Справа № 243/3642/16-к
Провадження № 1-в/243/277/2017
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Слов`янськ
Суддя Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши матеріали клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про зміну місця відбуття покарання; застосування положень ст. 82 КК України та ч.5 ст. 75 КК України, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_3 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з клопотанням про застосування відносно нього положень ст. 82 КК України; положень ч.5 ст. 72 КК України та крім того просив перевести його для подальшого відбування покарання до виправної установи в м. Маріуполь Донецької області.
Засуджений ОСОБА_3 до судового зсідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив не відмовляти в його прохання.
Прокурор ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, в задоволенні клопотання просив відмовити.
Відповідно до п.2 ч.5 ст. 539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.
Вивчивши клопотання засудженого, приходжу до висновку про відсутність законних підстав для його задоволення з огляду на наступне.
У відповідності зі ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України (по тексту - КПК України) під час виконання вироків суд, має право вирішувати наступні питання:
1) про відстрочку виконання вироку;
2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;
3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким;
4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;
5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;
6) про звільнення від покарання за хворобою;
7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;
8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;
9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;
10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;
11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;
12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;
13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;
13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;
13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);
13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;
14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Даний перелік є вичерпним і вирішення питань, повязаних з переведенням засудженого до відбування покарання в іншій установі виконання покарання чи колонії, в ньому не передбачено.
Разом з тим, статтею 100 КВК України передбачена можливість зміни умов тримання засуджених до позбавлення волі. Зокрема передбачена можливість зміни таких умов в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.
Можливість переведення засуджених до позбавлення волі та умови такого переведення передбачені ст. 101 КВК України.
Однак, відповідно до положень статті 86 Кримінально-виконавчого кодексу України, вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань.
Відповідно до пункту 1.2 «Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 лютого 2012 року № 222/5, розподіл, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, здійснюються регіональними комісіями з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, що утворюються в територіальних органах Державної пенітенціарної служби України, та Апеляційною комісією Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, що утворюється в Державній пенітенціарній службі України.
Пунктами 2.1, 3.1 вказаної Інструкції визначено, що розподіл і направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань здійснюються регіональними комісіями безпосередньо у СІЗО. Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється Апеляційною комісією за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником територіального органу ДПтС України, а переведення засуджених, які досягли вісімнадцятирічного віку, із виховної колонії до виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання - за рішенням педагогічної ради і поданням адміністрації виховної колонії, погодженим зі службою у справах дітей. У випадках, якщо подання передбачає переведення засудженого у більш суворі умови тримання або збільшує обсяг встановлених правообмежень, воно обовязково погоджується зі спостережною комісією. За результатами розгляду Апеляційною комісією ДПтС України територіальному органу управління видається відповідний дозвіл на переведення в межах регіону чи персональний наряд на переведення.
Відповідно до пункту 8 «Положення про Регіональну комісію з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі», затвердженого вищевказаним Наказом, рішення Регіональної комісії може бути оскаржене начальнику територіального органу Державної пенітенціарної служби України.
Згідно з пунктом 3 «Положення про Апеляційну комісію Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 08 лютого 2012 року № 222/5, Апеляційна комісія здійснює, зокрема, розгляд звернень громадян, державних або громадських установ та організацій з питань визначення рівня безпеки виправної колонії, скарг засуджених до позбавлення волі, їхніх захисників, законних представників на рішення Регіональних комісій, переглянуті в порядку, передбаченому пунктом 8 Положення про Регіональну комісію з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі; розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи до іншої згідно з вимогами частини другої статті 93 та статей 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Пунктом 10 вищевказаного Положення визначено, що скарги на рішення Апеляційної комісії подаються на розгляд Голові Державної пенітенціарної служби України.
Слід також враховати і практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 23.10.2014 року у справі «Вінтман проти України». Зокрема те, що заявник не скориставшись встановленими законодавством засобами захисту одразу звернувся до суду.
Пунктом 85 вказаного рішення передбачено, що законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі. Проте законодавство повинно з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання
Згідно п. 89 вказаного рішення Європейського суду з прав людини видно, що Суд не погодився з доводами заявника про те, що відсутність у законодавстві усіх можливих винятків слід вважати такою, що негативно впливає на якість застосовного закону - всупереч вимогам статті 8 Конвенції. Передбачити усі можливі винятки із зазначеної загальної норми практично неможливо, і це зробило б такий закон надміру жорстким.
Таким чином, Європейський суд з прав людини вказав, що національне законодавство України передбачає можливість за певних виняткових умов переведення засудженого з однієї виправної колонії до іншої.
Згідно пунктів 91, 92 вказаного рішення вбачається, що органи влади впродовж всього часу відмовляли у задоволенні клопотань особи про переведення до колонії, розташованої ближче, тому вказана особа, використавши всі засоби національного захисту, звернулася за захистом до Європейського суду з прав людини.
У п 112 Суд зазначає, що вищезгадані засоби використовувались згідно з чинним національним законодавством, а саме зі статтею 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, якою передбачалось, що порядок переведення засуджених з однієї пенітенціарної установи до іншої має визначатися ДДУПВП (а згодом, з квітня 2009 року, - Міністерством юстиції України) та відповідними Інструкціями ДДУПВП та Міністерства юстиції України (див. пункти 42 і 43).
У п 113 Суд також зауважує, що єдиною можливістю оскаржити рішення апеляційної комісії, яка прямо передбачалася вищезазначеними Інструкціями, було їхнє оскарження до Голови ДДУПВП (Державної пенітенціарної служби України). Він міг скасувати таке рішення та повернути справу до апеляційної комісії на новий розгляд. Заявник явно вичерпав ці засоби юридичного захисту, які були безпосередньо йому доступні.
У поданому до суду клопотанні ОСОБА_3 не зазначає про те, що він звертався у встановленому порядку до Державної пенітенціарної служби України і йому було відмовлено в переведенні. Відсутні посилання й докази того, що він оскаржував будь-які відмови в переведенні до Апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі та до Голови Державної пенітенціарної служби України.
Тобто вбачається, що заявник не скориставшись встановленими засобами захисту прямо передбаченими законодавством, що регулює такі правовідносини.
Таким чином, на підставі аналізу вищезазначених положень законодавства України, судової практики Європейського суду з прав людини, приходжу до висновку, що вирішення питання, щодо переведення засудженого з однєї установи виконання покараннь до іншої віднесено до компетенції органів з питань виконання покарань і не підлягає розгляду в порядку статті 537 та 539 КПК України.
Вирішуючи клопотання засудженого в частині застосування до нього положень ч.5 ст. 72 КК України, суд приходить до наступного.
Матеріалами справи встановлено, що вироком Слов`янського міськрайонного суду від 01.07.2016 року ОСОБА_3 було визнано винним та засуджено за ч.3 ст. 15 КК України; ч. 3 ст. 185 КК України; ч.1 ст. 71 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_3 було зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 06 квітня 2016 року по 01 липня 2016 року.
Крім того ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20.04.2017 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду від 01.07.2016 року відносно ОСОБА_3 залишено без змін та ОСОБА_3 було зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 02 липня 2016 року по 20 квітня 2017 року.
Під час вирішення питання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання при його призначенні, а також під час приведення судових рішень у відповідність до положень цього Закону суди зобов`язані забезпечувати точне й неухильне дотримання законодавства, своєчасний та якісний розгляд відповідних клопотань, керуватися Конституцією України, Кримінальним кодексом України (КК), Кримінальним процесуальним кодексом України (КПК), законами України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» та «Про попередні ув`язнення», міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того ж кримінального провадження (тобто в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення) провадиться з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Правило зарахування строку попереднього ув`язнення у випадку призначення судом іншого покарання, аніж позбавлення волі, визначено в абз. 2 ч. 5 ст. 72 КК та здійснюється за алгоритмом дій, визначених у ньому.
Попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили. У зв`язку із цим не підлягає зарахуванню у строк попереднього ув`язнення термін слідування під вартою засудженої особи із слідчого ізолятора до установи виконання покарань, тобто термін від дати набрання обвинувальним вироком законної сили до дати прибуття
до місця відбуття покарання.
Приймаючи до уваги, що ухвала Апеляційного суду Донецької області від 20.04.2017 року набула законної сили 20.04.2017 року, а засуджений ОСОБА_3 на теперішній час перебуває в процесі слідування з Бахмутської установи виконання покарань № 6 Донецької області до установи виконання покарань, підстав для застування вимог ч.5 ст. 72 КК України судом не вбачається.
Клопотання засудженого ОСОБА_3 в частині застосування відносно нього положень ст. 82 КК України також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Слід констатувати те, що згідно п.3 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 539 КПК України чітко передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4,6,7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні) частини першої статті 537 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги, що на теперішній час засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання в Бахмутській установі виконання покарань № 6 Донецької області, то його клопотання в частині застосування ст. 82 КК України повинно бути подане до суду в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
Керуючись ст.ст. 72, 82 КК України; ст.ст. 537, 539 КПК України, суд,-
Відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про зміну місця відбуття покарання; застосування положень ст. 82 КК України та ч.5 ст. 75 КК України в повному обсязі.
Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Слов`янський міськрайнний суд Донецької області протягом семи днів з дня її проголошення.
Суддя ОСОБА_1