Справа № 204/8150/17
Провадження № 1-в/204/174/18
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2018 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
за участю: секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
адвоката ОСОБА_4

представників установи ОСОБА_5
ОСОБА_6
особи, відносно якої
розглядається заява ОСОБА_7
при розгляді у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі заяви лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла заява лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.08.2013, ОСОБА_7 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення у стані неосудності суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. До ОСОБА_7 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.
В судовому засіданні представники ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» ОСОБА_8 підтримав подану заяву та просив суд продовжити застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 . Пояснив суду, що пацієнт в минулому зловживав алкоголем, за останні 6 місяців він не казав, що збирається зловживати алкоголем. Також зазначив, що у ОСОБА_7 на даний час спостерігається злість та дратівливість, що є проявами його хвороби.
В судовому засіданні представник ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» лікар-психіатр ОСОБА_6 підтримав подану заяву та просив суд продовжити застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 . Пояснив суду, що є лікуючим лікарем ОСОБА_7 . Зазначив, що за останні 6 місяців у хворого стан нестійкий, він не визнає своєї вини у скоєному. У ОСОБА_7 досі зберігаються маячні ідеї збитку, він без жалю відноситься до скоєного, у хворого зберігається агресивна поведінка, відмовляється від лікування. Крім того, в минулому хворий вів асоціальний спосіб життя, вживав алкоголь, на даний час позитивних настанов на відмову від алкоголю немає.
Прокурор ОСОБА_3 підтримала подану заяву.
ОСОБА_7 просив відмовити в задоволенні заяви. Пояснив суду, що з пацієнтами та з медичним персоналом він в добрих стосунках, приймає лікування, в лікарні вже знаходиться тривалий час. Зазначив, що обставини кримінального правопорушення він вже забув, але лікарі його на кожній комісії питають про це, та в кожному висновку вони пишуть одне й теж. Також зазначив, що алкогольні напої він не вживає вже 7,5 років, не має наміру їх вживати та з лікарями ці питання взагалі не обговорюються. Пояснив що має стійкі родинні зв`язки, спілкується з рідними, які його перевідують у лікарні.
Адвокат ОСОБА_4 просила суд відмовити в задоволенні заяви та змінити своєму підзахисному примусові заходи медичного характеру. Зазначила, що ОСОБА_7 вже дуже тривалий час знаходиться на лікуванні в лікарні, тривалий час не вживає алкогольні напої, має стабільний стан та настанови на подальше лікування, не відмовляється від нього.
Заслухавши думку учасників процесу, обговоривши подану заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно ч.1 ст.95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Згідно ч. 2 ст.514 КПК України зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
Відповідно до ст.4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000, психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додерження прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.
Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» №1382 від 11 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання. Клінічна картина захворювання визначається рудиментарними параноїчними розладами (маячними ідеями збитку, зміст яких стосується подій минулого); емоційно-вольовими розладами у вигляді емоційної лабільності, роздратованості, конфліктності, схильності до вербальної агресії на адресу медичного персоналу, непідкорюванням вимогам режиму відділення, відсутністю розуміння необхідності лікування. Викладене, поряд з грубими порушеннями критичних здібностей до свого стану та тяжкості скоєного, з урахуванням асоціального рівня адаптації зі зловживанням алкоголю в минулому і відсутністю настанов на відмову від його вживання свідчить про особливу небезпеку хворого для оточуючих.
З аналізу ст.94 КК України вбачається, що вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчинення нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності. Виділяють активний та пасивний тип суспільної небезпечності.

Суд звертає увагу на той факт, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 скоїв злочин проти життя та здоров`я, але на момент скоєння суспільно-небезпечного діяння міг віддавати звіт своїм діями та керувати ними (тобто, не страждав не психічний розлад), а вже під час проведення досудового слідства він захворів на психічний розлад. Враховуючи це, в даному випадку тяжкість вчиненої дії не може виступати критерієм, який би обґрунтовував необхідність його лікування в психіатричній лікарні з суворим наглядом, оскільки тяжкість скоєного не пов`язана з психічним захворюванням. Такий висновок суду підтверджується і мотивувальною частиною акту №31 від 02.02.2012 (арк.18-23 особової справи ОСОБА_7 ), в якій зазначено, що психічне захворювання є результатом психогенно травмуючої негативної судово-слідчою ситуацією щодо нього.

У зв`язку з чим, судом ретельно досліджено наведені представниками лікарні обставину, яка впливає на вид примусового заходу характер та тяжкість психічного захворювання з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності. При цьому, суд звертає увагу на той факт, що госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована до осіб, які уявляють особливу (безпосередню) небезпеку. До таких осіб відносяться особи з активним типом суспільної небезпеки. Тому судом особливу увагу приділено саме з`ясуванню факту того, чи відноситься ОСОБА_7 до активного типу суспільної небезпечності.

Представником лікарні зазначено, що з усіх характеристик активного типу суспільної небезпечності, ОСОБА_7 властиві маячні ідеї та психопатологічні стани.

Представник установи ОСОБА_8 у своїх поясненнях посилався на те, що маячність ідей ОСОБА_7 стосуються подій минулого (до аналогічного висновку прийшла комісія лікарів в акті №1382 від 11.12.2017), які виражаються в тому, що він повідомляв, що на судові засідання не приходив адвокат, прокурор, а також він негативно відносився до учасників судового провадження, пов`язаного зі скоєним діянням. Надаючи оцінку такому доводу, суд знову зауважує, що зазначене діяння ОСОБА_7 було скоєно у стані осудності, а його поведінка під час судового розгляду кримінальної справи щодо нього у суді, як і відношення до учасників процесу та потерпілого, мала місце у 2012-2013 роках, сформувалась у той час, коли ОСОБА_7 не страждав на психічне захворювання, могла бути врахована судом в разі винесення вироку щодо нього, проте не може обґрунтовувати активний тип суспільної небезпечності ОСОБА_7 на час розгляду заяви про можливість продовження примусових заходів медичного характеру в цьому судовому розгляді. Такий висновок суду знову ж таки підтверджується мотивувальною частиною акту №31 від 02.02.2012 (арк.18-23 особової справи ОСОБА_7 ), в якій зазначено, що психічне захворювання є результатом психогенно травмуючої негативної судово-слідчою ситуацією щодо нього.

З наведеного представниками заявника ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , психопатологічні стани ОСОБА_7 полягають у проявах агресивності, роздратованості. Ці прояви виражаються у тому, що ОСОБА_7 грубий, конфліктує з іншими хворими, провокує сварки. Зазначені дані підтверджуються актом, який 09.02.2018 був складений у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 в грубій формі став вимагати змінити йому лікуючого лікаря. Але суд звертає увагу на той факт, що зазначені події мали місце вже після направлення справи до суду (тому на момент направлення не могли слугувати обґрунтуванням позиції установи), також, з пояснень ОСОБА_7 , зазначений акт складений у зв`язку із подією, яка відбулася після судового засідання 07.02.2018 в Красногвардійському районному суді м.Дніпропетровська, після якого ОСОБА_7 був обурений тим, що лікар повідомив про існуючу в нього алкогольну залежність (у той час як ОСОБА_7 тривалий час перебуває в лікарні, де виключено можливість вживати алкоголь, та немає настанов на вживання алкоголю у майбутньому), що не відповідає дійсності, а також, враховуючи таку позицію лікаря, перестав йому довіряти, тому і просив головного лікаря закладу змінити йому лікуючого лікаря. Така поведінка ОСОБА_7 має логічні причини та пояснення, та, на переконання суду, не може слугувати обґрунтуванню психопатологічного стану з проявом агресивності, роздратованості саме як ознак негативних настанов особистості або преморбідних рис особи. Крім того, з мотивувальної частини акту №31 від 02.02.2012 (арк.18-23 особової справи ОСОБА_7 ) вбачається, що ОСОБА_7 властиві агресивність і роздратованість, що ще раз приводить суд до висновку, що дані критерії не можуть в цьому випадку обґрунтовувати психопатологічні стани та слугувати на користь існування активного типу суспільної небезпечності хворого. Суд також звертає увагу на той факт, що заявником не наведено суду жодного випадку відмови від лікування та будь-яких негативних настанов, більш того, такі посилання спростовуються висновком №1382 від 11.12.2017, в якому зазначено, що до ОСОБА_7 застосовуються заходи медичної, психологічної, соціальної і трудової реабілітації, терапія зайнятості з урахуванням захоплень пацієнта у вигляді читання, перегляду телепередач, прослуховування радіо, також він приймає участь у груповому тренінгу на тему «Здоровий спосіб життя». Суд ще раз зауважує, що і у судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив, що не відмовлявся приймати ліки, та розуміє на необхідність їх прийому у подальшому.
Лікуючий лікар ОСОБА_7 ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_7 має з іншими пацієнтами нормальні відносини, вживання алкоголю у лікарні виключено, фактів відмови від прийому ліків не встановлено. При цьому представником лікарні зазначено, що відмови від прийому ліків фіксується документально, та таких документів немає.
З врахуванням викладеного, судом не встановлено характерних ознак, властивих активному типу суспільної небезпечності хворого (яка є обов`язковим критерієм при визначенні виду примусових заходів медичного характеру), та яка в даному випадку може бути підставою для продовження примусових заходів медичного характеру у лікарні з суворим наглядом.
Представником лікарні зроблено посилання на наявність в історії хвороби ОСОБА_7 довідки, яка підтверджує наявність у ОСОБА_7 алкогольної залежності у 2005 році, такий діагноз було підтверджено документально у 2015 році (такі документи з історії хвороби у судовому засіданні судом були оглянуті). Лікарем-психіатром було надано на огляд довідку за формою 028-0 від 15.01.2018, якою зафіксовано синдром залежності від алкоголю у ОСОБА_7 .
Аналізуючи наведене, посилання представника установи, що у ОСОБА_7 відсутні настанови на відмову від вживання алкоголю, судом відкидаються, оскільки з пояснень представників установи та ОСОБА_7 вбачається, що алкоголь хворий не вживав вже більше 7 років, що на переконання суду, є великим проміжком часу для відмови від його вживання. Суд зауважує на тому, що учасниками процесу не наведено жодного доказу, які б свідчили про налаштування ОСОБА_7 на зловживання алкоголем у майбутньому. Крім того, вживання алкоголю виключено і в лікарнях з посиленим наглядом, тому такі доводи представників лікарні не можуть за будь-яких обставин обґрунтовувати необхідність подальшого утримання ОСОБА_7 в лікарні з суворим наглядом. Також суд не може не звернути увагу на той факт, що більше ніж за сім років (з нетривалими перервами) перебування в закладі, що надає примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 , в умовах виключення вживання алкоголю та отримання лікування, особа, на переконання лікарів, досі має синдром залежності від алкоголю, що викликає у суду розумні сумніви в обґрунтованості та наявності підстав для такого висновку.
Надаючи оцінку доводам сторони захисту про необхідність зміни виду примусового заходу ОСОБА_7 на посилений, суд звертає увагу на той факт, що чинне законодавство не надає суду таких повноважень.
У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи міцність соціальні зв`язки ОСОБА_7 , необхідність продовження примусових заходів медичного характеру у лікарні з суворим наглядом не є обґрунтованою, призведе до порушення принципів гуманності, додержання прав людини та принципу необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями, закріплених у ст.4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000, не буде вважатися такою, що, в розумінні ст.8 цього Закону, надається в найменш обмежених умовах та такою, що додержує прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога, тому у задоволенні заяви лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 у лікарні з суворим наглядом необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст.94, 95 КК України, 514 КПК України, ст.ст.4,8,19, 22 Закону України Про психіатричну допомогу від 22.02.2000
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні заяви лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя: ОСОБА_1