"10" березня 2017 р.
Окрема думка судді ОСОБА_1
у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2
у вчиненні кримінальних правопорушень,
передбачених ч.1 ст.263, ст.263-1, ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.
У вироку суд не погодився із кваліфікацією дій обвинуваченого по факту закінченого замаху на убивство потерпілого ОСОБА_3 , оскільки за відсутності умислу на позбавлення людини життя дії обвинуваченого кваліфікуються за їх фактичними наслідками (правова позиція ВССУ, висловлена в інформаційному листі «Про судову практику розгляду кримінальних проваджень щодо злочинів проти життя і здоров`я особи за 2014 рік»).
Проте перекваліфіковуючи дії обвинуваченого із ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ст.124 КК України, суд не врахував, що обвинувачений мав умисел на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, про що дав показання в судовому засіданні, підтвердивши вказану обставину, про що не зазначено у вироку. Перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони, на чому наполягає сторона захисту, не підтверджується зібраними у справі доказами та суперечить дійсним обставинам справи. Таке твердження обвинуваченого та його захисника спрямоване на уникнення суворого покарання. Висновок експерта про те, що постріл був здійснений з відстані менше 1 метра сам по собі не може бути покладений в основу судового висновку про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони. Показання обвинуваченого про те, що він зазнав нападу зі сторони потерпілого та свідка брата потерпілого ОСОБА_4 є голослівними і не підтверджуються жодними доказами, в тому числі висновками судово-медичних експертиз. Висновок суду про те, що обвинувачений зазнав нападу з боку потерпілого і досудовим слідством не перевірялась ця обставина, не відповідає обставинам справи. Версію необхідної оборони сторона захисту висунула уже в ході судового розгляду. Проти цієї версії свідчать не лише показання потерпілого та основного свідка (очевидця події) його брата, а й самого обвинуваченого, який в судовому засіданні підтвердив, що побачивши біля лісового масиву двох чоловіків та подумавши, що вони напевно хочуть вчинити якісь неправомірні дії, повернувся до свого господарства, взяв зброю та пішов (побіг) їм на зустріч із словесними погрозами її (зброю) застосувати, якщо вони не підуть геть. Суд не повинен враховувати стану постійної емоційної напруги обвинуваченого на користь останнього, оскільки цей стан не пов`язаний, ні з особою потерпілого і його брата, який є свідком у справі, ні безпосередньо із подією злочину, фактичним заподіянням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. А тому вважаю, що дії обвинуваченого слід перекваліфікувати з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України.
Відповідно до постанови пленуму ВСУ № 1 від 26.04.2002 року стан необхідної оборони виникає в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди.
Зі сторони потерпілого та його брата свідка у справі нападу чи реальної загрози для обвинуваченого не було. Протилежного належними та допустимими доказами не доведено.
А відтак, перекваліфікація дій обвинуваченого із ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України саме на ст.124 КК України є неправильною.
Неправильна перекваліфікація діяння потягнула за собою неправильне призначення міри покарання та його застосування.