АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/790/1550/17 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Категорія : у порядку КПК України
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
власника майна - ОСОБА_7 ,
представника власника майна - ОСОБА_8

Постановляючи вказану ухвалу слідчий суддя, враховуючи можливість використання даного майна як доказ у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, виходячи з того, що слідчим доведено необхідність накладення арешту на вказану квартиру з забороною розпорядження, так як присутній ризик відчуження майна, передбачений абзацом другим ч.1 ст.170 КПК України прийшов до висновку про часткове задоволення клопотання слідчого.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 06.09.2017 року, оскільки клопотання слідчого було розглянуто в його відсутність. З вказаною ухвалою він ознайомився через ЄДРСР 14.09.2017 року. Скасувати ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 06.09.2017 року та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого.
В обґрунтування скарги зазначив наступне. При постановлені оскаржуваної ухвали слідчий суддя не врахував, що ОСОБА_7 є законним власником квартири на підставі договору купівлі - продажу від 16.08.2017 року, який був укладений маж ним та ОСОБА_10 . При цьому, право власності на квартиру ОСОБА_10 було набуто на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2017 року. Зазначена квартира не є речовим доказом у розумінні ст.98 КПК України, а ОСОБА_7 не є підозрюваним по даному кримінальному провадженню. Злочин, передбачений ч.3 ст.190 КК України не відноситься до кримінальних правопорушень, за вчинення яких, відповідно до ст.96-1 КК України може бути застосована спеціальна конфіскація. Слідчим не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 має намір на відчуження даної квартири, у зв`язку з чим даний ризик. Вказані факти не були прийняті до уваги слідчим суддею.
Вислухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає можливим поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 06.09.2017 року, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи з наступного.
Колегія суддів вважає за можливе поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 06.09.2017 року, враховуючи, що при постановлені ухвали він був відсутність, з ухвалою апелянт ознайомився 14.09.2017 року.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
На обґрунтування клопотання слідчий зазначає, що органом досудового розслідування здійснюється розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах. В ході досудового слідства встановлено та об`єктивними обставинами кримінального правопорушення підтверджено, що предметом злочину є квартира АДРЕСА_1 .
Слідчий посилаючись на ч.ч. 1,2 ст. 170, ч.1 ст.98 КПК України вказав, що у органу досудового розслідування виникла необхідність накладення арешту, а саме позбавлення осіб права на відчуження, розпорядження на зазначене майно, оскільки існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Встановлені достатні підстави вважати, що вказане майно відповідає наступним критеріям доказу: зберегло на собі його сліди; містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час вказаного кримінального провадження; є предметами, що були об`єктом кримінально протиправних дій.
Відповідно до вимог ст.ст.214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.
Слідчий суддя в ході судового розгляду дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для арешту майна, оскільки вказане нерухоме майно відповідає критеріям ст.98 КПК України, враховував можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні.
Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у такий спосіб як арешт майна, слідчий суддя вважав доцільним, оскільки в даному випадку такий спосіб забезпечує запобігання можливості його відчуження, розпорядження, передачі майна.
Згідно зі ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України). Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Відповідно до вимог ст.ст. 214, 223 КПК України, після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів. Повідомлення про підозру, відповідно до ст.276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчинені кримінального правопорушення.
Тому відсутність повідомлення про підозру у кримінальному правопорушенні не позбавляє права звернутися з клопотанням про арешт майна для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України.
Посилання апелянта, що квартира АДРЕСА_1 речовим доказом в рамках кримінального провадження не визнавалась, а відтак відсутні підстави для віднесення вказаної квартири до речових доказів не заслуговують на увагу, оскільки при накладенні арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПКУ України. При цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.
Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Слідчий суддя вважав розумним та співрозмірним обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для скасування або зміни ухвали слідчого судді, за доводами апеляційної скарги не вбачає.
Керуючись ст.ст.392,405,407,419,422,423 КПК України, колегія суддів, -
Поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 06 вересня 2017 року задовольнивши клопотання.
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.
Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2017 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді -