Справа № 369/7490/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/249/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 28.02.2017

УХВАЛА
Іменем України
28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 01.01.1998 року вироком Київського міського суду за ч 2 ст. 118, п.п. «ж», «и» ст. 93 КК України на 15 років позбавлення волі, звільненого на підставі постанови від 05.11.2008 року Менського районного суду Чернігівської області умовно-достроково на невідбутий строк покарання 3 роки 7 місяців 5 днів,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено повністю та постановлено стягнути на користь ОСОБА_9 завдану моральну шкоду з ОСОБА_7 та з ПАТ «Страхова компанія «Галицька» - 17 400 грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 7 547 грн. 82 коп.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що 20 червня 2016 року близько 08 години, керуючи автомобілем «Nissan Sunny», д/н НОМЕР_1 , рухаючись на 14 км. автодороги сполученням «Київ-Одеса», що в межах Києво-Святошинського району Київської області, у смузі для руху в напрямку м. Києва, не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не обрав безпечну швидкість руху транспортного засобу, перевищив допустиму швидкість руху на вказаній ділянці дороги, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобілем, виїхав на праве, відносно напрямку його руху, узбіччя, де допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . В результаті ДТП пішохід ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події, а пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Грубе порушення ОСОБА_7 вимог п.п. «б», «д» п. 2.3, п. 10.1, п. 12.1 та пп. «г» п. 12.6 ПДР України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень та смерті потерпілої ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи вирок в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не враховано як обтяжуючу обставину вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та істотно впливає на призначене обвинуваченому покарання. Вважає, що суд необґрунтовано виключив дану обтяжуючу обставину з фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, та зі сформульованого ОСОБА_7 обвинувачення. Прокурор вказав, що слід критично ставитися до тверджень ОСОБА_7 щодо заперечення факту перебування у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом, оскільки вказане є намагання обвинуваченого уникнути призначення більш суворого покарання за вчинене правопорушення. Разом з тим, про відібрання крові саме у ОСОБА_7 свідчить те, що вона відбиралася у день вчинення ДТП, у час та в лікарні, куди після вчинення правопорушення доставили ОСОБА_7 , що узгоджується з матеріалами провадження. Таким чином, невірно зазначена перша літера прізвища обвинуваченого є лише опискою медичного працівника, який записав прізвище обвинуваченого « ОСОБА_12 » замість « ОСОБА_13 ». Вказана помилка, як зазначив прокурор, не є підставою для не взяття до уваги висновку судово-токсикологічної експертизи, відповідно до якого у крові обвинуваченого ОСОБА_7 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,51 проміле.

Також прокурор вказав, що у рішенні суду першої інстанції зазначено, що у сформульованому ОСОБА_7 обвинуваченні не пред`явлено порушення вимог п. 2.9.а ПДР України. Разом з цим, між порушенням ОСОБА_7 п. 2.9а та настанням наслідків, які настали відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок. У диспозиції санкції ст. 286 КК України йде мова про «порушення правил безпеки дорожнього руху…, що спричинило потерпілому… тілесне ушкодження». Вказана обставина відповідно до ст. 67 КК України є обтяжуючою та повинна бути врахована під час призначення покарання.

Крім того, прокурор вказав, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином не враховано суспільну небезпеку та ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів та внаслідок вчинення якого постраждало двоє потерпілих, однак поза увагою суду залишилась ця обтяжуюча покарання обставина.

Крім того, не враховано особу обвинуваченого, який має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, у повному обсязі не відшкодував завдану потерпілим шкоду, у зв`язку з чим в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 пред`явила цивільний позов про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року змінити та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначене йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України не відповідає особі обвинуваченого і за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, а висновок суду, щодо визначення саме такої міри покарання не мотивований. За час проведення досудового слідства, апелянт вже багаторазово пожалкував про вчинене кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей, у вчиненому останній проявив щиросердне розкаяння.

Апелянт вказав про наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, визнання вини, активне сприяння слідству у розкритті злочину, надання першої допомоги потерпілій ОСОБА_11 після ДТП, а також ті обставини, що у нього на утриманні сім`я, він є опікуном своєї хворої тітки ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка є недієздатною і потребує постійного догляду. Має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом з дружиною, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, відсутність скарг за місцем проживання, позитивні характеристики з місця роботи, а також його похилий вік та хронічні захворювання.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що після вчинення ДТП допомагав потерпілим, потерпілій ОСОБА_11 повністю оплатив лікування у сумі 35 000 грн., а матері померлої внаслідок ДТП ОСОБА_10 сплатив в якості моральної компенсації 52 000 грн. Потерпілі ОСОБА_11 та мати загиблої ОСОБА_9 - пробачили його за вчинене, а також просили суд врахувати його щиросердне розкаяння та призначити покарання не пов`язане з позбавлення волі.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що з боку співробітників правоохоронних органів та медичних працівників були допущені грубі порушення Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що згідно п. 22 Розділу ІІІ цієї інструкції робить недійсними жодні висновки з цього приводу. На думку обвинуваченого, з метою виправити цю ситуацію органами слідства і було вигадано «версію» про нібито умисне з його боку повідомлення медичним працівникам співзвучного прізвища « ОСОБА_12 », оскільки слідчий мав усі документи, що підтверджують особу обвинуваченого.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що посилання прокурора на неврахування судом першої інстанції при призначенні йому покарання обставини завдання потерпілій ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень останній повністю охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 286 КК України. А тому в силу приписів ч. 4 ст. 67 КК України та п. 4 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 ця обставина не може ще раз бути врахована судом як обтяжуюча.

Що ж стосується не погашеної судимості, обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що у 2008 році він був звільнений умовно-достроково з місць позбавлення волі залишивши більше 3 років 7 місяців не відбутого строку покарання, чим довів, що твердо став на шлях виправлення. Перебуваючи на волі майже 8 років, не мав жодного приводу та порушення закону. Разом з тим, прокурор в апеляційній скарзі вказує що обвинувачений ОСОБА_7 є розлученим, хоча в т. 1 кримінального провадження є копія свідоцтва про шлюб. На підставі викладеного, останній просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

В додаткових поясненнях обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що судом першої інстанції при призначенні покарання безпідставно не були враховані та піддані оцінці певні обставини даної справи, які в їх сукупності дозволяють дійти висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням згідно ч. 1 ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котра апеляційну скаргу прокурора підтримала в повному обсязі та просила її задоволити, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 не підтримала, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 котрі не підтримали апеляційну скаргу прокурора, а подану апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 підтримали в повному обсязі, потерпілу ОСОБА_9 , котра послалась на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його визнано винним та засуджено, доведена доказами зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні і не оспорюється в апеляційних скаргах.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України судом кваліфіковані правильно.

Судовий розгляд даного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується покарання, правильність призначення якого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України оскаржується як прокурором так і обвинуваченим, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, котрий щиро розкаявся у вчиненому, має позитивні характеристики за місцем роботи, являється опікуном ОСОБА_14 (1939 р.н.), на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, часткове добровільне відшкодування завданої його діями шкоди, як обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, судом першої інстанції враховано те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий за ч. 2 ст. 118, п.п. «ж», «и» ст. 93 КК України 1960 року і має непогашену судимість, його стан здоров`я та наслідки, які настали від його протиправних дій і на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції його від суспільства, а тому правильно призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Підстав як для призначення більш суворого основного покарання так і його пом`якшення колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги прокурора, про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не враховано як обтяжуючу обставину вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння також до задоволення не підлягають, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано не взято її до уваги. Суд врахувавши суперечності у довідці № 3645 ЦРЛ Києво-Святошинського району Київської області з якої видно, що за медичною допомогою до лікарні о 10:45 20.06.2016 року звертався ОСОБА_15 , 48 років та котрому було встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку (?), закрита травма грудної клітки, взята кров на алкоголь (т. 2 а.с. 39), та висновку лікаря судово-медичного експерта-токсиколога ОСОБА_16 № 257 від 22.06.2016 р. де вказано, що при судово-токсилогічному дослідженні крові громадянина ОСОБА_7 , 1967 року народження, виявлено етиловий спирт в концентрації 1,51 проміле. При цьому, в описі речових доказів, висновку експерта зазначено, що 21.06.2016 року у відділення судово-медичної токсикології доставлено 2 пеніцилінових флакони фабричної укупорки, містилося по 5 мл. крові, опечатані паперовими смужками хрест-навхрест з відбитком печатки стаціонарного відділення, зверху повністю заклеєні прозорим скотчем; до бокової поверхні флаконів приклеєні етикетки машинописного тексту з вписаним від руки текстом «кров № 135 20.06.16 9:10 ОСОБА_17 , ПІБ медпрацівника, який підготував зразок: ОСОБА_18 » (т. 2 а.с. 93-94) обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність достовірних даних про те, що при дослідженні експертом ОСОБА_16 досліджувалась кров ОСОБА_7 .

Як видно з матеріалів кримінального провадження та судового засідання прокурором не надано будь-яких доказів для усунення цих суперечностей.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ: