Постанова
Іменем України

10 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 522/20851/16-к
провадження № 51-265 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
представника ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу директора ТОВ «Лагуна-Рені» ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 10 травня 2017 року задоволено клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУ НП в Одеській області про передачу майна, на яке накладено арешт, в оперативне управління, в рамках кримінального провадження за № 00000 від 27 січня 2016 року внесеного до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, частинами 1, 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 212 Кримінального кодексу України (далі - КК). Ухвалено надати дозвіл на передачу нерухомого майна, яке використовувалося ТОВ «Лагуна-Рені», як засоби скоєння кримінальних правопорушень, і на яке накладено арешт Приморським районним судом м. Одеси, на відповідальне зберігання та в оперативне управління Державі, в особі Державного підприємства «Українська паливно-енергетична компанія», що належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України; зобов`язати службових осіб ТОВ «Лагуна-Рені» передати все нерухоме майно, а ДП «Українська паливно-енергетична компанія» прийняти це майно, про що скласти відповідальний акт приймання передачі; зобов`язати службових осіб ДП «Українська паливно-енергетична компанія» провести відповідні реєстраційні дії щодо права енергетичного управління арештованим майном; зобов`язати компетентні органи державної реєстраційної служби провести державну реєстрацію права оперативного управління на арештоване нерухоме майно, що належить ТОВ «Лагуна-Рені»; зобов`язати службових осіб ДП «Українська паливно-енергетична компанія» провести інвентаризацію всього рухомого та нерухомого майна ТОВ «Лагуна-Рені» та скласти акт комісійного опису майна; попередити службових осіб ТОВ «Лагуна-Рені» та ДП «Українська паливно-енергетична компанія» про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 382, 388 КК, за невиконання ухвали суду та за вчинення незаконних дій щодо майна, на яке накладено арешт, контроль за виконанням цієї ухвали в частині зберігання майна покласти на Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, директор ТОВ «Лагуна-Рені» ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду зі скаргою на зазначену ухвалу слідчого судді.
06 червня 2017 року ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області директору ТОВ «Лагуна-Рені» ОСОБА_7 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за його скаргою на підставі частин 3 та 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки рішення слідчого судді у цій справі стосовно передачі майна, на яке накладено арешт в оперативне управління і зобов`язання вчинити певні дії щодо передачі цього майна не може бути предметом апеляційного перегляду у зв`язку з тим, що таке рішення не входить до переліку ухвал визначеного у ст. 309 КК, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі директор ТОВ «Лагуна-Рені» ОСОБА_7 просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУ НП в Одеській області про передачу майна, на яке накладено арешт, в оперативне управління, в рамках кримінального провадження за № 00000 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що прийняте слідчим суддею рішення є незаконним та ухвалено з перевищенням повноважень, оскільки до компетенції слідчих суддів не відноситься розгляд питань про передачу майна на відповідальне зберігання та в оперативне управління. Зважаючи на це, на думку скаржника, апеляційний суд не повинен був відмовляти у відкритті апеляційного провадження на підставі ст. 309 КПК. Вважає, що у даному кримінальному провадженні суди позбавили його, передбаченого п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ч. 2 ст. 1 КПК права на апеляційне оскарження рішення суду, чим обмежили гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі-Конвенція) його право на справедливий суд.
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні представник ОСОБА_6 просила задовольнити касаційну скаргу, прокурор ОСОБА_5 просила у задоволенні касаційної скарги відмовити, а судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 4 ст.424 КПК ухвали слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають, а тому не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Разом з тим, доводи директора ТОВ «Лагуна-Рені» ОСОБА_7 про незаконність ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті провадження, на думку Верховного Суду, є обґрунтованими.
Так, у силу статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ст.7 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться законність та забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповіднодо ст. 370 КПК законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Статтею 9 КПК визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.
У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7цього Кодексу.
Згідно ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Встановлене законодавством апеляційне оскарження судових рішень є складовою права на судовий захист, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи, суспільства та держави.
Право на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Відповідно до положень ст. 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.
У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що учасникам судового процесу має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).
Відповідно до п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року та п. 122 у справі «Кудла проти Польщі» від 26 жовтня 2000 року однією з гарантій, що містяться в ст. 6 Конвенції, є зокрема право на забезпечення ефективного доступу до судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «прав та обов`язків».
За змістом ч. 4 ст.399 КПК на стадії прийняття апеляційної скарги суддя-доповідач вправі прийняти рішення про відмову у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке за формою і змістом відповідає вимогам закону, зокрема ст.370 КПК, а також узгоджується з приписами статей 7-9 КПК.

Як убачається зі змісту ухвали від 10 травня 2017 року, приймаючи рішення про передачу майна належного ТОВ «Лагуна-Рені», на яке накладено арешт, на відповідальне зберігання та в оперативне управління Державі в особі ДП «Українська паливно-енергетична компанія», слідчий суддя виходив із вимог ст. 100 КПК, положення якої регулюють порядок зберігання речових доказів, оскільки згадане майно, яке є специфічним майновим комплексом, котрий включає в себе систему трубопроводів, резервуарний парк, електричне, насосне та інше обладнання, було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Разом з тим, вирішуючи питання про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що при передачі майна, на яке накладено арешт, на відповідальне зберігання та в оперативне управління, слідчий суддя формально посилаючись на положення ст. 100 КПК, не конкретизував, який саме застосував порядок регулювання правового режиму майна з визначених у цій статті.
Ураховуючи те, що в апеляційній скарзі директор ТОВ «Лагуна-Рені» ОСОБА_7 , ставлячи під сумнів правильність встановлення заходів забезпечення кримінального провадження слідчим суддею внаслідок перевищення своїх повноважень, прямо вказував на те, що кримінальний процесуальний закон не передбачає передачу арештованого майна в оперативне управління іншій юридичній особі, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку, апеляційна скарга представника ТОВ «Лагуна-Рені» в особі директора - ОСОБА_7 , підлягала розгляду в порядку апеляційної процедури на підставі п. 6 ст. 9 КПК. Прийняття такого рішення, відповідатиме вимогам розумності й справедливості, що охоплюється сферою застосування пункту 1 статті 6 Конвенції та гарантіями щодо справедливого суду, якими він наділяє сторони провадження.
Таким чином, рішення судді апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у даній справі було прийняте без урахування основних засад кримінального провадження і обмежило право учасників судового провадження на доступ до правосуддя та справедливий судовий розгляд такою мірою, що це було не сумісно з положеннями ст. 6 Конвенції.
Зазначене порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, передбачених у ч. 1 ст. 412 КПК, оскільки воно перешкодило суду належним чином забезпечити права та законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПКта призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції під час якого слід урахувати наведене та ухвалити законне, обґрунтоване і умотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу директора ТОВ «Лагуна-Рені» ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 10 травня 2017 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3