АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/2976/16-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/26/К/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 лютого 2017р. м.Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі кримінальне провадження, внесене 07.05.2016р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001716 відносно:
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Нікополя,
Дніпропетровської області, зареєстрованого
за адресою:
АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою:
АДРЕСА_2 ,
раніше судимого:
-28.09.2009р. Нікопольським міськрайонним судом
Дніпропетровської області за ч. 2 ст.187 КК України
до покарання у виді позбавлення волі строком на 9р.,
з конфіскацією майна.
08.04.2016р. звільненого по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016р.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник обвинуваченого ОСОБА_8
в режимі відеоконференції з Вільнянським районним судом Запорізької області
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016р., ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5р.
На підставі ст.75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3р.
На підставі п.2, 3, 4 ст.76 КК України, покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Питання, щодо речових доказів вирішено.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.2 ст.186 КК України, за наступних обставин.
7 травня 2016р., приблизно о 14.20 год., ОСОБА_6 знаходився у дворі будинку АДРЕСА_3 , де він побачив ОСОБА_9 , яка рухалась в бік під`їзду №2 вказаного будинку, в руках у неї була господарська сумка. У обвинуваченого виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 пройшов за потерпілою на п`ятий поверх будинку, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, правою рукою він наніс їй один удар в обличчя, і спричинив тілесні ушкодження у вигляді синців, поверхневої забитої рани обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Після чого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, вирвав з правої руки господарську сумку, яка для ОСОБА_9 матеріальної цінності не представляє, в якій знаходились грошові кошти в сумі 180 грн., чим спричинив потерпілій матеріальний збиток на зазначену суму.
Після чого, ОСОБА_6 з місця скоєння злочину втік, викраденим розпорядився на власний розсуд.
Заступник прокурора Дніпропетровської області, в апеляційній скарзі, просить скасувати вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016р., відносно ОСОБА_6 , в частині призначеного покарання та ухвали свій вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5р.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, тобто ст.75 КК України, що призвело до призначення ОСОБА_6 явно несправедливого покарання через його м`якість.
Прокурор вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст.65 КК України, призначивши ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, внаслідок його м`якості.
Прокурор вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог кримінального закону не врахував обставин, що обтяжують покарання, оскільки не визнав за обставини, які обтяжують покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку.
На думку прокурора, суд першої інстанції не врахував ступінь суспільної небезпеки та обставини вчинення обвинуваченим тяжкого кримінального правопорушення, те що він не працює і не має постійного законного джерела доходу.
На думку прокурора, суд першої інстанції не навів переконливих доводів на доцільність звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не вмотивувавши своє рішення.
Прокурор, в судовому засіданні, при апеляційному розгляді, підтримала апеляційну скаргу заступника прокурора області, просила скасувати вирок суду першої інстанції, в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, ухвалити свій вирок, яким визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5р. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Обвинувачений ОСОБА_6 , в судовому засіданні, при апеляційному розгляді, заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, просив вирок суду першої інстанції відносно нього залишити без змін, а апеляційну скаргу, без задоволення.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_8 , в судовому засіданні апеляційної інстанції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просив вирок суду першої інстанції відносно його підзахисного ОСОБА_6 , залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судових засідань в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони обвинувачення підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням свого вироку, виходячи з наступних підстав.
Виходячи з вимог ч.3 ст.404 КПК України, колегія суддів, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, докази не досліджувались.
Колегія суддів, перевіривши матеріли кримінального провадження, проаналізувавши доводи сторін, щодо обставин викладених в апеляційній скарзі, та зіставивши їх з доказами, дослідженими і наведеними у вироку суду, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.
Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, відповідно до ч.2 ст.409 КПК України може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно ст.414 КПК України, не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У разі необхідності застосування більш суворого покарання, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України, скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.
Згідно ст.ст.50, 65 КК України, при призначені покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив покарання яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, з застосуванням ст.75 КК України, і звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції, вважав достатніми обставини, які пом`якшують покарання, зазначивши їх у вироку - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що обвинувачений за місцем постійної реєстрації характеризується задовільно, відшкодував завдану потерпілій шкоду, страждає рядом хронічних захворювань і потребує стаціонарного лікування, крім того, суд врахував думку потерпілої, яка не брала участі у судовому розгляді справи, свою думку, щодо призначення покарання виклала у письмовій заяві, зазначивши, що у цьому питанні покладається на розсуд суду.
Однак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мотивував належним чином своє рішення про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Перевіряючи доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів встановила, що потерпіла ОСОБА_9 , 1936 року народження (ар.пр.10), відносно якої обвинувачений скоїв злочин є особою похилого віку, що обвинувачений, раніше 28.09.2009р., був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9р., з конфіскацією майна, і 08.04.2016р., був звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання (ар.пр.56, 58), однак знову скоїв умисний тяжкий злочин менш ніж через один місяць з дня звільнення, тобто в його діях є рецидив злочинів.
Зазначені обставини були вказані в обвинувальному акті, проте суд першої інстанції не взяв їх до уваги, не проаналізував їх як кожне окремо, так і у сукупності з даними які характеризують особу обвинуваченого, не врахував також суспільну небезпеку скоєного злочину.
Оскільки суд першої інстанції, ухвалив вирок з порушенням вимог ст.50, 65 КК України, призначивши м`яке покарання, виходячи з вимог ст.ст.414, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, рішення суду першої інстанції, в частині призначеного покарання відносно обвинуваченого підлягає скасуванню та ухваленню свого вироку, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.
Колегія суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, виходячи з приписів ст.ст.50, 65 КК України, враховує, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, його особу, що він раніше судимий (ар.пр.56, 58), посередньо характеризується за місцем мешкання (ар.пр.33), не перебував і не перебуває під наглядом у лікарів нарколога та психіатра (ар.пр.54-зворот), не працює, про що зазначено у побутовій характеристиці (ар.пр.33), добровільно відшкодував потерпілій завданий збиток.
Обставинами які пом`якшують покарання, згідно ст.66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, обставинами, які обтяжують покарання, визнає рецидив злочинів і вчинення злочину щодо особи похилого віку.
З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, його особи та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому необхідно призначити в межах санкції ч.2 ст.186 КК України у виді реального позбавлення волі, без застосування ст.75 КК України.
На думку колегії суддів таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 414, п.2 ч.1 ст.420, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області - задовольнити повністю.
Скасувати в частині призначеного покарання вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016р., яким ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5р.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_6 обчислювати з моменту його затримання, в порядку виконання вироку.
Зарахувати засудженому ОСОБА_6 у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення, відповідно до правил ч.5 ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 7 травня 2016р. - дня затримання по 31 серпня 2016р. - день ухвалення вироку судом першої інстанції і звільнення обвинуваченого з під варти.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
У відповідності до вимог ч.6 ст.376 КПК України, копію вироку негайно вручити засудженому та прокурору.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3