Справа № 461/555/18
Провадження № 1-кп/461/229/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.02.2018 року м.Львів
Колегія суддів Галицького районного суду м.Львова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
В підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та скерування обвинувального акту до Апеляційного суду Львівської області для вирішення питання територіальної підсудності справи.
Обвинувачена та її захисник проти клопотання прокурора не заперечили.
Заслухавши клопотання прокурора та думку обвинуваченої з приводу такого, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Вирішуючи питання про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, крім положень ст.ст.177, 178 КПК України, враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Заслухавши думку прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, доводи підозрюваної та її захисника, які клопотання не заперечили, враховуючи положення ст.ст.177, 178 КПК України, також те, що строк тримання під вартою підозрюваної ОСОБА_6 закінчується, вважаю, що запобіжний захід у виді тримання під вартою підозрюваній не може бути замінено більш м`яким, оскільки ризики, які мали місце при обранні підозрюваній запобіжного заходу не зменшились, а тому приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та підозрюваній ОСОБА_6 слід продовжити термін тримання під вартою.
Як вбачається із обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, на території Луганської області.
Згідно ч.1 ст.32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Таким чином, суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду станом на момент вчинення певних процесуальних дій.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.34 КПК України, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.
Згідно ч.3 ст.34 КПК України, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.
Приймаючи до уваги наведене, зокрема те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину вчиненого поза межами територіальної юрисдикції Галицького районного суду м. Львова, а в обвинувальному акті зазначено місце інкримінованої обвинуваченій злочинної діяльності, суд приходить до висновку про необхідність направлення обвинувального акту до Апеляційного суду Львівської області для вирішення питання про підсудність вищевказаної справи в порядку встановленому ч.3 ст.34 КПК України.
Керуючись ст..ст. 32, 34, 197, 199, 314, 369 КПК України, -
Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою до 02.04.2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3