Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,
потерпілої
в режимі відеоконференціїОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000352 за касаційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 03 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 03 липня 2015 року, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юр`ївки Тарутинського району Одеської області, жителя
АДРЕСА_1 ,
засуджено:за ч. 2 ст. 286 КК ? до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по 50 000 грн кожній у рахунок відшкодування моральної шкоди, а на користь ОСОБА_7 також 23040 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Суд визнав ОСОБА_9 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, котра керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, а також у залишенні в небезпеці за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 08 грудня 2012 року близько 19.35 год. ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння всупереч п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху керував технічно справним автомобілем Mitsubishi Pajero (державний номерний знак НОМЕР_1 ). Рухаючись по вул. Дзержинського у смт Тарутиному з боку спуску Антонова у напрямку околиці селища, при наближенні до будинку № 106 засуджений не дотримався вимог пунктів 1.5, 2.3 «б», 12.1, 12.3 зазначених Правил, був неуважним, постійно не контролював руху, не слідкував за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну; при виникненні небезпеки для руху ? пішохода ОСОБА_12 , який рухався уздовж правого краю проїзної частини у попутному напрямку та виявити якого ОСОБА_9 мав об`єктивну можливість, останній не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки автомобіля, а тому допустив наїзд на ОСОБА_12 . У результаті таких дій ОСОБА_9 потерпілому було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть на місці події.
Після вчинення наїзду на потерпілого ОСОБА_9 усупереч п. 2.10 Правил дорожнього руху, зник з місця пригоди, завідомо залишивши без допомоги ОСОБА_12 , який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження.
У касаційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалені щодо ОСОБА_9 судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що у справі не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості засудженого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК. На думку захисника, обвинувальний вирок є незаконним, оскільки ґрунтується на суперечливих та недопустимих доказах, яким суд не дав в аспекті ст. 94 КПК належної правової оцінки. Аргументуючи позицію, автор скарги наголошує на необґрунтованому залишенні поза увагою суду порушення приписів статей 223, 224 вказаного Кодексу при проведенні огляду транспортного засобу; звертає увагу на те, що виявлений на взутті потерпілого відбиток рифленого геометричного малюнка не відповідає малюнку протектора шин автомобіля засудженого. Крім того, як стверджує захисник, під час судового розгляду не було спростовано алібі ОСОБА_9 , а стан алкогольного сп`яніння не підтверджено результатами лабораторних досліджень. Також скаржник зазначає, що суд, безпідставно відкинувши показання свідка ОСОБА_13 , не зважив на фактичні дані щодо можливості вчинення дорожньо-транспортної пригоди водієм іншого транспортного засобу. На переконання захисника, не отримали відповідної оцінки суду й показання судово-медичного експерта ОСОБА_14 щодо характеру виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень та обставин, за яких вони могли бути заподіяні. Разом із цим, як на істотне порушення норм процесуального права сторона захисту посилається на те, що місцевий суд не провів судових дебатів з приводу додатково досліджених обставин після відновлення з`ясування обставин та перевірки їх доказами. Оскільки апеляційний суд допущених порушень не усунув, здійснив провадження всупереч загальним засадам та приписам статей 404, 405 КПК, захисник вважає ухвалу цього суду також незаконною.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання заявлених касаційних вимог, думку прокурора та потерпілої, котрі вважали їх необґрунтованими, а судові рішення щодо ОСОБА_9 ? законними, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення підлягає обов`язковому доказуванню. Водночас ст. 92 цього Кодексу передбачено, що такий обов`язок покладено на слідчого, прокурора, а в установлених законом випадках, ? на потерпілого; обов`язок доказування належності та допустимості покладається на сторону, що їх подає.

В силу ст. 370 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. За правилами ст. 404 вказаного Кодексу апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права. Окрім додержання інших, передбачених ст. 419 КПК вимог, в ухвалі слід проаналізувати і зіставити з наявними у справі фактичними даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь; при залишенні скарги без задоволення в ухвалі суду необхідно зазначити мотиви й підстави відхилення скарг.

Цих вимог кримінального процесуального закону при перегляді вироку щодо ОСОБА_9 апеляційний суд не дотримався.
За матеріалами справи, вирок місцевого суду, крім потерпілої ОСОБА_10 , оскаржили в апеляційному порядку засуджений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_15 . Останні у свої скаргах та доповненнях до них, наводячи конкретні змістовні доводи, стверджували про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та необґрунтоване засудження ОСОБА_16 Категорично заперечуючи вчинення останнім інкримінованих йому діянь, скаржники, в числі іншого, зазначали про штучне створення доказів обвинувачення, упередженість суду, порушення засади диспозитивності та права обвинуваченого на захист; посилаючись на наявні у справі фактичні дані, вказували на те, що наїзд, імовірно, було вчинено водієм автомобіля «Газель», на передньому крилі якого було виявлено механічні пошкодження, а їх відсутність на автомобілі ОСОБА_9 доводить хибність висновків суду щодо обставин подій, механізму дорожньо-транспортної пригоди та доведеності винуватості засудженого. Тому сторона захисту просила апеляційний суд скасувати ухвалений щодо ОСОБА_9 обвинувальний вирок і закрити кримінальне провадження.
Проте апеляційний суд належним чином не перевірив усіх доводів сторони захисту, не зіставив їх із матеріалами провадження і переконливо не спростував у своєму рішенні. Зокрема, в ухвалі не міститься умотивованих відповідей на аргументи скаржників щодо порушення засади диспозитивності та права ОСОБА_9 на захист, неналежної оцінки доказів, неправильного встановлення механізму дорожньо-транспортної пригоди та непричетності до неї засудженого. Також не наведено в ухвалі відомостей з питань проведення ефективної перевірки тверджень засудженого про штучне створення доказів обвинувачення. Більше того, як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд усупереч ст. 92 КПК по суті поклав обов`язок доказування належності й допустимості доказів обвинувачення на сторону захисту, що є неприпустимим. Крім того, згаданий суд, хоча і провів часткове слідство, замість аналізу доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності й достатності, відхиливши висунуту засудженим на свій захист версію, переважно послався на відображені у вироку фактичні дані, що оспорювалися. При цьому суд апеляційної інстанції, незважаючи на заперечення скаржниками правильності встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, не зіставив характеру виявлених у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень із даними огляду транспортного засобу на предмет наявності чи відсутності на ньому механічних ушкоджень, не перевірив, якою частиною автомобіль контактував із потерпілим у момент наїзду на останнього, котрий рухався. Таким чином, доводи сторони захисту з указаного питання залишилися неспростованими. Не виклавши своєї чіткої правової позиції стосовно всіх аргументів засудженого та його захисника, згаданий суд порушив їхнє право на об`єктивний та неупереджений розгляд кримінального провадження в апеляційному порядку. Отже, завдань кримінального провадження не було виконано.
Допущені порушення є істотними, вони перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку про винуватість чи невинуватість ОСОБА_16 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та правильність чи неправильність юридичної оцінки його дій.
За таких обставин ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_9 не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. Тому це рішення підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Відтак, з огляду на доводи та вимоги, наведені у касаційній скарзі, її слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи, викладені в поданих апеляційних скаргах, а також інші доводи захисника, наведені в його касаційній скарзі, й ухвалити справедливе рішення, яке відповідає ст. 370 вказаного Кодексу.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2