Справа № 212/1517/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року м. Кривий Ріг

Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора воєнної прокуратури ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором військової прокуратури Криворізького гарнізону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, громадянина України, військовослужбовця за контрактом, солдата навідника 1 танкового взводу 5 танкової роти 2 танкового батальйону військової частина НОМЕР_1 , не одруженого, дітей не маючого, інвалідом не являється, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, відомості за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000705 від 12 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

13.03.2018 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання слідчий вказав, що Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від

14.01.2015, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-VIII від 15.01.2015, відповідно до ст.106 ч.1 п.п.1, 17, 20, ст.112 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 оголошено проведення, зокрема, на території Дніпропетровської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

30.03.2017 на добровільній основі ОСОБА_5 з одного боку, та Міністерство оборони України в лиці ТВО командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 з іншого боку підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сила України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , військове містечко № НОМЕР_3 ), № 34 від 29.07.2017 (по стройовій частині) солдат ОСОБА_5 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду навідника 1 танкового взводу 5 танкової роти 2 танкового батальйону.

Згідно ст.24 ч.1 п.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від25.03.1992 з 30.03.2017 солдат ОСОБА_5 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст.ст.6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999, ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-XIV від 24.03.1999, та умов укладеного контракту, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

12.12.2017 о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 , діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до цієї частини та виконувати обов`язки військової служби, у порушення вимог ст.ст. 6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 та умов укладеного контракту, без дозволу командування самовільно залишив військову частину, в умовах особливого періоду та направився до місця проживання своїх родичів за адресою: АДРЕСА_4 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 12.03.2018 біля 17 год. 30 хв. солдат ОСОБА_5 був супроводжений представниками Військової служби правопорядку до військової прокуратури Криворізького гарнізону ( АДРЕСА_3 ).

Таким чином, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , військове містечко № НОМЕР_3 ) на навідника 1 танкового взводу 5 танкової роти 2 танкового батальйону вказаної військової частини, у військовому званні солдат, 12.12.2017 о 08 год. 00 хв. діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до цієї частини та виконувати обов`язки військової служби, у порушення вимог ст.ст. 6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 та умов укладеного контракту, без дозволу командування самовільно залишив військову частину, в умовах особливого періоду та направився до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 12.03.2018 біля 17 год. 30 хв. Солдат ОСОБА_5 був супроводжений представниками Військової служби правопорядку до військової прокуратури Криворізького гарнізону ( АДРЕСА_3 .

Діяння ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону України №194-VIII від 12.02.2015) самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

З огляду на кримінальне правопорушення - злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , його особу та інші обставини існують ризики, що він може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Згідно ч. 4 ст.12 КК України даний злочин відноситься до категорії тяжких злочинів.

Зважаючи на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але згідно п.4 ч.2 ст.183 КПК України вказаний запобіжний захід застосовується до не одноразово судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за яким законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Необхідність обрання стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю наступних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які можуть настати, якщо підозрюваний буде залишатись на волі, а саме:

1. Переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

2. Підозрюваний має можливість перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки може не прибувати на виклики, посилаючись на різні нібито форс-мажорні чи поважні обставини, таким чином затягуючи хід досудового розслідування.

3. Залишаючись на волі підозрюваний має можливість вчинити інші кримінальні правопорушення чи продовжити вчиняти правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, а саме продовжити вчиняти зазначений злочин, переховуючись від органів слідства та суду.

В повному обсязі запобігти настанню вказаних ризиків неможливо у випадку застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки підозрюваний ОСОБА_5 тривалий час переховується від представників Військової служби правопорядку до військової прокуратури.

ОСОБА_5 міцних соціальних зв`язків не має, не одружений, діти або інші особи на його утриманні не перебувають, після припинення виплати йому грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю на службі інших офіційних джерел доходів він не має.

З огляду на ці обставини запобігти зазначеним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою неможливо.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи що у ході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні здобуті докази, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченогост.407 ч.4 КК України, та достатні дані вважати, що підозрюваний ОСОБА_5 може вчинити інші кримінальні правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, для запобігання цим ризикам є недостатнім, з метою забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_5 процесуальних обов`язків, керуючись ст.ст. 36, 40, 131, 132, 176-178, 183, 184, 194, 197 КПК України, на підставі викладеного слідчий просив клопотання задовольнити.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити.

У судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_5 суду пояснив, що дійсно самовільно залишив військову частину. Крім того, 12.03.2018 року, перебуваючи за місцем свого мешкання, умисно спричинив тяжкі тілесні ушкодження своєму батькові ОСОБА_7 . Підозрюваний ОСОБА_5 проти задоволення клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не заперечував.

Заслухавши учасників судового засідання, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до висновку про те, що клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Загальним правилом, яке випливає із рішень ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. «Вемгофф проти Німеччини», від 24 липня 2003 р. у справі «Смірнови проти Росії», є те, що особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи. Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.

У справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) ЄСПЛ зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).

ЄСПЛ визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.

ЄСПЛ робить висновок, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Слідчим суддею встановлено, що підозрюваний ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років. Підозрюваний свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнає повністю.

Підозрюваний ОСОБА_5 є військовослужбовцем за контрактом, раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх дітей чи інших непрацездатних осіб на утриманні не має, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків і дає достатні підстави вважати, що, перебуваючи на волі, він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ураховуючи вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, фактичні обставини справи, особу підозрюваного, а також характер вчиненого злочину, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками в справі, слідчий суддя вважає, що є достатні підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Слідчий суддя погоджується з наведеними слідчим підставами для застосування такого запобіжного заходу, оскільки встановлено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Інші більш м`які запобіжні заходи у даних фактичних обставинах не є достатніми, тому що існують ризики, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, тому слідчий суддя не вбачає підстав для можливості застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, як таких, що недостатні для запобігання ризиків та виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Разом з тим відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно із п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

У зв`язку з цим слідчий суддя вважає за необхідне визначити підозрюваному ОСОБА_5 заставу в розмірі сорока прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 193-196, 369-372 КПК України,

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_5 ) на строк 60 днів, тобто до 18 години 00 хвилин 12.05.2018 року.

У порядку ч. 3 ст. 183 та ч. 5 ст. 182 КПК України визначити заставу в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в розмірі 70 480 (сімдесят тисяч чотириста вісімдесят) грн.

У разі внесення підозрюваним, обвинуваченим або заставодавцем застави на депозитний рахунок суду застосовується запобіжний захід у вигляді застави.

На випадок застосування запобіжного заходу у вигляді застави покласти на підозрюваного такі обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкування зі свідками в цьому кримінальному провадженні.

У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення, а підозрюваним, який перебуває під вартою, у той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1