Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

7 липня 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , перевіривши апеляційну скаргу прокурора на вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року щодо ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0007247,

у с т а н о в и в :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року ОСОБА_2 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України і йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст.71 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2015 року у виді арешту на строк 5 місяців, більш суворим, призначеним за цим вироком, ОСОБА_2 призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Також постановлено вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2017 року на підставі ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно.

12.06.2017 року прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_2 винним за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, «будучи особою, яка вчиняла корисливі злочини, передбачений ст.309 КК України», і призначити йому за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим прокурор просить призначити ОСОБА_2 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вивчивши апеляційну скаргу та матеріали провадження, вважаю, що вона подана без додержання вимог ст.396 КПК України.
Так, згідно з ч.2 ст.396 КПК України в апеляційній скарзі, крім іншого, зазначаються вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, які мають бути чітко сформульовані і повинні відповідати положенням закону.
Так, незрозумілим є прохання прокурора про визнання ОСОБА_2 винним за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України з огляду на те, що фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, і доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення в апеляційній скарзі не оспорюються, а мова йде лише про призначене покарання, яке, на думку прокурора, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, і призначено у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.69 КК України.
Слід запропонувати прокурору обґрунтувати свої доводи і щодо необхідності зазначити у вироку, який він просить ухвалити, про те, що ОСОБА_2 «будучи особою, яка вчиняла корисливі злочини, передбачений ст.309 КК України». Оскільки апеляційна скарга містить таку вимогу, то прокурор повинен навести, в якій частині вироку вступній, мотивувальній чи резолютивній суд апеляційної інстанції має про це вказати.
Прокурор просить призначити ОСОБА_2 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Однак за вказаним законом обвинувачення ОСОБА_2 не висувалося і вироком суду першої інстанції він визнаний винним у вчиненні іншого кримінального правопорушення.
Додатково звертається увага автора апеляційної скарги на те, що згідно з ст.71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим застосований бути не може, і вказана норма застосовується у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. І навіть поверховим вивченням матеріалів кримінального провадження неважко встановити, що цей злочин було вчинено до постановлення вироку Святошинського районного суду м. Києва.
Крім того, поза увагою прокурора залишилося і те, що за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2016 року остаточне покарання ОСОБА_2 призначено у виді арешту на строк 5 місяців і штрафу в розмірі 850 гривень, який згідно з ч.3 ст.72 КК України виконується самостійно і про який прокурор нічого не вказує в своїй апеляційній скарзі.
Вказані обставини унеможливлюють апеляційний розгляд, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з ч.1 ст. 399 КПК України суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу на вирок чи ухвалу суду першої інстанції подано без додержання вимог, передбачених ст.396 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється достатній строк для їх усунення, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала апеляційну скаргу.
А тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без руху, встановити строк для усунення зазначених раніше недоліків та роз`яснити, що якщо недоліки апеляційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк не буде усунуто, відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.399 КПК України апеляційна скарга повертається.
На підставі викладеного, керуючись ст.399 КПК України,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора на вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року щодо ОСОБА_2 залишити без руху.
Встановити строк для усунення недоліків апеляційної скарги 10 /десять/ днів з дня отримання копії ухвали особою, яка її подала.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду
міста Києва ОСОБА_1