Номер провадження: 11-сс/785/169/17
Номер справи місцевого суду: 523/1199/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.02.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

розглянувши апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеса від 27 січня 2017 року, якою у рамках кримінального провадження №0000093 від 25.01.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, відмовлено у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_6 про накладення арешту на майно,-

встановив

Оскарженою ухвалою, у рамках кримінального провадження №0000093 від 25.01.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 , про накладення арешту на автомобіль «MERSEDES BENZ» ML500 державний р/н НОМЕР_1 , 2002 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключ від автомобілю з брилком від сигналізації.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя прийшов до висновку про необхідність відмови у накладенні арешту на майно, пославшись при цьому на те, що слідчим не надано документального підтвердження щодо зняття з реєстрації вказаного автомобілю і не наведено достатніх доказів, що вказують на вчинення будь якою особою кримінального правопорушення докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.
Не погоджуючись з постановленою слідчим суддею ухвалою, прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 була подана апеляційна скарга, в якій він порушує питання про її скасування, оскільки вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та незаконним.

В обґрунтування своїх доводів прокурор посилається на те, що зазначене в оскаржуваній ухвалі майно підпадає під критерії, які регламентує п.1 ч.2 ст.167 КПК України, а саме виготовлені, пристосовані та використані, як засоби чи знаряддя кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди, є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом та те, що незастосування арешту майна та настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Просить ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеса від 27.01.2017 року скасувати та постановити нову, якою накласти арешт на автомобіль «MERSEDES BENZ» ML500 державний р/н НОМЕР_1 , 2002 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключ від автомобілю з брилком від сигналізації.

В судовому засіданні прокурор доповнив свої доводи та вказав, що під час складання клопотання про арешт майна, слідчий суддя послався на норми кримінального процесуального закону, які втратили свою силу, в зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про арешт майна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з наступних підстав.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Під час розгляду апеляції, апеляційним судом було встановлено, що розглядаючи клопотання, місцевий суд допустився істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які у відповідності до ст.409 та 412 КПК України тягнуть за собою скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Так, слідчий суддя, розглядаючи клопотання та мотивуючи прийняте ним рішення, послався на положення ч.3 ст.170 КПК України щодо можливості накладення арешту на майно, яке може належати підозрюваному, обвинуваченому, або інших осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Разом з тим, відповідно до змін, внесених Законом №772-VIII від 10.11.2015 року частина 3 ст. 170 КПК України викладена в іншій редакції, а положення, на які послався слідчий суддя регламентовані ч.4 зазначеної статті, що вказує на те, що слідчий суддя послався на положення закону, який не підлягав застосуванню.

Крім того слідчий суддя взагалі не обгрунтував прийняте ним рішення щодо відмови у задоволенні клопотання слідчого та не зазначив норми кримінального процесуального закону, які слугують підставами для прийняття такого рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді такою, яка не відповідає вимогам законодавства та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення та які у відповідності до положень ст.409 та 412 КПК України є підставою для його скасування.

Щодо розгляду апеляційним судом клопотання прокурора про накладення арешту на майно по суті, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Положеннями ч.3 ст.170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 ч.2ст.170 КПК України, тобто спеціальної конфіскації, арешт майна накладається на майно будь якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям , зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Натомість, клопотання слідчого не відповідає вищезазначеним вимогам КПК України, оскільки на підтвердження обставин щодо підроблення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на вказаний в клопотанні автомобіль, слідчим не надано жодних доказів, які вказують на підроблення цього свідоцтва та його використання та відповідної постанови про визнання цього майна речовими доказами.

Як вбачається із документів, долучених до клопотання слідчого, окрім копії свідоцтва про реєстрацію автотранспортного засобу, яке на твердження слідчого є підробленим, протоколу допиту в якості свідка - працівниками поліції, який проводив перевірку документів на вказаний вище автомобіль після його зупинки та протоколу огляду цього автомобіля, інших документів на підтвердження факту підробки цього свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та використання автомобілю за такими документами, слідчому судді надано не було.

Крім того, докази на підтвердження обставин, на які посилається слідчий як на підставу накладення арешту та в його обґрунтування не були надані прокурором і апеляційному суду.

Разом з тим, припустившись зазначених вище порушень кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування судового рішення, встановивши обставини, якими обґрунтовувалося клопотання, слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність цього клопотання вимогам ст.171 КПК України та не виконав приписів ч.2 ст.172 КПК України, згідно яких слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, і з урахуванням положень ч.1 ст.173 КПК України з прийняттям апеляційним судом нової ухвали про відмову у клопотанні слідчого, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України та відсутності належних доказів на його підтвердження.

Керуючись ст.ст.170-173, 376, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області,

постановив
Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеса від 27 січня 2017 року, якою у рамках кримінального провадження №0000093 від 25.01.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, відмовлено у задоволенні клопотання слідчого Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_6 , про накладення арешту на автомобіль «MERSEDES BENZ» ML500 державний р/н НОМЕР_1 , 2002 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключ від автомобілю з брилком від сигналізації, вилученими в ході проведеного слідчим огляду.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 . ОСОБА_3 . ОСОБА_4 .