Справа № 206/213/17
Провадження № 1-в/206/21/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2017року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючий-суддя ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника-адвоката ОСОБА_4 ,
представника заявника лікаря-психіатра ОСОБА_5 ,
особа, стосовно якої проводиться
розгляд письмової заяви Цеге Фон ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро письмову заяву головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради ОСОБА_7 відносно Цеге Фон ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, про продовження примусових заходів медичного характеру, -
ВСТАНОВИВ:
13.01.2017 року заявник звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з письмовою заявою про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом стосовно Цеге Фон ОСОБА_6 .

Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2010 року до Цеге Фон ОСОБА_6 застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації у психіатричну лікарню із суворим наглядом.

Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2016 року Цеге Фон ОСОБА_6 змінено примусові заходи медичного характеру та переведено в психіатричну лікарню у відділення зі звичайним наглядом.

Відповідно до ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2016 року Цеге Фон ОСОБА_6 продовжено примусові заходи медичного характеру у вигляді перебування в умовах психіатричного відділення зі звичайним наглядом.

У судовому засіданні прокурор підтримав письмову заяву головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради ОСОБА_7 .

Представник заявника ОСОБА_5 та лікар-психіатр ОСОБА_8 письмову заяву підтримали, просили задовольнити.

Лікар-психіатр ОСОБА_8 пояснила в судовому засіданні, що хвора Цеге Фон ОСОБА_6 потребує постійного нагляду, без вживання ліків її стан може погіршитись, крім того поснила, що оскільки хвора Цеге Фон ОСОБА_6 є громадянкою іншої країни і вона не має постійного місця проживання в м. Дніпро, то наразі відсутній механізм переведення такої особи на режим надання їй примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги.

Захисник-адвокат вважав за необхідне відмовити у задоволенні письмової заяви та застосувати до Цеге Фон ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, його думку в судовому засіданні підтримала і сама Цеге Фон ОСОБА_6 , яка крім того пояснила суду, що не має можливості грати на музичних інструментах у лікарні, її соціальна адаптація в умовах стаціонару відбувається не на належному рівні.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, приходить до наступного.

Згідно ч.1 ст.95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за письмовою заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Згідно вимог ч. 2 ст. 514 КПК України, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосованих заходах медичного характеру.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», ст. 95 КК України введено положення про можливість продовження застосування примусових заходів медичного характеру, яке, як і зміна або скасування (припинення) їх застосування, здійснюється за заявою представника психіатричного закладу, що надає особі психіатричну допомогу, з долученням до цієї заяви висновку комісії лікарів-психіатрів. При цьому необхідно мати на увазі, що продовжувати застосування примусових заходів медичного характеру можна кожного разу на строк, який не перевищує шість місяців.

У письмовій заяві вкзано, що Цеге Фон ОСОБА_6 рекомендовано продовжити примусові заходи медичного характеру зі звичайним наглядом.

Статтею 19 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачено, що продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу, який надає особі таку психіатричну допомогу на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про психіатричну допомогу", перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.

Згідно ч. 3 ст. 514 КПК України, розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за псиьмовою заявою представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, у передбаченому ст. 95 КК України та ст. 512 цього Кодексу порядку. До письмової заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 5 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», зміна припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів. Питання про зміну застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру.

Зокрема, за змістом ст. 95 КК України та ст. 19 Закону України "Про психіатричну допомогу", а також відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03 червня 2005 року "Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування", зміна примусового заходу медичного характеру може бути застосована лише для його пом`якшення у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи чи для скорочення строку перебування у психіатричному закладі.

При цьому необхідно мати на увазі, що продовжувати застосування примусових заходів медичного характеру можна кожного разу на строк, який не перевищує шість місяців. Це правило поширюється і на випадки надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Такий висновок суду узгоджується і з практикою Європейського суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в п. 197 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кучерук проти України» (Заява N 2570/04), від 06.09.2007 року, остаточне 06 грудня 2007 року суд звертає увагу на те, що він уже розглядав систему періодичного судового контролю законності позбавлення свободи на підставі статей 19 - 22 Закону "Про психіатричну допомогу" і розділу 34 КПК у своєму рішенні у справі "Горшков проти України" (N 67531/01, пункти 37 - 46, від 8 листопада 2005 року), в якому він зазначив: "44. Суд повторює, що ключова гарантія, передбачена пунктом 4 статті 5 Конвенції, полягає в тому, що особа, примусово госпіталізована з метою психіатричного лікування, повинна мати право домогтися, з власної ініціативи, судового контролю законності такого заходу (див., рішення у справі "Мусял проти Польщі" від 25 березня 1999 року, п. 43, та рішення у справі "Ракевич проти Росії", п. 45). Отже, пункт 4 статті 5 вимагає передусім наявності незалежного правового механізму, який дав би можливість затриманій (взятій під варту) особі постати перед суддею для визначення ним законності подальшого тримання її під вартою. Доступ такої особи до судді не повинен залежати від доброї волі органу, який здійснює її затримання (тримання під вартою), та від розсуду медичних працівників чи адміністрації медичної установи.

45. Хоча правовий механізм, передбачений чинними на той час статтями 19 - 22 Закону України "Про психіатричну допомогу" та розділом 34 Кримінально-процесуального кодексу (...) і згідно з яким має здійснюватися автоматичне допровадження психічно хворої особи до судді, становить важливу гарантію проти свавільного позбавлення свободи, самого по собі його недостатньо. Такі додаткові гарантії не виключають необхідності забезпечення такій особі незалежного права на особисте звернення.
46. Суд доходить висновку, що заявник не мав права ініціювати провадження для перевірки судом - як цього вимагає пункт 4 статті 5 Конвенції - законності подальшого позбавлення його свободи у зв`язку із застосуванням примусових заходів медичного характеру. Отже, мало місце порушення цього положення".
Питання про зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу або виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру.
Скасування або зміна примусових заходів медичного характеру може мати місце, коли особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності або обмеженої осудності, видужала або коли в результаті змін в стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосованих заходах медичного характеру.
В даному випадку комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, що Цеге Фон ОСОБА_6 потребує подальшого примусового лікування у психіатричній лікарні із звичайним наглядом, однак суд не може погодитись із таким висновком, оскільки він не узгоджується в частині обгрунтування.
Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № 274 від 10.01.2017 року стосовно Цеге Фон ОСОБА_6 вказано, що в результаті проведеного тривалого медикаментозного лікування та комплексу соціально-реабілітаційних заходів, психічний стан хворої залишається стабільним на протязі перебування у стаціонарі, що визначається відсутністю афективних розладів, активної психопродуктивної симптоматики, агресивних та аутоагресивних тенденцій. Виявляє виражене емоціонально-вольове зниження із зниженням психічної активності та продуктивності, апатії, аутизації. Адекватної оцінки свого стану та скоєного не має. З метою досягення більш якісної ремісії та завершення комплексної індивідуальної програми реабілітації рекомендовано продовжити примусові заходи медичного характеру із звичайним типом нагляду.
Разом з тим, суд вважає, що висновок комісії лікарів-психіатрів не є безумовною підставою для продовження примусового заходу медичного характеру, оскільки відповідно до вимог ст. 94 КК України питання про вид примусових заходів медичного характеру вирішується не тільки з врахуванням характеру та тяжкості захворювання особи, яка потребує психіатричної допомоги, а і з врахуванням тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.
В п. 37-40 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Горшков проти України» (Заява N 67531/01), від 8 листопада 2005 року зазначено, що стосовно утримання осіб, які мають психічні розлади (п. 1 "е" ст. 5 Конвенції) Суд зазначає, що «їх може бути позбавлено волі або з метою проведення медичного лікування, або у зв`язку з потребами, що вимагає суспільство, або у зв`язку з медичними та суспільними підставами разом... [А] основна причина, чому Конвенція дозволяє позбавити волі осіб, зазначених у п. 1 «е» ст. 5 Конвенції, полягає не тільки в тому, що вони можуть представляти небезпеку для суспільства, а ще й у тому, що їх власні інтереси можуть потребувати їх утримання (див. Litwa v. Poland, заява N 26629/95, § 60, ECHR 2000-III).
Суд нагадує, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції, є необхідність гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатись законним» (див. Winterwerp v. the Netherlands, рішення від 24 жовтня 1979 року, Series A N 33, сс. 16 та 18, §§ 37 та 39).
Суд зауважує, що відповідно до своєї практики особа, яку піддано обов`язковому медичному лікуванню, повинна мати доступ до суду та можливість бути вислуханою або особисто, або через будь-яку форму представництва (див. De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium, рішення від 18 червня 1971 року, Series A no. 12, §§ 73 - 76, та рішення Winterwerp, цитоване вище, §§ 60 та 61). Не вимагається, щоб перегляд за п. 4 ст. 5 Конвенції був автоматичним, однак краще, щоб особа мала можливість самостійно порушити провадження щодо перегляду (див., серед інших, De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium, цитовані вище; Keus v. the Netherlands, рішення від 25 жовтня 1990 року, Series A no. 185-C).
Хоча не завжди необхідно, щоб процедура за п. 4 ст. 5 Конвенції мала ті ж гарантії, що вимагаються за п. 1 ст. 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу (див. Megyeri v. Germany, рішення від 12 травня 1992 року, Series A no. 237-A, p. 11, § 22), вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення волі.
П. 93, 95-97 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Заїченко проти України (N 2)» (Заява N 45797/09) від 26 лютого 2015 року, остаточне 06 липня 2015 року - позбавлення свободи має бути необхідним за конкретних обставин (див., наприклад, рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ECHR 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ECHR 2012).
Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі "Варбанов проти Болгарії", заява N 31365/96, п. п. 48 - 49, ECHR 2000-X, та "С. В. проти Румунії", заява N 21207/03, п. п. 49,57 і 59, від 20 квітня 2010 року).
Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті "e". У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися "психічно хворою" та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів", рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A N 33).
Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть тоді, якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (рішення у справі "Варбанов проти Болгарії", п. п. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин.
В п. 39 Рішення Європейського Суду з прав людини справа Вінтерверпа від 24 жовтня 1979 року зазначено, наступним питанням, яке має розглядатися, є питання про "законність" затримання, що відповідає цілям пункту 1 (e) статті 5. Така "законність" передбачає насамперед відповідність національному законові, а також (як стверджується у статті 18) відповідність меті обмежень, дозволених пунктом 1 (e) статті 5; вона вимагається як для видання припису, так і для виконання заходів, пов`язаних із позбавленням свободи (рішення у справі Енґеля та інших, с. 28, п. 68).
Що стосується відповідності національному законові, Суд зазначає, що термін "законний" охоплює процесуальні, а також матеріально-правові норми. Таким чином, цей термін та загальна вимога, викладена на початку пункту 1 статті 5, певною мірою збігаються, а саме - стосовно дотримання "процедури, встановленої законом" (див. нижче пункт 45).
Тобто, ці два терміни відображають важливість мети, яка лежить в основі пункту 1 статті 5 (див. вище пункт 37): у демократичному суспільстві, яке керується верховенством права (рішення у справі Ґолдера від 21 лютого 1975 року, серія А, N 18, с. 16 - 17, п. 34, і зазначене вище рішення у справі Класса та інших, с. 25, п. 55), ніяке затримання, яке є свавільним, не може вважатися "законним".
Суд також наголошує, що не повинно бути жодного елементу свавілля. На його думку, нікого не може бути позбавлено свободи як психічно-хворого, якщо немає медичного висновку про те, що його психічний стан виправдовує обов`язкову госпіталізацію (див. пункт 76 доповіді).
На думку Суду, за винятком невідкладних випадків, особа не може бути позбавлена свободи, якщо не буде достовірно встановлено, що вона є психічно хворою.
Сама природа того, що має бути встановлено компетентним національним органом - тобто реальний розлад психіки, - потребує об`єктивної медичної експертизи. Крім того, розлад психіки повинен мати такий характер або такий ступінь, який би виправдовував обов`язкове позбавлення свободи. Більше того, правомірність подальшого тримання у психіатричній лікарні залежить від того, чи зберігається стан психічного розладу (див., рішення у справі Стеґмюллера від 10 листопада 1969 року, серія А, N 9, с. 39 - 40, п. 4, та згадуване рішення у справі Де Вільде, Оомса та Версипа, с. 43, п. 82).
Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів № 274 від 10.01.2017 року, психічний стан хворої Цеге Фон ОСОБА_6 залишається стабільним на всьому протязі перебування в стані ремісії.
Доводи представника лікувального закладу про відсутність механізму переведення хворих осіб, які не є громадянами України і не мають постійного місця проживання в Україні на примусове амбулаторне психіатричне лікування, не можуть слугувати підставою для обмеження таких осіб в праві отримання психіатричної допомоги в умовах амбулаторного лікування, а не тільки в умовах перебування в стаціонарі, бо це обмежує їх права в порівнянні з громадянами України.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні письмової заяви головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради ОСОБА_7 , та змінити Цеге Фон ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Керуючись ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 94, 95 Кримінального кодексу України, ст.ст. 372, 503, 512-514 КПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні письмової заяви головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради ОСОБА_7 відносно Цеге Фон ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про продовження примусових заходів медичного характеру відмовити.
Змінити Цеге Фон ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, строком до 6 (шести) місяців.

Ухвала може бути оскаржена в судову палату з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 7 (семи) днів.

Суддя ОСОБА_1