Справа №488/2460/16-к 28.11.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/716/17 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 119 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000900 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, який має середню-спеціальну освіту, працюючого за усною домовленістю, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 26 червня 2003 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільненого 21 січня 2006 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 місяці 22 днів;
- 7 червня 2006 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 3 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, звільненого 2 жовтня 2008 року по відбуттю строку покарання;
- 21 липня 2011 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 4 ст. 296, ст. 198, ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільненого 22 серпня 2014 року по відбуттю строку покарання
- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_9 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині засудження ч. 1 ст. 119 КК України, та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити 8 років позбавлення волі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року ОСОБА_7 визнанов винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зараховано строк тримання під вартою в період з 17 квітня 2016 року по 18 липня 2017 року з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено стягнути на користь держави процесуальні витрати пов`язані з залученням експерта на загальну суму 6350,88 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю його висновків, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у застосуванні закону, що не підлягав застосуванню та через неповноту судового розгляду в частині ненадання судом оцінки показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Вказує, що висновки суду щодо спричинення потерпілому ОСОБА_12 обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень з необережності не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Стверджує, що суд у вироку лише послався на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , проте належної юридичної оцінки цим доказам не надано.

Вважає, що висновки суду щодо отримання ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень внаслідок одного незначного удару ОСОБА_7 у область голови потерпілого, що призвело до його подальшого падіння і удару потиличною ділянкою голови о землю, є помилковими та не підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами.

Наголошує, що з урахуванням характеру застосованого ОСОБА_7 насильства, можливо зробити висновок, що останній діяв з непрямим умислом, тобто спричиняючи ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження він усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його негативні наслідки і хоча не бажав, та свідомо припускав їх настання.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом визнано доведеним, що 5 квітня 2016 року приблизно в період з 14.00 год. по 22.00 год., обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого тимчасового проживання на території домоволодіння АДРЕСА_2 , разом із іншими мешканцями названого домоволодіння ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та потерпілим ОСОБА_12 , вживав спиртні напої.
В зазначений період часу між обвинуваченим та потерпілим, які знаходились на подвір`ї названого домоволодіння, виник конфлікт.
Під час конфлікту ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи наміру на спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень та не передбачаючи наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявивши, тим самим, злочинну недбалість, наніс потерпілому один удар рукою в область обличчя. Внаслідок нанесеного ОСОБА_7 удару ОСОБА_12 , який також знаходився в стані алкогольного сп`яніння, сидячи в цей час навприсядки на стільці, не втримавшись на ногах, упав на землю, вдарившись лівою частиною голови. В результаті удару о землю, потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді субдурального крововиливу у тім`яно-скроневу область зліва та тотального субарахноїдального крововиливу лівої півкулі головного мозку, які ускладнились набряком и набуханням речовини головного мозку с подальшим вклиненим столових структур у великий потиличний отвір. Вказані тілесні ушкодження в своєї сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння.
Потім, ОСОБА_12 встав с землі, та, отримавши первинну медичну допомогу від ОСОБА_14 , разом із останньою, ОСОБА_15 і обвинуваченим ОСОБА_7 продовжив вживати спиртні напої, а через деякий незначний час, відмовившись від запропонованого ОСОБА_15 виклику карети швидкої медичної допомоги, пішов спити до будинку.
Того ж дня, близько 22 години, ОСОБА_12 за викликом знайомих був доставлений каретою швидкої медичної допомоги до Жовтневої центральної районної лікарні, де 15 квітня 2016 року внаслідок черепно-мозкової травми у вигляді вище перелічених тілесних ушкоджень настала його смерть, яка має прямий причинний зв`язок із названими тілесними ушкодженнями.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок суду без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 91 КПК України підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд провадиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Так, як вбачається з обвинувального акту, органом досудового розслідування встановлено, що 5 квітня 2016 року в період з 14.00 до 22.00 год., ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого тимчасового проживання у будинку, розташованому по АДРЕСА_2 , разом з ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 розпивали спиртні напої.
Близько 22.00 год. цього ж дня, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно наніс ОСОБА_12 не менше 4-х ударів руками та ногами в область голови, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді рани у потиличній області з права, осередкового крововиливу у м`які покрови голови, субдурального крововиливу у тім`яно-скроневій області зліва та тотального субарахноїдального крововиливу лівої півкулі головного мозку, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер у Жовтневій ЦРЛ.
Суд першої інстанції ухваливши вирок вийшов за межі висунутого органом досудового розслідування обвинувачення.
Так, суд першої інстанції визнав доведеним, що розпивання спиртних напоїв за участю ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 відбувалося не у будинку, як встановлено органному досудового розслідування, а на території домоволодіння по АДРЕСА_2 . Конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник на подвір`ї названого домоволодіння, однак, місце конфлікту у обвинувальному акті не вказано.
Також судом першої інстанції, всупереч вказаним нормам КПК України, у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, не зазначено обставини суспільно-небезпечного діяння, а саме, місце нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 удару потерпілому ОСОБА_12 , хоча таке відрізняється в показаннях обвинуваченого та свідків. Місце спричинення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень не вказано і в обвинувальному акті.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії), п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії, п. 34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглянути у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції, п. 54).

Зазначене вище свідчить, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого органом досудового розслідування обвинувачення, чим порушив вимоги ст. 337 КПК України, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлені порушення, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Однак, положеннями КПК України не врегульовані питання кримінального провадження, які полягають у вищенаведених порушеннях судом норм кримінального процесуального Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Значення загальних засад полягає в тому, що вони мають вищий ступінь нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та для подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Враховуючи наведені положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження законності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя (п. 2, 13, 14 ч. 1 ст. 7 КПК України), ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції із підготовчого судового засідання.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, як така, що містить вимоги про скасування вироку.

У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, суд апеляційної інстанції не вирішує питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність покарання.

При новому судовому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене, усунути вказані в ухвалі порушення, перевірити відповідність обвинувального акту вимогам КПК України, перевірити доводи викладені у апеляційній скарзі та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.

Оскільки не зменшились ризики, які були наявні при застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне залишити раніше обраний обвинуваченому запобіжний захід той же тримання під вартою, та продовжити строк тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 тримання під вартою продовжити до 26 січня 2018 року включно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: