Ухвала
іменем україни
12 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000323 за касаційною скаргою першого заступника прокурора Луганської області на вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 09 лютого 2017 року,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2016 року
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Варварівка Кремінського району Луганської
області, громадянина України, мешканця

АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,

засуджено за частиною 2 статті 286 КК України на 4 роки позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі статті 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном на 2 роки та покладенням на нього обов`язку, передбаченого пунктом 3 статті 76 цього Кодексу.
Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18 березня 2016 року о 20 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем "Nissan Almera", д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Восточна в бік м. Рубіжне Луганської області, в порушення пунктів 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, перевищивши максимальну швидкість по умовам населеного пункту, допустив наїзд передньою правою частиною свого автомобіля на задню частину тулуба пішохода ОСОБА_9 , який на момент наїзду рухався по правому краю проїзної частини вул. Восточна в бік м. Рубіжне Луганської області, внаслідок чого пішохід отримав тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, від яких загинув на місці.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 09 лютого 2017 року вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2016 року щодо засудженого ОСОБА_8 на підставі статті 404 КПК України змінено шляхом виключення зі вступної частини вказівку суду «не працюючий». В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Зокрема, прокурор вказує на безпідставність та необґрунтованість призначення засудженому покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що залишено поза увагою суду апеляційної інстанції.

У запереченнях засуджений ОСОБА_7 просить залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора.

У запереченнях потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказують, що вони підтримують касаційну скаргу прокурора та вважають призначене засудженому покарання м`яким. При цьому, вказують на необізнаність позиції їх представника та те, що він її з ними не узгоджував. Також, вказують на неотримання ними копій судових рішень, що позбавило їх подальшого оскарження.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка частково підтримала касаційну скаргу та вважала за необхідне скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, доводи засудженого, котрий заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, кваліфікація його дій, розмір призначеного основного покарання та форма його відбування в касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Натомість, доводи прокурора щодо м`якості призначеного засудженому покарання без позбавлення його права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, призначаючи основне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким, його наслідки смерть потерпілого, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2007 року народження, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, а також пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Крім того, суд першої інстанції враховував думку потерпілих, які не наполягали щодо призначення засудженому суворого покарання, відшкодування шкоди потерпілій, а також приймав до уваги вибачення засудженого ще до судового розгляду та їх прийняття.

Вказані обставини, дані про особу засудженого, відповідно до яких він виключно позитивно характеризується, наявність по справі декількох обставин, що пом`якшують покарання, в тому числі добровільне відшкодування шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думка потерпілих, надали суду першої інстанції підстави для висновку, що виправлення засудженого можливо без ізоляції від суспільства.

Також, суд першої інстанції, враховуючи наведене та те, що даний злочин скоєно засудженим у тверезому стані, з урахуванням думки потерпілих, які не наполягали на застосуванні щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також те, що його робота пов`язана з керуванням транспортних засобів, вважав можливим не призначати засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З наведеними висновками суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

Колегією судів не встановлено невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій даним матеріалів кримінального провадження.

Так, у клопотанні ПП «Аванта-Трейд», де працює засуджений, вказано на його посадові інструкції, відповідно до яких, окрім іншого, до його посадових обов`язків належить поїздки (відрядження) по регіону з метою просування продукції підприємства на ринках та пошуку потенційних клієнтів, проведення переговорів з клієнтами. Зазначено, що значний обсяг роботи супервайзером пов`язаний з частими пересуваннями по регіону, а для виконання своїх функцій ОСОБА_7 використовує службовий та власний автомобілі. У клопотанні викладено прохання щодо унеможливлення виконання засудженим виконання покладених на нього посадових обов`язків при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таким чином, доводи прокурора щодо використання засудженим службового транспорту, як підставу для застосування додаткового покарання, не підтвердилися. Адже, підприємством вказано на використання засудженим як службового транспортного засобу, а не те, що він має у розпорядженні підлеглих для використання службового транспортного засобу.

Водночас, колегія суддів відмічає, що санкція частини 2 статті 286 КК України містить альтернативні види додаткового покарання та визначається на розсуд суду з урахуванням обставин конкретного провадження, даних про особу винного з наведенням мотивів такого рішення, що і виконали суди першої та апеляційної інстанцій.

Що стосується інших доводів прокурора, то вони оцінюються у сукупності під час призначення покарання у повному обсязі, а не окремо для основного та додаткового покарання.

Вказівки потерпілих на неузгодженість з ними позиції їх представника не можуть бути визначальними для визначення додаткового покарання. При тому, що кореспонденція з судів направлялася на їх адресу та вони могли на будь-якій стадії провадження висловити свою позицію щодо призначеного покарання, оскаржити судові рішення або залучити іншого представника.

Таким чином, колегія суддів не має об`єктивних причин для задоволення касаційної скарги прокурора.

Сам же апеляційний розгляд проведений у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону, а ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 09 лютого 2017 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу першого заступника прокурора Луганської області без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3