердження посилання прокурора на те, що по даному кримінальному провадженню не було здійснено електронний розподіл, як того вимагає Інструкція, в зв`язку з чим, на думку прокурора кримінальне провадження було розглянуто незаконним складом суду, внаслідок чого вирок суду підлягає скасуванню.

Однак отриманим судом даними встановлено, що електронний розподіл кримінального провадження стався в належному порядку і воно було розглянуто належним складом суду, в зв`язку з чим необхідність для скасування вироку з цих підстав відсутня.

За таких умов, зокрема з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора щодо існування підстав для задоволення скарги та вимог апеляційної скарги про скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, апеляційна скарга не може бути задоволена, оскільки такі вимоги не узгоджуються з положеннями ч.1 ст.415 КПК України щодо підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, а про постановлення нового вироку, як це передбачено ст. 420 КПК України, прокурор апеляційний суд не просив.
Згідно ст. 7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження крім інших є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що районний суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Не вбачаючи з матеріалів справи будь-яких підстав для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що даний вирок щодо ОСОБА_9 є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу прокурору Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2016 року щодо ОСОБА_9 , яким вона була визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдана в зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4