Справа №490/2698/15-к 04.04.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/305/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
4 квітня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень № 0001772, 002817, 0000949, за апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, який має повну загально-середню освіту, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України
та
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який має повну загально-середню освіту, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,
визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_11 ,
обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_7

захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,

Короткий зміст вимог апеляційних скарг захисників.
Захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року, пом`якшити покарання призначене ОСОБА_9 . На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-УІІІ, з дотриманням положень ст. 5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_9 відбуте ним покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року з 28 травня 2015 року по 30 жовтня 2017 року, а саме з 28 травня 2015 року до 28 жовтня 2015 року та з 3 серпня 2016 року по 30 жовтня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Захисник ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 2 та ч. З ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України, із застосуванням положень ст. 69-1 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до покарання призначеного ОСОБА_7 за оскаржуваним вироком, частково приєднати покарання призначене вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року і остаточно призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону від 26 листопада 2015 № 838-VI11, з дотриманням положень ст. 5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 , у строк позбавлення волі строк попереднього ув`язнення, а саме, з 19 травня 2015 року по день ухвалення апеляційним судом відповідного процесуального рішення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року:

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 185 КК України і призначено покарання за ч. 2 ст.185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначено ОСОБА_9 покарання за сукупністю злочинів у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст.70 КК України до покарання, призначеному за цим вироком, частково приєднано покарання призначене вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року і остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Ухвалено рахувати обвинуваченому ОСОБА_9 строк відбування покарання з дня набрання вироком законної сили, та, згідно ч. 4 ст. 70 КК України, зараховано покарання відбуте за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року, з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України, в період з 3 серпня 2016 року по 20 червня 2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначено обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до покарання, призначеному за оскаржуваним вироком, частково приєднано покарання призначене вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року і остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Ухвалено рахувати обвинуваченому ОСОБА_7 строк відбування покарання з дня набрання вироком законної сили, та зараховано йому, згідно ч. 4 ст. 70 КК України, покарання відбуте за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року, з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України, в період з 24 грудня 2015 року по 20 червня 2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалено залишити без розгляду цивільні позови ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .
Узагальнені доводи апеляційних скарг захисників.
Захисник ОСОБА_8 не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 , вважає, що призначене останньому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 при розгляді кримінального провадження визнав себе винним у скоєних злочинів, за місцем проживання характеризується позитивно, у матеріалах кримінального провадження відсутні данні про притягнення його до адміністративної відповідальності, працював неофіційно.
Вказує, що ОСОБА_9 раніше судимий, однак відбув його, а по вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва відбував покарання у період розгляду кримінального провадження.
Також, вказує на відсутність обставин, які обтяжують покарання, потерпілим частково повернуто вкрадено майно, а потерпіла ОСОБА_16 просила не призначати сурове покарання.
Стверджує, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ч. 4 ст. 70 та ч. 5 ст. 72 КК України не повністю зараховано відбуте обвинуваченим ОСОБА_9 покарання.
Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 та доведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, призначив покарання порушивши принцип індивідуалізації покарання, у зв`язку з чим, на переконання апелянта, призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.
Стверджує, що судом першої інстанції порушено положення ст. 50, 65, 66, 69-1 КПК України.
На думку апелянта, матеріали кримінального провадження свідчать про наявність обставин, які пом`якшують покарання, передбачені п. 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК України, що, за відсутності обставин, які обтяжують покарання, зобов`язувало суд першої інстанції призначити покарання не більше двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті, а, як стверджує захисник, судом першої інстанції обвинуваченому призначено покарання за ч. 2 та ч. З ст. 185 КК Укураїни, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України - у виді 4 років та 6 місяців позбавлення волі, тобто більше ніж дві третини максимального строку, передбаченого санкцією ч. З ст. 185 КК України, в той час як суд мав керуватися вимогами ст. 69-1 КК України і призначити покарання не більш як 4 роки позбавлення волі.
Вважає, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального законодавства України щодо змісту вироку.
Зазначає, що у вступній частині вироку, всупереч вимог ст. 374 КПК України відсутнє найменування (номер) кримінального провадження, не зазначені всі інші відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , всі наявні судимості останнього. У резолютивній частині вироку, при наявності дати фактичного затримання ОСОБА_7 , а саме 12 березня 2015 року, не визначено початок строку відбування покарання.
Вказує, що у вироку відсутні посилання на наявні у ОСОБА_7 захворювання, які утворились від тривалого перебування останнього в умовах СІЗО м. Миколаєва та які, на переконання апелянта, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і дають підстави для застосування до ОСОБА_7 менш суворого покарання.
Стверджує, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ч. 4 ст. 70 та ч. 5 ст. 72 КК України не повністю зараховано відбуте обвинуваченим ОСОБА_7 покарання.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду визнано доведеним, що 20 грудня 2014 року в 17 год. ОСОБА_9 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , з корисливих мотивів, реалізуючи свій намір направлений на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, діючи повторно, таємно викрав золоті сережки, вагою 3,5 гр., вартістю 700 грн., що належить ОСОБА_17 . Після чого з викраденим з місця скоєння злочину зник та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_17 матеріальну шкоду в розмірі 700 грн.
5 березня 2015 року біля 2 год. ночі ОСОБА_9 діючи повторно, з корисливих мотивів, реалізуючи свій намір направлений на таємне викрадення чужого майна, через паркан проник на територію недобудованого будинку АДРЕСА_5 , звідки таємно викрав два бронзові двохдюймові крани, загальною вартістю 360 грн., які належать ОСОБА_14 . Після чого з викраденим з місця скоєння злочину зник та розпорядився на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_14 матеріальну шкоду в розмірі 360 грн.
В двадцятих числах лютого 2015 року в нічний час доби ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , з корисливих мотивів, реалізуючи свій намір направлений на таємне викрадення чужого майна, разом зі ОСОБА_7 прибули до гаража за адресою: АДРЕСА_6 . ОСОБА_7 шляхом пошкодження металевих скоб на яких знаходився навісний замок, проник до гаражу, а ОСОБА_9 в цей час знаходився неподалік та спостерігав за місцем скоєння злочину за для запобігання втручання сторонніх осіб та з метою повідомити ОСОБА_7 про сторонніх осіб. ОСОБА_7 проник до гаражу та разом з ОСОБА_9 виніс з нього два колеса з автомобіля «Чері естар ДС148», загальною вартістю 1600 грн., два передні сидіння з автомобіля «Чері естар ДС148», загальною вартістю 1400 грн., мопед марки «Хонда такт», вартістю 1500 грн., що належать ОСОБА_13 . Після чого ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 з викраденим з місця скоєння злочину зникли та розпорядились ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_13 матеріальну шкоду в розмірі 4500 грн.
1 березня 2015 року ОСОБА_9 в денний час доби, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, реалізуючи свій злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля території недобудованого будинку АДРЕСА_7 , таємно викрали два швелера довжиною 2,5 м., вартістю одного 630,36 грн., які належать ОСОБА_18 . Після чого ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 з викраденим з місця скоєння злочину зникли та розпорядились ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_18 матеріальну шкоду в розмірі 1260,72 грн.
2 березня 2015 року в денний час доби ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, реалізуючи свій намір направлений на таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля території недобудованого будинку АДРЕСА_7 , таємно викрали два швелера довжиною 2,5 м., вартістю одного 630,36 грн., які належать ОСОБА_18 . Після чого ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 з викраденим з місця скоєння злочину зникли та розпорядились ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_18 матеріальну шкоду в розмірі 1260,72 грн.
4 березня 2015 року в денний час доби ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, реалізуючи свій злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля території недобудованого будинку АДРЕСА_7 , таємно викрав три швелера довжиною 2,5 м., вартістю одного 630,36 грн., які належать ОСОБА_18 . Після чого ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 з викраденим з місця скоєння злочину зникли та розпорядились ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_18 матеріальну шкоду в розмірі 1891,08 грн.
5 березня 2015 року в денний час доби, ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, реалізуючи свій злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна, знаходячись на території причалу лодочного кооперативу «Нептун», таємно викрав човен розбірний «Малютка» вартістю 1800 грн., мідний кабель довжиною 60 м загальною вартістю 1800 грн., камеру морозильну холодильника «Дніпро» вартістю 200 грн. Після чого ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 з викраденим з місця скоєння злочину зникли та розпорядились ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_19 матеріальну шкоду в розмірі 3800 грн.
В період часу з 15 по 30 квітня 2015 року ОСОБА_9 із корисливих мотивів, діючи повторно, маючи намір направлений на таємне викрадення чужого майна, пошкодивши огорожу автостоянки, яка розташована за адресою м. Миколаїв, ПГС 24а, проник на територію автостоянки, звідки таємно викрав 9 металевих кутників - вартістю 200 грн. кожен, на загальну суму 1800 грн. 1 металевий швелер вартістю 400 грн. Після чого ОСОБА_20 з викраденим з місця вчинення злочину зник, і розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_21 матеріальну шкоду на суму 2200 грн.
9 травня 2015 року ОСОБА_9 із корисливих мотивів, діючи повторно, маючи намір вчинити крадіжку чужого майна, через пошкоджену ним раніше огорожу автостоянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_8 , проник на територію автостоянки, звідки таємно викрав майно яке належить ОСОБА_21 , а саме: 1 металевий швелер вартістю 400 грн.; 10 металевих кутників вартістю 200 грн. кожен, а на загальну суму 2000 грн. Однак свій злочинний умисел ОСОБА_20 не довів до кінця, так як йому не вдалося зникнути з викраденим з місця вчинення злочину з причин, які від нього не залежать, оскільки він був затриманий охоронцем автостоянки на місці вчинення злочину.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційних скаргах, пояснення захисників та обвинувачених на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора про їх безпідставність, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд визнає апеляційні скарги такими, що підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Вина обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, а також вартість викраденого, апелянтами не оспорюється, внаслідок чого, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

За оскаржуваним вироком покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України призначено відповідно до вимог ст. 65, 66 КК України. Судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), які відповідно до встановленої ст. 12 КК України класифікації злочинів є злочинами середньої тяжкості та тяжкими злочинами, обставини при яких вони були скоєні, кількість епізодів, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, раніше судимий за аналогічні злочини, який не перебуває на обліку у психіатра та нарколога, часткове відшкодування шкоди потерпілим, обставин, які пом`якшують покарання - визнання своєї вини, розкаяння в скоєному.
Покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України призначено у межах санкцій частин ст. 185 КК України, наближено до мінімального.
Застосуючи положення ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України, визначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд обґрунтовано застосував принцип часткового складання покарань, призначені за окремі злочини.
З урахуванням кількості епізодів, наявності судимості, відсутності обставин, які б істотно знижували суспільну небезпеку особи обвинуваченого, схильного до продовження злочинної діяльності, призначення йому покарання менш суворого, ніж визначив суд першої інстанції, суперечить засадам ст. 50, 65 КК України.
Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, розмір строку позбавлення волі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 судом першої інстанції в повній мірі враховані обставини, які пом`якшують покарання, а саме, визнання ним вини у скоєному злочині, його щире каяття, також враховано відсутність обставин, які обтяжують покарання, часткове відшкодування шкоди потерпілим, а тому посилання апелянта в цій частині є безпідставними.

Згідно матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_9 характеризується з негативної сторони, а тому посилання апелянта щодо позитивної характеристики обвинуваченого ОСОБА_9 , є такими, що не відповідають дійсності.

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, у випадку, коли після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України, тобто за правилами і ч. 5 вказаної статті щодо зарахування судом строку попереднього ув`язнення.

Однак, цих вимог Закону суд першої інстанції не дотримався, неправильно застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність не застосував Закон, який підлягав застосуванню, а тому посилання захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі в цій частині є слушними.
З урахуванням рішення судів щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_9 та інших даних визначених вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року, оскаржуваним вироком, ухвалою Центрального районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2015 року (а.п. 21 т. 2), ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 березня 2016 року (а.п. 31 т. 2), даними довідки СІЗО від 4 серпня 2016 року (а.п. 35 т. 2), даними повідомлення СІЗО від 1 грудня 2017 року, даними повідомлення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2018 року (а.п. 190 т. 2), відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, ч. 5 ст. 72 КК України, з урахуванням змін та доповнень, підлягає зарахуванню обвинуваченому ОСОБА_9 відбуте ним покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року з 28 травня 2015 року по 29 листопада 2017 року, у тому числі, з 28 травня 2015 року (затримання обвинуваченого та початок строку відбування поконання) по 29 жовтня 2015 року (набрання законної сили вироком Ленінського районного суду від 28 жовтня 2015 року) включно, 3 серпня 2016 року (доставка в ізолятор за ухвалою суду) по 20 червня 2017 року (чинність Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 30 жовтня 2015 року по 2 серпня 2016 року та з 21 червня 2017 року по 29 листопада 2017 року (день звільнення з СІЗО) включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом відповідно до вимог ст. 65 КК України враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), які відповідно до встановленої ст. 12 КК України класифікації злочинів є злочинами середньої тяжкості та тяжкими злочинами, обставини при яких вони були скоєні, кількість епізодів, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини, який не перебуває на обліку у психіатра та нарколога, часткове відшкодування шкоди потерпілим, обставин, які пом`якшують покарання - визнання своєї вини, розкаяння в скоєному.
Покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України призначено у межах санкцій частин ст. 185 КК України, наближено до мінімального.
Застосуючи положення ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України, визначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд обґрунтовано застосував принцип часткового складання покарань, призначені за окремі злочини.
З урахуванням кількості епізодів, наявності судимості, відсутності обставин, які б істотно знижували суспільну небезпеку особи обвинуваченого, схильного до продовження злочинної діяльності, призначення йому покарання менш суворого, ніж визначив суд першої інстанції, суперечить засадам ст. 50, 65 КК України.
Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, розмір строку позбавлення волі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Твердження захисника ОСОБА_6 щодо порушення судом першої інстанції положень ст. 69-1 КПК України, є безпідставними, оскільки порушень вказаної норми судом апеляційної інстанції не виявлено.
Так, строк покарання за ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України не перевищує двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкціями вказаних частин ст. 185 КК України.
Окрім того, як свідчать матеріали кримінального провадження, шкода заподіяна обвинуваченим ОСОБА_7 не відшкодована потерпілим в повному обсязі, що, враховуючи положення ст. 69-1 КК України, унеможливлює застосування цієї норми.
Дана норма застосовується при призначенні покарання за відповідною санкцією статті (частини статті), за якою кваліфіковано дії винного, а не при призначенні покарання за сукупністю злочинів відповідно до ст. 70 КК України.
Незазначення у вступній частині вироку номера кримінального провадження, даних про усі судимості обвинуваченого, а також у резолютивній частині вироку дати фактичного затримання та початку строку відбуття покарання, про що вказує апелянт, враховуючи положення ст. 412, 415 КПК України, на переконання суду апеляційної інстанції, не є безумовною підставою для скасування вироку, а тому посилання захисника ОСОБА_6 і в цій частині є такими, що не заслуговують на увагу.
Щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , про що захисник ОСОБА_6 вказує в апеляційній скарзі, то, враховуючи наведені вище дані, а також беручи до уваги кількість попередніх судимостей, відсутність обставин, які б істотно знижували суспільну небезпеку особи обвинуваченого, схильного до продовження злочинної діяльності, стан здоров`я обвинуваченого не є таким, що істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), тому не може бути підставою для призначення йому покарання менш суворого, ніж визначив суд першої інстанції.
Щодо порушення судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72 КК України, то в цій частині доводи захисника ОСОБА_6 є слушними.
Так, згідно ч. 4 ст. 70 КК України, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, у випадку, коли після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України, тобто за правилами і ч. 5 вказаної статті щодо зарахування судом строку попереднього ув`язнення.

Однак, цих вимог Закону суд першої інстанції не дотримався, неправильно застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність не застосував Закон, який підлягав застосуванню.
З урахуванням рішення судів щодо запобіжного заходу та початку строку відбування покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ухвалених вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 12 березня 2015 року, Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року та оскаржуваним вироком, даних ухвали Центрального районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2015 року (а.п. 28 т. 2) щодо переведення обвинуваченого ОСОБА_7 до слідчого ізолятора, даних довідки слідчого ізолятора щодо прибуття обвинуваченого (а.п. 195 т. 2), відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, ч. 5 ст. 72 КК України, з урахуванням змін та доповнень, підлягає зарахуванню обвинуваченому ОСОБА_7 відбуте ним покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року з 12 березня 2015 року по 4 квітня 2018 року, у тому числі, з 19 травня 2015 року (переведення до слідчого ізолятора за ухвалою суду) по 20 червня 2017 року включно (чинність Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 12 березня 2015 року по 18 травня 2015 року, з 21 червня 2017 року по 4 квітня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», зараховується судом строк попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
18 травня 2017 року Законом України № 2046 VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», який набрав чинності 21 червня 2017 року, ч. 5 ст. 72 КК України викладено в новій редакції, згідно якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 ст. 72 КК України.
У приписах ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VІІІ зазначено про те, що передбачені в ній правила зарахування строку попереднього ув`язнення мають застосовуватися у період дії цієї норми при засудженні осіб до позбавлення волі.

За наведеного, є такими, що не ґрунтуються на законі твердження захисників в апеляційних скаргах щодо зарахування, після набрання чинності Закону України від 18 травня 2017 року № 2046 VIII, строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до дня набрання вироком законної сили.

Щодо інших порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які ненаведені в апеляційних скаргах, то, враховуючи положення КПК України щодо меж перегляду судом апеляційної інстанції, неможливості погіршення становища обвинувачених, то апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості висловити свою позицію та прийняти рішення.

Враховуючи наведене, на підставі ч. 2 ст. 404, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, вирок суду у відношенні обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , у зв`язку із неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, підлягає зміні в частині зарахування обвинуваченим відбутого ним покарання за попереднім вироком, та зарахування у строк позбавлення волі строк попереднього ув`язнення, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_22 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 частковому задоволенню.
Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 змінити.
На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72 КК України, з урахуванням змін та доповнень, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_9 відбуте ним покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року з 28 травня 2015 року по 29 листопада 2017 року, у тому числі, з 28 травня 2015 року по 29 жовтня 2015 року включно, з 3 серпня 2016 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 30 жовтня 2015 року по 2 серпня 2016 року, з 21 червня 2017 року по 29 листопада 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72 КК України, з урахуванням змін та доповнень, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 відбуте ним покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року з 12 березня 2015 року по 4 квітня 2018 року, у тому числі, 19 травня 2015 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 12 березня 2015 року по 18 травня 2015 року, з 21 червня 2017 року по 4 квітня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді: