Справа № 314/5771/16-к
Провадження № 1-в/314/3059/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2016 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення,

за участю прокурора: ОСОБА_4 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Вільнянській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 20), надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_3 у судовому засіданні своє клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що зробив для себе належні висновки, у скоєному злочині вину визнає, щиро розкаюється, має три заохочення, чотири стягнення, які були погашені у встановленому законом порядку, під час відбування покарання навчався, був працевлаштований, чим заслужив на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії суду пояснив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 20 жовтня 2011 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року) у строк основного покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2011 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 16 березня 2011 року до 04 листопада 2011 року, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі. В установах виконання покарань знаходиться з 08 квітня 2011 року. За час утримання у Вільнянському слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 11) з 08 квітня 2011 року по 25 листопада 2011 року характеризувався наступним чином: вимоги режиму утримання не порушував, заохочень та стягнень не мав. З 25 листопада 2011 року відбуває покарання у Вільнянській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 20). За час відбування покарання характеризується наступним чином: за сумлінну поведінку та ставленням до праці три рази заохочувався правами начальника установи, має шість дисциплінарних стягнень, накладених правами начальника відділення та начальника установи, з яких чотири стягнення погашені, два стягнення не зняті та не погашені у встановленому законом порядку. На виробництві установи не працевлаштований. Згідно ст. 118 КВК України, до робіт з благоустрою місць позбавлення волі не залучався. Приймає участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених «Фізкультура і спорт». Спостережною комісією установи розглядались матеріали щодо можливості застосування пільг до засудженого ОСОБА_3 , на вирішення ставились наступні питання: про можливість застосування зміни умов тримання, відповідно до ст. 101 КВК України, протокол від 17 березня 2015 року, висновок відмовлено, як особі, що не стала на шлях виправлення; про можливість застосування зміни умов тримання, відповідно до ст. 82 КК України, протокол від 18 березня 2016 року, висновок відмовлено, як особі, що не стала на шлях виправлення; питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення, відповідно до ст. 81 КК України, протокол від 01 серпня 2016 року, висновок відмовлено, як особі, що не довела своє виправлення. Комісія установи вважає, що засуджений ОСОБА_3 не довів своє виправлення, тому відносно нього не доцільно застосовувати ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_3 на виробництві установи не працевлаштований, до робіт з благоустрою місць позбавлення волі без оплати праці не залучався, має шість дисциплінарних стягнень, з яких два стягнення не зняті та не погашені у встановленму законом порядку, на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи, вислухавши засудженого ОСОБА_3 , представника адміністрації колонії, висновок прокурора, суд вважає, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів характеристики встановлено, що під час утримання у Вільнянському слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 11) з 08 квітня 2011 року по 25 листопада 2011 року, засуджений ОСОБА_3 вимоги режиму утримання не порушував, заохочень та стягнень не мав.

З 25 листопада 2011 року, засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання у Вільнянській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 20), згідно з медичною довідкою є практично здоровим, працездатним, однак був працевлаштований лише протягом січня березня, у червні та жовтні 2015 року, у 2016 році працевлаштований не був, що підтверджено довідкою про працевлаштування. Згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, засуджений ОСОБА_3 не залучався до робіт з благоустрою місць позбавлення волі.

За час відбування покарання у Вільнянській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 20), засуджений ОСОБА_3 характеризується наступним чином: за сумлінну поведінку та ставленням до праці три рази заохочувався правами начальника установи, має шість дисциплінарних стягнень, накладених правами начальника відділення та начальника установи, з яких чотири стягнення погашені, два стягнення не зняті та не погашені у встановленому законом порядку.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження засудженого про те, що він сумлінною поведінкою довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Формально ОСОБА_3 дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що три рази заохочувався правами начальника установи за сумлінну поведінку та ставлення до праці. Однак, наявність заохочень само по собі ще не свідчить про виправлення засудженого та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України, оскільки поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчать шість дисциплінарних стягнень, накладених правами начальника відділення та начальника установи, а саме: постановою начальника установи від 05.12.2011 за нетактовну поведінку засудженого поміщено до ДІЗО на п`ятнадцять діб, постановою начальника колонії від 28.02.2012 за порушення розпорядку дня оголошено сувору догану, постановою начальника установи від 29.08.2014 за порушення міжцехового режиму оголошено догану, постановою начальника установи від 05.03.2015 за порушення розпорядку дня оголошено сувору догану, правами начальника відділення 27.10.2016 за порушення розпорядку дня оголошено догану, постановою начальника установи від 10.11.2016 за порушення розпорядку дня оголошено сувору догану, з яких чотири стягнення погашені, а два стягнення не зняті та не погашені у встановленому законом порядку.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_3 довів своє виправлення та перевиховання.

Також, суд враховує, що до засудженого вже було застосовано заохочувальну норму, а саме ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року у строк основного покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2011 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 16 березня 2011 року до 04 листопада 2011 року. На думку суду, відбута ОСОБА_3 на теперішній час частина покарання є недостатньою для його виправлення та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

При вивчених обставинах на теперішній час суд погоджується з висновком комісії Вільнянської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 20) та не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_3 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

24.11.2016
24.11.2016

02.12.2016