АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/993/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_9 та накладено арешт на земельні ділянки кадастровий номер :72:483:0031, :72:483:0032, :72:483:0034 та :72:483:0033, які на праві власності належать гр. Соціалістичної республіки В`єтнам - То ОСОБА_10 , (ІПН НОМЕР_1 ) із забороною розпоряджатися та використовувати майно.

Відповідно до ухвали, слідчий суддя врахувавши, що вищезазначене майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні та може бути використано, як доказ факту та обставин, що встановлюються під час досудового розслідування, прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого, оскільки незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, власник арештованого майна ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

В обґрунтування наведених вимог, апелянт вказує на те, що процесуальна дія, а саме визнання земельних ділянок речовими доказами, вчинена з грубим порушенням вимог КПК України, оскільки слідчим перед винесенням постанови про визнання предметів в якості речових доказів від 30.12.2016 року, не виявлено та не зафіксовано порушень при користуванні земельними ділянками їх власником, а саме ОСОБА_7 .

Далі в апеляційні скарзі, апелянт зазначає, що він набув у власність арештовані земельні ділянки на підставі договорів купівлі- продажу для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, які станом на сьогодні дійсні та ніким не оскаржені. Додає, що відомості про право власності на зазначені земельні ділянки зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також апелянт вказує, на те, що він, як власник земельних ділянок, не входить за своїм процесуальним статусом до кола осіб, на майно яких може бути накладено арешт у даному кримінальному провадженні.

Крім того, автор апеляційної скарги зазначає про те, що оскаржувана ухвала не містить конкретних підстав та мету арешту майна, а така мета, як необхідність збереження речових доказів, не була обґрунтована в оскаржуваній ухвалі.

Одночасно власник арештованого майна посилається на те, що слідчим суддею в порушення вимог ст. 173 КПК України не враховано розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна.

У підсумку, автор апеляційної скарги зазначає, що ухвала слідчого судді постановлена без виклику у судове засідання особи, яка її оскаржує, а саме власника земельних ділянок.

Заслухавши доповідь судді, поясненняпредставника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданих в апеляційний суд матеріалів, у провадженні слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0014570, відомості про яке 07.12.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Слідчий слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_9 , звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на зазначені у клопотанні земельні ділянки, які на праві власності належать гр. Соціалістичної республіки В`єтнам - То Тієн Туану, (ІПН НОМЕР_1 ) із забороною розпоряджатися та використовувати майно, яке ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 30.01.2017 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги, такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи дане клопотання слідчого, внесене в межах кримінального провадження № 0014570, про накладення арешту на майно, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого, прокурора, та, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, про наявність підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на земельні ділянки, які на праві власності належать гр. То ОСОБА_10 , з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене в клопотанні.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на земельні ділянки, які на праві власності належать гр. То ОСОБА_10 , діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.

Посилання апелянта на те, що земельні ділянки, на які слідчий просить накласти арешт, придбані ним на підставі договорів купівлі-продажу та відсутність у матеріалах зафіксованих порушень при користуванні ними, колегія суддів не може визнати такими, що свідчать про необхідність скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, що у цьому випадку і мало місце. З цих же підстав необгрунтованими є і доводи автора апеляційної скарги про те, що він не входить за своїм процесуальним статусом до кола осіб, на майно яких може бути накладено арешт у даному кримінальному провадженні.

Більш того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, з урахуванням застосування найменш обтяжливого способу арешту.

Доводи апелянта стосовно невмотивованості оскарженого судового рішення є непереконливими, оскільки відповідно до ухвали, слідчий суддя врахувавши, що вказані у клопотанні земельні ділянки постановою слідчого ОСОБА_8 від 30.12.2016 року визнані речовими доказами по справі та можуть бути використані як докази факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність задоволення клопотання, з метою забезпечення збереження речових доказів. Підстав вважати ухвалу слідчого судді такою, що не відповідає вимогам ст. 170 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на те, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна, є необгрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна, що мало місце в даному випадку.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року, якою задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 та накладено арешт на земельні ділянки кадастровий номер :72:483:0031, :72:483:0032, :72:483:0034 та :72:483:0033, які на праві власності належать гр. Соціалістичної республіки В`єтнам - ОСОБА_7 , із забороною розпоряджатися та використовувати майно, - залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4