11-сс/775/453/2017(м)

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурорів ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

підозрюваного ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі кримінальне провадження №0001452 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2017 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, українця, громадянина України, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за підозрою у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України, -

в с т а н о в и л а:

19 вересня 2014 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001452 за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.1 ст.358, ч.1, ч.2 ст.365, ч.2 ст.162, ч.3 ст.368, ч.1 ст.425, ч.2 ст.146, ч.2 ст.127 КК України.

Відповідно до матеріалів досудового слідства, 14 вересня 2014 року, близько 15 годин 30 хвилин, на виконання спільного умислу вчинення злочину, із відома та за погодженням із невстановленим організатором, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інші військовослужбовці, діючи за попередньою змовою групою осіб, знаходячись на території АЗС «БРСМ - Нафта», що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Леніна, 1, наздогнали автомобіль марки «Таврія», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_13 , заблокували його, застосовуючи фізичну силу, проти волі ОСОБА_13 , відкрито заволоділи ним та примусово посадили його на заднє сидіння автомобіля марки «Hummer», чим протиправно позбавили ОСОБА_13 права на вільне пересування та обрання за своєю волею місце свого знаходження.

Після цього ОСОБА_13 перевезли на територію дитячого оздоровчого табору ім. В. Терешкової, який розташований за адресою: вул. Гаванська, 11, м. Дніпро, де незаконного його утримували позбавляючи волі до 15 жовтня 2014 року.

15 жовтня 2014 року, продовжуючи свої злочинні дії, на виконання спільного умислу вчинення злочину, із відома та за погодженням із невстановленим організатором, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та інші військовослужбовці, діючи за попередньою змовою групою осіб, продовжуючи незаконно позбавляти волі ОСОБА_13 , діючи проти його волі, перевезли його на територію будинку АДРЕСА_2 та далі незаконно тримали його у цьому місці до 12 грудня 2014 року часу визволення ОСОБА_13 співробітниками правоохоронних органів.

У результаті викрадення та незаконного позбавлення волі ОСОБА_13 близько 3-х місяців за вищевказаних обставин йому була спричинена моральна та фізична шкода, яка виразилася: у позбавленні його права вільно рухатися і пересуватися, вільно обирати місця свого перебування за своїм бажанням; знаходженні весь цей час у стані залякування щодо можливого позбавлення його життя, розправою над родичами і знайомими; неналежному отриманні харчування і питної води, що призводило до виснаження організму.

Крім того, у період з 14 вересня 2014 року по 15 жовтня 2014 року, ОСОБА_10 , за попередньою змовою з вказаними військовослужбовцями батальйону спеціального призначення в/ч НОМЕР_2 НГУ, із застосуванням фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, з метою примусити потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього відомості, а так само з метою покарати його за дії, скоєні ним, чи у скоєнні яких він підозрюється, проводили допити ОСОБА_13 , направлені на його залякування, під час яких, серед іншого, з`ясовувалися питання причетності ОСОБА_13 до витоку персональних даних військовослужбовців батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у мережу Інтернет. Вказані допити супроводжувалися нанесенням побоїв ОСОБА_13 , погрозами і залякуваннями, направленими щодо фізичної розправи над ним, його рідними та знайомими.

Також, під час тримання ОСОБА_13 з 14 вересня 2014 року по 15 жовтня 2014 року в приміщенні туалету будівлі «Медпункту» дитячого оздоровчого табору ім. В.Терешкової до останнього вчинялися дії, направлені на заподіяння страждань, які виразились у триманні ОСОБА_13 у холодному та вологому приміщенні із наданням йому малої кількості їжі та води, що призводило до виснаження організму викраденого.

10 листопада 2017 року відносно ОСОБА_10 складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.127 КК України.

Постановою слідчого від 21 листопада 2017 року підозрюваний ОСОБА_10 оголошений у розшук.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 22 листопада 2017 року задоволено клопотання старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області ОСОБА_14 про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного ОСОБА_10 для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

24 листопада 2017 року ОСОБА_10 затримано у порядку ст.208 КПК.

25 листопада 2017 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.127 КК України, а саме: у викраденні та незаконному позбавленні волі ОСОБА_13 , за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, із застосуванням зброї, здійснюване протягом тривалого часу, а також у катуванні, тобто умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного, морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення з метою залякування та отримання від потерпілого визнання, а так само з метою покарати його за дії, скоєні ним чи у скоєнні яких він підозрюється, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2017 року клопотання слідчого задоволено, обрано щодо підозрюваного ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Маріупольському слідчому ізоляторі УДПтСУ в Донецькій області на 60 днів до 22 січня 2018 року включно.

На зазначене судове рішення до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 , в якій апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_14 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_10 .

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що ухвала є незаконною та підлягає скасуванню, бо прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права; підозра є недоведеною та не відповідає поняттю «розумності підозри», зазначеної у статті 5 §1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; вважає, що відповідно до ст.177 КПК України обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою є недоцільним.

Крім того, вказує, що судово-психологічна експертиза ОСОБА_13 №2987/16-61 від 21.03.2016 року, на яку посилається, як на доказ «обґрунтованості підозри» сторона обвинувачення, проведена з грубими порушеннями та є неналежним доказом. Зокрема, експертом використано методику, що не пройшла державну атестацію, під час проведення експертизи використано електронну поліграфну систему. Також на вирішення експертизи поставлені питання не передбачені «Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», відповідь на які носять явно правовий, а не експертний характер, що є порушенням вимог ч.1 ст.242 КПК України, відповідно до яких проведення експертизи для з`ясувань питань права не допускається.

Також, захисник наголошує, що слідчий суддя, при постановленні оскаржуваної ухвали, не дотримався вимог ст.178 КПК України, у тому числі не врахував в повній мірі та належим чином міцність соціальних зав`язків підозрюваного ОСОБА_10 , обставини, які характеризують його особу, зокрема те, що він не судимий, характеризується виключно позитивно, одружений, має статус учасника бойових дій, є інвалідом другої групи. Підозрюваний ОСОБА_10 нагороджувався пам`ятним нагрудним знаком «Іловайськ-2014», медаллю «Захисника України». Він жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватись від слідства чи суду. Зазначені обставини свідчать про те, що перебуваючи на волі, він не буде вчиняти спроб втечі та належним чином буде виконувати процесуальні обов`язки.

Вважає, що стороною обвинувачення не доведено наявності всіх обставин, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а судом не обґрунтовано жодного з цих ризиків при обранні найсуворішого запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 .

Крім того, наголошує на тому, що слідчий суддя, при застосуванні щодо підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, та не обґрунтував у рішенні незастосування застави.

Заслухавши суддю-доповідача, підозрюваного ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2017 року щодо ОСОБА_10 скасувати, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про застосування щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити, обрати до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжній захід у вигляді домашнього арешту або особистої поруки; прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, відстоювала законність та обґрунтованість прийнятого рішення, просила ухвалу слідчого судді залишити без змін; ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , народних депутатів України, які брали на себе зобов`язання про те що вони поручаються за виконання підозрюваним ОСОБА_10 покладених на нього обов`язків відповідно до ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу; ознайомившись з витребуваними та наданими матеріалами, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню за таких підстав.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.176-178, 182, 183, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може ухилитись від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Обираючи відносно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходив з тяжкості інкримінованих йому злочинів та з огляду на забезпечення в подальшому належної процесуальної поведінки обвинуваченого, запобігання перешкод слідству по справі та запобігання продовження злочинної діяльності.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінив в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він підозрюється, його вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини, нагород; репутацію підозрюваного, відсутність судимостей.

Доводи захисту про те, що органами досудового розслідування не доведено обґрунтованість підозри ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, спростовуються матеріалами провадження.

Наявність підозри у вчиненні ОСОБА_10 інкримінованих правопорушень обґрунтовано зібраними у кримінальному проваджені доказами, зокрема, протоколами допитів потерпілого ОСОБА_13 , свідків, протоколами слідчих дій, а також речовими доказами в їх сукупності, на що свою увагу звернув слідчий суддя при ухвалені судового рішення.

В суді першої інстанції при розгляді клопотання про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу був допитаний потерпілий ОСОБА_13 , який підтвердив та наполягав на тому, що саме ОСОБА_10 вчинив у відношенні нього злочини, за обставин, які викладені у підозрі, стверджував, що у зв`язку з розслідуванням даного кримінального провадження на нього здійснюється тиск та існує реальна небезпека та загроза його життю та здоров`ю з боку осіб, які підтримують ОСОБА_10 .

Дослідивши надані матеріали слідчий суддя обґрунтовано взяв до уваги свідчення потерпілого ОСОБА_13 щодо вчинення у відношенні нього злочинів озброєною групою, якою керував ОСОБА_10 .

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Неможна не погодитися з посиланням слідчого на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

У матеріалах клопотання достатньо наявних даних, які указують на факти, що ОСОБА_18 міг вчинити указане правопорушення і такі є переконливим для суду.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя, вирішуючи питання про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходив не з точки зору їх доведеності, а з точки зору допустимості прийти до висновку, що підозрювана особа могла вчинити кримінальні правопорушення за викладених обставинах.

Висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду, адже факти, які є підставою для підозри ще не досягли рівня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, яке відбувається на наступному етапі кримінального процесу.

Тому слідчий суддя, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, лише визнав, що причетність ОСОБА_10 до вчинення кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього такого обмежувального заходу, як тримання під вартою.

Слідчий суддя обґрунтовано зазначив, що на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , зазначені в апеляційній скарзі, що докази, на яких ґрунтується підозра у вчиненні ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України, є недостатні та недопустимі.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчим та прокурором доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України, чому судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Не знайшли свого підтвердження доводи захисту і у той частині, що ОСОБА_10 підозрюється у вчинення кримінального правопорушення середньої тяжкості, слідчий суддя безпідставно при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під ватою не визначив розмір застави, що передбачено ч.3 ст.183 КПК України.

Дійсно, за загальним правилом, відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених законом.

Але у виключних випадках, визначених ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави.

Випадки, перелік яких встановлено в ч.4 ст.183 КПК, є вичерпним та п.1 ч.4 ст.183 КПК передбачає, що слідчий суддя, суд має право не визначити розмір застави щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючі, що підозрюваний ОСОБА_10 переховувався від органів досудового розслідування, підозрюється у вчинені злочину із застосуванням насильства та погрозою його застосування, слідчий суддя прийшов до правильного висновку щодо задоволення клопотання слідчого та відсутності підстав для визначення розміру застави.

Підозрюваному ОСОБА_10 пред`явлена підозра у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.127, ч.2 ст.146 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості.

Слідчим та прокурором доведена наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний може впливати на потерпілого ОСОБА_13 , переховуватись від органів досудового розслідування, у зв`язку з чим слідчий суддя прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що на даний час існують певні ризики, передбачені ст.177 КПК України, ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, перебуваючи на волі під страхом суворого покарання може продовжувати переховуватися від органів досудового розслідування, до затримання перебував у розшуку, може незаконно впливати на свідків, потерпілого та перешкоджати кримінальному провадженню, тому існує об`єктивна загроза його втечі.

Слідчим суддею зазначеним обставинам при розгляді клопотання слідчого було надано належної оцінки з точки зору його конкретності та обґрунтованості, відповідності вимогам процесуального закону, на думку колегії суддів усі вони обґрунтовано покладені у висновок слідчого судді про наявність підстав для застосування щодо підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд обґрунтовано послався на рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року, який в своєму зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Застосування більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені КПК України, є недоцільним, так як не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного та цього не може бути достатнім для запобігання зазначених ризиків, тому клопотання захисту про можливість обрання підозрюваному ОСОБА_10 запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту та особистої поруки задоволенню не підлягають.

Доводи захисту про те, що підозрюваний ОСОБА_10 підпадає під дію ст.2 Закону України «Про амністію у 2016р.», у зв`язку з чим не може утримуватися під вартою, є передчасними та не ґрунтуються на вимогах зазначеного закону, а саме ст.9 Закону України «Про амністію у 2016р.», яка виключає застосування амністії до осіб , яких засуджено за злочин, передбачений ст.127 КК України.

Ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.ст.176-178, 182, 183, 194КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176-178, 182, 183, 194, 404, 407, 412, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2017 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 залишити без змін.

У задоволенні клопотання про обрання запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту та особистої поруки - відмовити.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2