АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
-----------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в :

Вказаним вироком затверджено угоду від 08 липня 2016 р. про визнання винуватості між прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 та обвинуваченою ОСОБА_4 , та ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 205-1 КК України, та їй призначено покарання: за ч. 2 ст. 205 КК України - у виді штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; за ч. 2 ст. 205-1 КК України - у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю строком на 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді 3 років обмеження волі волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю строком на 1 рік.
Відповідно до ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового злочину.
03 серпня 2017 року на вказаний вирок надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , в якій він просив поновити строк апеляційного оскарження, та, посилаючись на висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові від 03 березня 2016 року у справі №5-347кс15, та на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод та інтересів особи, а також істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, просив змінити вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_4 , шляхом виключення з нього відомостей про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, посилаючись на те, що вирок суду про затвердження угоди про визнання винуватості стосується інтересів ОСОБА_3 , оскільки у мотивувальній частині вказаного вироку міститься посилання на причетність ОСОБА_3 до вчинення інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, ним фактично визнано ОСОБА_3 співучасником вчинених кримінальних правопорушень, чим грубо порушено його право на захист.
Вивчивши апеляційну скаргу та матеріали кримінального провадження, вважаю, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 підлягає поверненню, оскільки вона подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Згідно частини 2 статті 24 КПК України гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Згідно ч. 4 статті 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим кодексом, з підстав, передбачених статтею 394 цього кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 473 КПК України, наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їх права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а для підозрюваного чи обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 цього Кодексу.
За правилами ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:
- обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначеннясудом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконанням судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, якому згідно з частиною 4 статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Згідно ч. 1 ст. 458 КПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 445 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із судовим рішенням Верховного Суду України. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Згідно висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеного у його постанові від 03 березня 2016 року у справі № 5-347кс15, право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129) (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11 рп/2012).
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Наведене переконує суд у тому, що відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому статтею 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено частиною другою статті 24 цього Кодексу.

Відповідно до цієї норми закону кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.Також гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Стосовно розглядуваної справи, виходячи із зазначених положень, ключовим є зясування, чи насправді вирок щодо особи стосується інтересів іншої особи тією мірою, що надає останньому, згідно із частиною другою статті 24 КПК, право оскаржити його до вищих судових інстанцій.
Особа, яка, хоча і не була визнана учасником кримінального провадження щодо іншої особи, вправі захищати свої права, свободи та інтереси, яких стосується вирок у даному провадженні, шляхом звернення до апеляційної інстанції з його оскарженням.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнана винуватою у придбанні суб`єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, що заподіяло велику матеріальну шкоду державі, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 205 КК України, та у внесенні в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної або фізичної особи - підприємця, завідомо неправдивих відомостей, а також умисному поданні для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 205-1 КК України.
Викладені у вироку стосовно ОСОБА_4 фактичні обставини кримінального провадження не містять вказівки на прізвище ОСОБА_3 , та не містять даних, які дають можливість його ідентифікувати як особу, інтересів якої стосується вирок тією мірою, що надає останньому згідно із частиною 2 ст. 24, ч. 4 ст. 394 та ч. 4 ст. 475 КПК України право оскаржити його в апеляційному порядку.
Згідно положень п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Керуючись ст. 394, п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_4 повернути.
Копію ухвали про повернення апеляційної скарги з доповненнями разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Апеляційного
суду м. Києва ОСОБА_1