У Х В А Л А
16.02.2018 року м. Ужгород
Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність керівників слідчого відділу Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, іншої службової особи Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР,-
ОСОБА_3 звернулася із скаргою на бездіяльність керівників слідчого відділу Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, іншої службової особи Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР.
Мотивуючи дану скаргу вказує на те, що 29.01.2018 року ОСОБА_3 надала електронною поштою до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області письмову заяву в порядку п.1 ст.214 КПК України про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 365, 366, 367, 388 КК України.
Скаржник зазначає, що станом на день подання скарги відомості про кримінальне правопорушення, викладені у поданій нею заяві не внесені до ЄРДР.
З огляду на зазначене ОСОБА_3 просить визнати неправомірною бездіяльність керівників слідчого відділу, іншої службової особи Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, уповноважених на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, які полягають у невнесенні відомостей до ЄРДР повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення після отримання Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області вказаного повідомлення ОСОБА_3 пр. вчинене кримінальне правопорушення, зобов`язати керівників слідчого відділу, іншої службової особи Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області невідкладно внести до ЄРДР повідомлення ОСОБА_3 від 29.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення.
ОСОБА_3 в судовому засіданні дану скаргу підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити.
Уповноважена особа Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області в судове засіданні не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, що відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.
Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (ч. 1 ст. 26 КПК України).
Розглянувши зазначену скаргу та дослідивши долучені до неї матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Судовим розглядом встановлено, що 29.01.2018 року ОСОБА_3 надала електронною поштою до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області письмову заяву в порядку п.1 ст.214 КПК України про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 365, 366, 367, 388 КК України.
Із наявного в матеріалах справи Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що ОСОБА_3 стало відомо, що зі злочинним умислом або зі злочинною недбалістю працівниками вказаних судів, можливо, за особистою участю у вчинені кримінальних правопорушень відповідними головуючими суддями в розгляді адміністративних справ, головами (в.о.) судів (можливо за активної співучасті у вчиненні кримінальних правопорушень) зі службовою недбалістю, із зловживанням службовим становищем, перевищенням службових повноважень неодноразово вчинено службові підроблення ряду документальних доказів, в т.ч. й описів матеріалів адміністративних справ, із підміною одних документальних доказів у справах - на інші в адміністративних справах Закарпатського окружного адміністративного суду, зокрема, за № 2а-0770/1377/12, за № 2а-0770/1995/11, в яких ОСОБА_3 було взято участь у статусі позивача та як заявника про перегляд за нововиявленими обставинами постановлених у них судових рішень Закарпатського окружного адміністративного суду. Провадження за нововиявленими обставинами у вказаних адміністративних справах вже багато років умисно утримуються на розгляді різних суддів Закарпатського окружного адміністративного суду, без постановлення судових рішень Закарпатського окружного адміністративного суду у відкритих провадженнях за нововиявленими обставинами за поданими нею самостійними багаточисельними заявами скаржниці про перегляд за нововиявленими обставинами судових рішень постановлених Закарпатським окружним адміністративним судом по суті у вказаних адміністративних справах.
Посилаючись на відсутність даних про внесення відомостей до ЄРДР, заявник оскаржує бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР в порядку ст. 303 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор, невідкладно, але не пізніше 24 години після подання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.
До ЄРДР, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела (ч. 5 ст. 214 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Таким чином, реєстрації в ЄРДР підлягають лише ті заяви чи повідомленні, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин, окрім наведення тієї чи іншої статті кримінального закону, є обов`язкова наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Вищевказаних даних, які б свідчили про реальність події злочинів і були б достатніми для висновку про їх вчинення за викладених заявником обставин, в заяві не вбачається, а тому вона за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин.
Також слід зазначити, що чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.
Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.
VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 року схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін.
Незгода процесом проведення розгляду справи сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді та працівників суду злочинного номіру. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист. Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.
Незгода учасника судового процесу з прийнятим рішенням чи діяльністю судді щодо розгляду справи не може бути приводом реєстрації до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення на підставі заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, в яких висловлюється така незгода.
Враховуючи вищенаведені обставини слідчий суддя приходить до висновку, що вказані у заяві від 29.01.2018 року про вчинене кримінальне правопорушення відомості не містять обставин, які можуть свідчити про вчинення суддями чи працівниками суду злочинів, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, 388 КК України.
Таким чином, слідчий суддя вважає, що у задоволенні скарги слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівників слідчого відділу Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, іншої службової особи Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду: ОСОБА_1