№ 336/2195/17
пр.№ 1-кп/336/253/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2017 року м. Запоріжжя Шевченківс1ький районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадженні відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вільнянська Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
З 03 березня 2014 року солдат ОСОБА_4 проходив військову службу за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді санітарного інструктора протитанкового артилерійського дивізіону.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 3- 6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.
14 грудня 2016 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно без поважних причин залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, проводив час на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилявся від проходження служби до 11 квітня 2017 року, тобто тривалістю понад один місяць.
11.04.2017 року ОСОБА_4 самостійно з`явився до військової прокуратури Запорізького гарнізону зі зізнанням.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав вину у вчиненні кримінально караного посягання проти встановленого порядку несення військової служби і дав детальні показання про мотиви і фактичні обставини вчинення описаних дій.
Пояснив, що він проходив військову службу за контрактом, на 2 місяці його направляли у зону антитерористичної операції. Через конфлікти з начальницьким складом у грудні 2016 року залишив військову частину та поїхав додому, на телефоні дзвінки не відповідав, а у квітні 2017 року з явився до воєнної прокуратури. У вчиненні злочину щиро кається.
За згодою учасників судового провадження та в силу ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової служби за контрактом без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
При призначенні покарання суд виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують його покарання.
Обвинувачений вперше скоїв тяжкий злочин. У вчиненому щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні істини, що суд визнає як обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про застосування до ОСОБА_4 амністії та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки останній є приймав участь в антитерористичній операції.
Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував проти застосування до нього акту амністії.
Статтею 2 Закону України « Про амністію у 2016 році» передбачено, що звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судом, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та статті 9 цього Закону.
Вчинене обвинувачений злочин в силу ст. 12 КК України не є особливо тяжким.
Як вбачається з довідки № 233 від 01.02.2017 року, виданої військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 дійсно безпосередньо брав участь в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в період з 29.09.2015 року по 09.11.2015 року.
Він також отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 08.09.2017 року та військовим квитком серії НОМЕР_3 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 31.07.2017 року.
Крім того, на обвинуваченого не розповсюджуються обмеження, передбачені у 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст. 9 цього Закону, що, в сукупності, є підставою для звільнення від відбування покарання, призначеного ОСОБА_4 відповідно до ст. 2 вказаного закону.
Заходи забезпечення у кримінальному провадженні застосовані не були.
Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст. ст. 85, 86 КК України, ст. ст. 2, 10, 13, 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст. ст. 373, 374 КПК України,
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного цим вироком.
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя ОСОБА_1