Ухвала

Іменем України
16 січня 2018 р.

м. Київ
Справа № 161/3535/17
Провадження № 51-598 ск 18
Верховний Суд колегією суддів першої палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5

в с т а н о в и в:

вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 травня 2017 року

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Маяки Луцького району
Волинської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
останній раз 30 вересня 2011 року вироком
Луцького міськрайонного суду Волинської області
за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до позбавлення
волі на строк п`ять років чотири місяці та
звільненого умовно-достроково 20 лютого
2015 року на невідбутий строк один рік
вісім місяців двадцять три дні,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
уродженця с. Галичани Горохівського району
Волинської області, жителя
АДРЕСА_2 ,
раніше неодноразово судимого, останній раз
15 лютого 2012 року вироком Горохівського
районного суду Волинської області
за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК
України до позбавлення волі на строк чотири роки
шість місяців, звільненого 17 лютого 2016 року за
відбуттям строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
Цим же вироком вирішено цивільний позов та ухвалено рішення щодо речового доказу.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2017 року вирокмісцевого суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у тому, що вони 3 лютого 2017 року приблизно о 20 годині 00 хвилин, знаходячись на вул. Набережній у м. Луцьку Волинської області, неподалік перехрестя вулиць Ковельській і Набережній, діючи умисно, повторно та за попередньою змовою групою осіб, з метою відкритого викрадення чужого майна ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_6 і завдав один удар ногою по його лівій нозі, внаслідок чого той впав на землю. У цей час ОСОБА_4 із застосуванням фізичної сили, утримуючи потерпілого в положенні лежачи, надягнув куртку ОСОБА_6 на голову потерпілого з метою перешкоджання їх впізнанню. Далі ОСОБА_5 вихопив з рук ОСОБА_6 мобільний телефон марки «Samsung» модель GT-C3322 з сім-карткою вартістю 300 грн і стягнув з пальця руки золоту обручку вартістю 1823 грн 67 коп. Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відкрито викрали майно ОСОБА_6 на загальну суму 2123 грн 67 коп., заподіявши потерпілому майнову шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь в суді першої інстанції, (далі прокурор) просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених внаслідок м`якості. Вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував положення статей 50 і 65 КК України та дійшов помилкового висновку про правильність призначеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання. Стверджує, що суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 419 КПК України не проаналізував усі доводи прокурора та не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та кваліфікація їх дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
Призначаючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наявність у них судимостей. Водночас суд врахував конкретні обставини кримінального провадження, а саме, спосіб викрадення чужого майна, роль і безпосередні дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час і після вчинення грабежу, вартість викраденого майна, дані про особу винних, які на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебувають, задовільно характеризуються за місцем проживання, а також те, що ОСОБА_5 має на утриманні малолітню дитину.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції їх від суспільства та призначив покарання у виді позбавлення волі, яке, відповідно до санкції ч. 2 ст. 186 КК України, за своїм розміром не є мінімальним.

Як вбачається з копії ухвали суду апеляційної інстанції, прокурор вважав призначене ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання у виді п`яти років позбавлення волі м`яким та в апеляційній скарзі просив скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченим покарання п`ять років шість місяців позбавлення волі.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи матеріали кримінального провадження, обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, призначеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зазначивши, що таке покарання є необхідним та достатнім для їх виправлення й попередження нових злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ураховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є явно несправедливим через м`якість, немає.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Суд апеляційної інстанції належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги прокурора, дав на них мотивовану відповідь і обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3