Ухвала
іменем україни
22 листопада 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 30 березня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001926, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2015 року ОСОБА_5 засуджено: за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 1 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Також цим вироком вирішено питання щодо цивільних позовів потерпілих та речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою апеляційного суду вирок місцевого суду змінено. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 1 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, а відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно до 3 років позбавлення волі. На підставі статей 75, 104 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_5 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 14 грудня 2015 року по 30 березня 2016 року. У решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції під час звільнення ОСОБА_5 від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не врахував ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, які вчинені з особливою зухвалістю, у тому числі щодо неповнолітніх осіб, а спричинена шкода потерпілим повністю не відшкодована. Крім того, засуджений не висловлює критики до скоєного і вчинив чотири епізоди злочинів.
Згідно з вироком суду, 08 жовтня 2014 року близько 13.00 год ОСОБА_8 , разом із особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, перебуваючи на території ПТУ №4, що у м. Полтава по вул. Маршала Бірюзова, 90/14, в ході конфлікту з ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно завдав йому декілька ударів кулаками і ногами в обличчя, а також по тулубу, чим спричинив потерпілому тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.
Він же, 30 червня 2015 року близько 22.30 год, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Богдана Хмельницького» по вул. Миру в м. Полтава, відкрито викрав з кишені потерпілого ОСОБА_10 мобільний телефон «Nокіа» загальною вартістю 1 745,50 грн.
Також, ОСОБА_5 у період з 17 по 20 липня 2015 року, близько 14 год., перебуваючи неподалік Державного навчального закладу «Полтавське вище міжрегіональне професійне училище ім. Бірюзова С.С.» по вул. Маршала Бірюзова, 65 в м. Полтава, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, завдавши ОСОБА_11 удару кулаком у живіт, відкрито заволодів належним останньрму срібним браслетом вартістю 452 грн.
Крім того, 28 серпня 2015 року, близько 16 год, ОСОБА_5 , перебуваючи поблизу цього ж професійного училища, повторно, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, завдавши декілька ударів долонею по обличчю потерпілому ОСОБА_11 , відкрито заволодів його срібним ланцюжком вартістю 633,38 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційної скарги, думку захисника, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів та кваліфікацію діянь за ч. 1 ст. 122, частинами 1, 2 ст. 186 КК прокурор у касаційній скарзі не оспорює.
Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_5 судом апеляційної інстанції, яке, на думку прокурора, є м`яким і не відповідає вимогам закону, то з цими доводами погодитися не можна.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_5 , ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Змінюючи вирок в частині призначення покарання, суд апеляційної інстанції у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного, який вважається таким, що немає судимості, вину визнав та щиро розкаявся у вчиненому, просив вибачення за свою протиправну поведінку, а також ставлення ОСОБА_5 до скоєного після перебування під вартою та часткове відшкодування шкоди. Крім того, ОСОБА_5 є старшим сином у багатодітній родині, виховується лише матір`ю інвалідом другої групи, яка потребує постійного догляду, а також в сім`ї ОСОБА_5 скрутне матеріальне становище.
З урахуванням усіх зазначених обставин, апеляційний суд погодився із видом покарання, призначеного ОСОБА_5 судом першої інстанції, але дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства.
При звільненні ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК апеляційний суд застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що усі наведені обставини у їх сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчинених злочинів і особливо ступінь небезпечності засудженого для суспільства, завдяки чому буде досягнута мета покарання.
Таке рішення, на думку колегії суддів, належним чином умотивовано, є справедливим, а покарання - необхідним і достатнім.
Підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, внаслідок м`якості і неправильного застосування ст. 75 КК, як про це йдеться у касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався вимог закону при призначенні покарання засудженому, використав надані йому процесуальні можливості для перевірки судового рішення першої інстанції, його ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК і не містить підстав, передбачених ст. 438 КПК, для її зміни чи скасування.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3