Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 21 вересня 2017 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005944 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 .

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2016 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) вироком Київського районного суду м. Харкова від 11 травня 2000 року за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року позбавлення волі; 2) вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2002 року за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненого 09 вересня 2003 року в зв`язку з амністією; 3) вироком Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2004 року за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 185 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі; 4) вироком Первомайського районного суду Харківської області від 06 березня 2009 року за ст. 391 КК України на 1 рік 5 днів позбавлення волі, звільненого 03 квітня 2009 року по відбуттю строку покарання; 5) вироком Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2013 року за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі, звільненого 27 серпня 2013 року по відбуттю строку покарання,

засуджено:

- за ч. 2 ст. 125 КК України на 2 роки обмеження волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК України шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2016 року вирок суду першої інстанції змінено: в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України скасовано та кримінальне провадження закрито в зв`язку з відсутністю складу злочину згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В решті вирок суду залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за: умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя; відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
ОСОБА_6 , будучи особою, раніше неодноразово судимою за вчинення кримінальних правопорушень, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення не став та знову вчинив ряд кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Так, 24 листопада 2015 року близько 23.35 год., ОСОБА_6 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в автомобілі ВАЗ 2111, д.н. НОМЕР_1 разом з ОСОБА_7 , проїжджаючи повз будинок № 108 на пр. Тракторобудівників у м. Харкові, під час сварки на ґрунті ревнощів, наніс останньому близько 5 ударів ножами в область шиї та обличчя, таким чином спричинивши потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Протиправні дії ОСОБА_6 тривали до того часу, поки водій автомобіля ОСОБА_8 не почав робити зауваження та не заспокоїв останнього.

Крім того, 24 листопада 2015 року близько 23.50 год., перебуваючи у вказаному автомобілі, після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ОСОБА_6 зажадав від останнього викласти з кишень на сидіння автомобіля всі наявні при ньому грошові кошти та стартовий пакет до мобільного телефону, після чого відкрито заволодів ними та з місця вчинення злочину зник, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 100 грн.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого. Обґрунтовуючи свої вимоги стверджує, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України при перевірці доводів апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання належним чином не перевірив їх, обґрунтованих відповідей не дав та залишив поза своєю увагою ряд обставин вчинення злочину, тяжкість наслідків, що настали, а також дані про особу засудженого, які наводив прокурор.

Крім того, зазначає, що в ході апеляційного розгляду було встановлено, що потерпілий не має претензій до засудженого та відмовляється від обвинувачення стосовно останнього за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, однак апеляційний суд, всупереч вимогам п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, прийняв рішення про закриття кримінального провадження в цій частині в зв`язку з відсутністю складу злочину. При цьому, свого рішення в цій частині взагалі не мотивував. Також наголошує, що приймаючи рішення про закриття кримінального провадження в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, апеляційний суд всупереч вимогам кримінального процесуального закону, не застосував викладеної в постанові Верховного суду України № 5-249 кс 15 від 21 січня 2015 року правової позиції та не дослідив безпосередньо доказів, надавши, при цьому, їм іншу оцінку ніж ту, що дав суд першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.

Відповідно до ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

При цьому, однією із складових обґрунтованості судового рішення є дотримання закріпленої у ст. 23 КПК України засади безпосередності дослідження доказів. Згідно з цим приписом не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що при постановленні ухвали апеляційного суду зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано не було.
Як убачається зі справи, не погодившись з вироком суду першої інстанції засуджений ОСОБА_6 , його захисник ОСОБА_9 , потерпілий ОСОБА_7 та прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції подали апеляційні скарги.
Засуджений та його захисник просили вирок суду скасувати в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України і закрити провадження в зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, а також оспорювали винуватість засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, з наведенням відповідних мотивів на обґрунтування такої позиції (а.с. 198, 220-225, 238-246).
Потерпілий ОСОБА_7 ставив питання про скасування вироку суду в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, наполягаючи на невинуватості останнього у вчиненні вказаного злочину та посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження (а.с. 204 - 207).
Прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції просив скасувати вирок суду в частині засудження за ч. 2 ст. 125 КК України і кримінальне провадження закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, а також не погоджуючись із призначеним покаранням за ч. 2 ст. 186 КК України ставив питання про ухвалення нового вироку в цій частині з призначенням більш суворого покарання (а.с. 199 203, 248 - 252).
За результатами апеляційного розгляду, суд ухвалив рішення про залишення без задоволення поданих апеляційних скарг та, водночас, вирок районного суду змінив, скасувавши його в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України і кримінальне провадження закрив за відсутністю складу злочину згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

При цьому, як видно зі змісту ухвали, суд не навів у ній конкретних мотивів прийнятого рішення, які б ґрунтувалися на оцінці поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності і взаємозв`язку відповідно до вимог ст. 94 КПК України та на вимогах закону.

Не обґрунтувавши жодним чином підстав для залишення без задоволення апеляційних вимог потерпілого та прокурора щодо необхідності закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, суд без дослідження доказів, покладених в основу вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні вказаного злочину, прийняв рішення про необхідність закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Залишивши без задоволення апеляційні вимоги потерпілого та сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, апеляційний суд не перевірив належним чином доводів на обґрунтування такої позиції та відповідної оцінки цим твердженням не дав.

Крім того, скасувавши вирок суду в частині засудження за ч. 2 ст. 125 КК України, апеляційний суд не прийняв будь-якого рішення щодо покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, яке суд першої інстанції призначав з урахуванням сукупності злочинів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 КК України та з урахуванням положень ст. 72 КК України.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції свідчить про формальний підхід до розгляду апеляційних скарг та невідповідність її вимогам статей 370, 419 КПК України.

За таких обставин, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції скасуванню, як така, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Під час нового розгляду апеляційний суд повинен врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження та ухвалити справедливе рішення, яке б відповідало положенням ст. 370 КПК України.
При цьому, у разі підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України в тому ж об`ємі та за наявності тих же даних про його особу і обставини, яка обтяжує покарання, доводи прокурора про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого вважати безпідставними. В зв`язку з цим, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIIІ від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3