АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/37/17 Справа № 180/1382/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляції прокурора, потерпілого ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_10 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26.05.2017 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пастирське Смілянського району Черкаської області, громадянина України, одруженого, що має вищу освіту, раніше не судимого, працюючого ФОП ОСОБА_11 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 було визнано винним та засуджено за те, що він 30 листопада 2008 року близько 13 години, керуючи власним автомобілем «Тойота Ауріс», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому знаходились пасажири ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , рухався по автодорозі «Т-08-09» із сторони автодороги Н-08 «Дніпропетровськ-Запоріжжя» в напрямку м. Нікополь, де, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та рухаючись на 16 км.+ 400 м. зазначеної автодороги в Томаківському районі Дніпропетровської області, перед зміною напрямку руху не впевнився в тому, що це буде безпечним та не створить перешкоди і небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на полосу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Мітсубісі Паджеро», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , чим грубо порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, що знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «Тойота Ауріс» ОСОБА_7 були завдані тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 375 від 15 червня 2009 року відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості; водію автомобіля «Мітсубісі Паджеро» ОСОБА_6 о завдані тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1189 Е від 07.04.2009 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень; пасажиру автомобіля «Тойота Ауріс» ОСОБА_12 завдані тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 317 від 19.01.2009 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала смерть останнього.
Вищезазначені дії ОСОБА_10 в оскаржуваному вироку були кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому ОСОБА_12 , завдання потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, завдання потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.

На підставі вищенаведеного ОСОБА_10 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

ОСОБА_10 було звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році».

Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на користь останнього в рахунок відшкодування матеріальних збитків 193749 гривень 22 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 150000 гривень.

В своїй апеляції потерпілий ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, ухвалити свій вирок, яким призначити засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, та стягнути з ОСОБА_10 на його користь 1051237 грн. 51 коп. у відшкодування матеріальної шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що оскаржуваний вирок суду ухвалено всупереч нормам матеріального та процесуального закону, зокрема у ньому зазначено про відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих обставин, в той час як подією злочину йому було заподіяно моральну та матеріальну шкоду на загальну суму 2 037 475 грн. 72 коп., що належить вважати тяжкими наслідками, втім суд не визнав цю обставину такою, що обтяжує покарання обвинуваченого, і не навів мотиви такого свого рішення.

Також вказує, що судом при призначенні покарання було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу підсудного, який під час досудового розслідування та судового розгляду перешкоджав всебічному розгляду справи, ухилявся від явки до суду, вину свою не визнав, добровільно завдану шкоду не відшкодовує.

Крім того зазначає, що судом всупереч вимогам Закону України «Про амністію у 2011 році» безпідставно звільнено ОСОБА_10 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

Також вказує, що при вирішенні його цивільного позову судом не було враховано вимоги ст. 1192 ЦК України, у зв`язку з чим вартість пошкодженого автомобіля «Мітсубісі Паджеро» у розмірі 1 051 237 грн. 51 коп. не була відшкодована у повному обсязі.
В своїй апеляції прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням Закону України «Про амністію у 2011 році» в частині звільнення ОСОБА_10 від відбування додаткового покарання, ухвалити свій вирок, яким визнати останнього винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі Закону України «Про амністію у 2011 році» звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин вчинення злочину, кваліфікації дій ОСОБА_10 , доведеності його вини, законності та справедливості призначеного йому покарання, у той же час вказує, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним звільненням підсудного від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, оскільки відповідно до положень Закон України «Про амністію у 2011 році» особи, на яких поширюється його дія, звільненню від додаткових видів покарання не підлягають.

В своїй апеляції засуджений ОСОБА_10 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати, а справу щодо нього закрити.

Обгрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що судом не було належним чином взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_7 , яка підтвердила його показання про настання події ДТП внаслідок того, що його батько ОСОБА_12 , який, перебуваючи на пасажирському сидінні автомобіля «Тойота Ауріс», задрімав, а після того, як прокинувся, намагався вихопити у нього кермо, у зв`язку з чим автомобіль під його керуванням різко змінив траєкторію руху. Не було враховано судом і висновок судово-медичної експертизи, яким зафіксовано наявність синця на руці ОСОБА_12 . На думку засудженого, цими доказами підтверджується те, що він перебував в аварійній ситуації та не мав технічної можливості запобігти зіткненню автомобілів.

Крім того вказує, що судом взято до уваги покази ОСОБА_6 та його сина ОСОБА_13 , які не є правдивими, оскільки, на думку цього апелянта, автомобілем "Мітсубісі Паджеро" фактично керував ОСОБА_13 , що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 .

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпілий ОСОБА_6 зазначає, що вказана апеляційна скарга обвинуваченого була подана з порушенням встановленого порядку та вимог ст. 349 КПК України, а тому судом апеляційної інстанції не може бути прийнята до розгляду. Також вказує, що дана скарга є необґрунтованою і такою, що не відповідає вимогам КПК України, оскільки доводи обвинуваченого щодо недостовірності та неправдивості показань потерпілого та його сина є безпідставними. Так, під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_10 та його захисник не надали жодного переконливого доказу невинуватості засудженого. Крім того, останній затягував досудове розслідування а саме не з`являвся до суду, та змінював показання, ставив під сумнів інвалідність потерпілого. Крім того вказує, що доводи апелянта щодо неврахування показів свідка ОСОБА_14 та висновків СМЕ є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції в повній мірі було враховано покази даного свідка. Зазначає, що не знаходять свого підтвердження і доводи обвинуваченого, що ДТП сталася з вини ОСОБА_12 який прокинувся і схватився за кермо, чим створив аварійну обстановку. Вказує, що вина ОСОБА_10 в судовому засіданні доведена повністю, про що свідчить зокрема факт застосування до останнього амністії як до винної у вчиненні кримінального правопорушення особи.

Заслухавши суддю-доповідача; засудженого, його захисника та потерпілу ОСОБА_7 , які на задоволенні апеляційної скарги засудженого наполягали, проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого заперечували; прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора наполягав, апеляційну скаргу потерпілого підтримав частково, проти задоволення апеляційної скарги засудженого заперечував; потерпілого ОСОБА_6 та його представника, які на задоволенні апеляційних скарг потерпілого та прокурора наполягали, проти задоволення апеляційної скарги засудженого заперечували; обговоривши та перевіривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених у вироку фактичних обставин, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_10 в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Аналізуючи доводи апеляції засудженого, колегія суддів відзначає, що вони повторюють позицію захисту, зайняту у межах судового розгляду, яка була судом першої інстанції перевірена, обговорена в оскаржуваному вироку та ґрунтовно відкинута як неспроможна.

Так, суд першої інстанції, аналізуючи твердження сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_12 вихопив руль в засудженого ОСОБА_7 , що потягло виїзд автомобіля під керуванням останнього на зустрічну смугу руху, прийшов до висновку про неможливість прийняття їх до уваги зважаючи на те, що ця обставина підтверджується лише показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка є зацікавленою особою. Крім того, суд першої інстанції грунтовно відкинув висновок додаткової судової автотехнічної експертизи від 20.07.2012 р. № 3007-12 як такий, що базується лише на цих показаннях.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони грунтуються на дійсному змісті досліджених судом доказів та їх належній оцінці, в той час як доводи апеляційної скарги засудженого полягають у переоцінці цих доказів, з наданням їм упередженої, тенденційної оцінки на користь сторони захисту, ігноруючи їх дійсний зміст, системність та решту доказів.

Аналізуючи посилання засудженого на виявлення в ОСОБА_12 синців на руках, які, на думку цього апелянта, підтверджують, що потерпілий втрутився у керування автомобілем «Тойота Ауріс», колегія суддів вважає їх неспроможними зважаючи на те, що синці на тильній поверхні правої кисті, виявлені при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 40-43) серед інших численних тілесних ушкоджень, заподіяних вказаній особі при ДТП, не свідчать про те, що вони були спричинені саме у зв`язку з діями ОСОБА_12 , на які посилається апелянт, а отже не підтверджують того, що вказані дії дійсно мали місце.

Доводи сторони захисту про те, що за кермом автомобіля "Мітсубісі Паджеро" фактично перебував не ОСОБА_6 , судом першої інстанції були перевірені та грунтовно відкинуті як такі, що не мають будь-якого об`єктивного підтвердження, з чим колегія суддів погоджується та вважає за необхідне додатково зазначити, що така обставина в цілому не може вплинути на оцінку дій самого ОСОБА_10 , зокрема на кваліфікацію його дій та доведеність вини в обсязі пред`явленого обвинувачення.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції засудженого ОСОБА_10 .

Аналізуючи доводи апеляції потерпілого ОСОБА_6 щодо м`якості призначеного засудженому ОСОБА_10 покарання та неправильного вирішення його цивільного позову, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_10 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином; відсутність обставин, що як пом`якшують, так і обтяжують покарання; відомості про його особу, а саме те, що він раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, працює; наслідки вчиненого злочину.

Проаналізувавши та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, ближче до нижчої його межі, та про відсутність підстав для застосування при його призначенні положень ст. ст. 69, 75 КК України. Колегія суддів з цим висновком погоджується, вважаючи це покарання законним, справедливим за видом та розміром, достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Доводи апеляції потерпілого про те, що суд безпідставно не визнав обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_10 , тяжкі наслідки, завдані злочином, якими цей апелянт вважає спричинення йому значної матеріальної шкоди, не можуть бути взяті до уваги, оскільки розмір заподіяної злочином матеріальної шкоди не визначений положеннями ч. 1 ст. 67 КК України прямо та безпосередньо як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого. Що стосується визнання такої шкоди, зважаючи на її розмір, тяжким наслідком, завданим злочином, у розумінні п. 5 ст. 67 КК України, то воно відноситься до дискреційних повноважень суду, який при постановленні оскаржуваного вироку не знайшов для цього достатніх підстав. Крім того, на думку колегії суддів, призначене ОСОБА_10 покарання є справедливим за видом та розміром, у зв`язку з чим доводи потерпілого у цій частині мають формальний характер та не обгрунтовують його апеляційних вимог.

Аналізуючи доводи апеляції потерпілого щодо неправильного вирішення його цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням транспортного засобу, колегія суддів оцінює їх як необґрунтовані, виходячи з наступного.

Так, цивільні правовідносини, що виникли між засудженим та потерпілим з цієї підстави, врегульовані положеннями ст. ст. 22, 1166, 1177, 1192 ЦК України.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками вважаються зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону, а саме згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність передбачених цивільним законодавством підстав для відшкодування ОСОБА_6 матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням транспортного засобу «Мітсубісі Паджеро» .

Що стосується посилання потерпілого в апеляції на неправильне визначення судом першої інстанції розміру цього відшкодування, то його належить вважати таким, що не грунтується на законі.

Так, відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Як вбачається з матеріалів справи, розмір матеріальної шкоди, заподіяної потерпілому пошкодженням транспортного засобу, був визначений експертним шляхом висновком судової автотоварознавчої експертизи від 21.05.2009 р. № 165/09 (т. 1 а.с. 130-173), згідно якому він дорівнює 193.749, 22 грн., і саме в такому розмірі був задоволений цивільний позов у цій частині.
Колегія суддів з правильністю такого рішення погоджується, оскільки дійсно інші належні та допустимі докази розміру такої шкоди суду не надані. Підстав для відшкодування потерпілому повної вартості пошкодженого транспортного засобу у перерахунку за курсом долару США станом на 31.10.2016 р., про що він порушує питання в апеляції, не вбачається.
У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції потерпілого у цій частині.

Аналізуючи доводи апеляцій прокурора та потерпілого щодо безпідставного звільнення засудженого на підставі акту амністії від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, колегія суддів вважає їх обґрунтованими.
Так, відповідно до ст. 85 КК України, на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Відповідно до вироку, ОСОБА_10 був звільнений від покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» як особа, що вчинила з необережності злочин, який не є особливо тяжким, та не позбавлена батьківських прав, яка на день набрання чинності вказаним Законом має дітей, яким не виповнилося 18 років.
Зважаючи на те, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про амністію у 2011 році» особи, на яких поширюється його дія, звільненню від додаткових покарань не підлягають, звільнення ОСОБА_10 від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки належить вважати застосуванням кримінального закону, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 378 КПК України (в редакції 1960 р.) тягне скасування вироку у цій частині із постановленням свого вироку, яким належить звільнити ОСОБА_10 на підставі акті амністії лише від основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляція засудженого задоволенню не підлягає, апеляція потерпілого підлягає частковому задоволенню, апеляція прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 356, 362, 366, 371, 378 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляцію засудженого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Апеляцію потерпілого ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Апеляцію прокурора - задовольнити.

Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26.05.2017 року щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині звільнення ОСОБА_10 від покарання на підставі Закону України "Про амністію у 2011 році".

Постановити у цій частині свій вирок, яким ОСОБА_10 звільнити від основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років на підставі п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2011 році".

В решті вирок суду - залишити без змін.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.
Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку протягом одного місяця з моменту його проголошення через Апеляційний суд Дніпропетровської області.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4