АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №11кп/790/2201/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа №638/4686/14-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.27, ч.2 ст.369,
ч.1 ст.368 КК України
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
виправданої ОСОБА_8 ,
захисників-адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 липня 2016 року стосовно ОСОБА_8 , виправданої за ч.4 ст.27, ч.2 ст.369, ч.1 ст.368 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Зазначеним вироком,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженка м.Харкова, громадянка України,
заміжня, не працююча, з вищою освітою, має
трьох неповнолітніх дітей, проживає за
адресою: АДРЕСА_1 ,
раніше не судима, -
виправдана за ч.4 ст.27, ч.2 ст.369, ч.1ст.368 КК України (в редакції закону на день вчинення діяння, яке їй інкримінується) у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення та, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченою.
Вироком встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що працюючи на посаді головного спеціаліста управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради, підбурила ОСОБА_12 до надання неправомірної вигоди.
А саме, в середині жовтня 2013 року, більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_12 звернулась до головного спеціаліста Управління ОСОБА_8 з питанням про пошук приміщення, що знаходиться у оперативному управлінні управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради, з метою подальшого укладення договору оренди із Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та організації у ньому підприємницької діяльності з виготовлення жіночого взуття.
У першій половині листопада 2013 року, більш точна дата в ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_8 показала ОСОБА_12 два приміщення. ОСОБА_12 повідомила, що їй сподобалось приміщення, розташоване в дитячому садку за адресою: м.Харків, пр-т 50-річчя ВЛКСМ, 59-Д.
28 листопада 2013 року, близько 12 години 30 хвилин, у приміщенні Управління, ОСОБА_8 повідомила ОСОБА_12 , що з метою підпису необхідного їй листа, з метою його подальшого направлення до Департаменту освіти Харківської міської ради, ОСОБА_12 повинна передати ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 2300 грн., які вона передасть начальнику Управління ОСОБА_13
25 грудня 2013 року, близько 18 години 45 хвилин, біля магазину «Економ+», що розташований за адресою: м.Харків, вул.Шекспіра, 7, ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_12 документи, а саме: копію свідоцтва про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_14 серія ВОЗ №897625 на одному аркуші, копію паспорта ОСОБА_14 серія НОМЕР_1 виданого 20.12.2001 року на двох аркушах, копію свідоцтва платника єдиного податку ОСОБА_14 серія НОМЕР_2 на одному аркуші, копію довіреності від імені ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_12 від 19.12.2013 року, засвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_15 , на одному аркуші, заяву ФОП ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_13 від 25.12.2013 року на одному аркуші, лист формату А4 із чорновими записами на одному аркуші, та заздалегідь ідентифіковані грошові кошти у сумі 2300 грн. за вирішення питання про підписання листа, з метою його подальшого направлення до Департаменту освіти Харківської міської ради, що необхідний для укладення договору оренди нежитлових приміщень із Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.
Таким чином, стороною обвинувачення ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що вона, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.27, ч.2 ст.369 КК України (в редакції закону на день вчинення діяння, яке їй інкримінується) - підбурення до надання службовій особі неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
Крім того, ОСОБА_8 , згідно із розпорядженням №298-к заступника голови Московської районної в місті Харкові ради від 29.07.2010 року, працювала на посаді головного спеціаліста управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської ради. Згідно із посадовою інструкцією №4 головного спеціаліста управління освіти, із якою ОСОБА_8 08.11.2013 року ознайомлена у встановленому порядку, до її обов`язків, в тому числі, входив контроль за юридичною частиною оформлення наказів, трудових книжок, та інших документів в управлінні освіти, школах, та дошкільних закладів. Згідно прав, передбачених вказаною інструкцією, ОСОБА_8 мала право забезпечувати листування з установами та організаціями з питань, що стосується юридичної роботи, 24.12.2013 року ОСОБА_8 , в ході телефонної розмови із ОСОБА_12 , що відбулась у невстановленому в ході досудового розслідування місці, прийняла пропозицію отримати від ОСОБА_12 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів за підготовку проекту листа, що входило до її службових обов`язків, з метою його подальшого направлення до Департаменту освіти Харківської міської ради, що необхідний для подальшого оформлення договору оренди нежитлових приміщень з управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.
Таким чином, стороною обвинувачення ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що вона своїми діями, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.368 КК України (в редакції закону на день вчинення діяння, яке їй інкримінується) - прийняття службовою особою пропозиції отримати неправомірну вигоду за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчинені злочинів, передбачених:

- ч.4 ст.27 і ч.2 ст.369 КК України (тут і надалі в ухвалі в редакції закону, що діяв на час вчинення злочину) і призначити покарання за цим законом три роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить обвинуваченій;

- ч.1 ст.368 КК України (тут і надалі в ухвалі в редакції закону, що діяв на час вчинення злочину) і призначити покарання за цим законом штраф в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

За сукупністю злочинів, відповідно до положень ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_8 три роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить обвинуваченій.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначив наступне. На його думку, суд безпідставно визнав недопустимими докази: протокол огляду місця події, документів, грошових коштів, протоколів про результати контролю за вчиненням злочину, за результатами проведення негласної слідчої дії.

На думку апелянта суд дав односторонню оцінку доказам і не зазначив мотиви, з яких прийняв одні і відхилив інші докази.

Прокурор вважає, що суд безпідставно прийняв в якості належних та допустимих доказів, наданих стороною захисту - відповіді на запити адвоката.

Прокурор також в апеляційній скарзі просив повторно дослідити наступні докази: допитати ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також письмові докази заяву ОСОБА_12 щодо вимагання від неї хабара, протоколів огляду місця події, огляду, позначення та вручення грошових коштів, про результати контролю за вчиненням злочину спеціального слідчого експерименту, про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо, відео контролю, висновків експертів.

В запереченнях на апеляційну скаргу виправдана та її захисник зазначили, що висновки суду ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, а докази як кожний окремо, так і в сукупності, оцінені з точки зору належності, допустимості і достовірності. З урахуванням наведеного, вони просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з наведених підстав, виправдану і її захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважали, що вирок є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду про виправдання ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27, ч.2 ст.369, ч.1ст.368 КК України (в редакції закону на день вчинення діяння, яке їй інкримінується), ґрунтуються на доказах, які були належним чином досліджені під час судового розгляду, і їм дана оцінка відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Апеляційний суд переглядає вирок стосовно ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.404 КПК України, в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Обставини кримінального правопорушення встановлені дослідженими в судовому засіданні доказами, які наведені у вироку.

Прокурор не зазначив, що наведені в його клопотанні докази досліджені не повністю, або з порушенням норм КПК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхилила клопотання про повторне дослідження доказів, зазначених прокурором в апеляційній скарзі.

Досліджені, у встановленому процесуальному порядку, в судовому засіданні докази, а також процесуальні документи, свідчать про наступне.

Суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що прокурор в судовому засіданні змінив обвинувачення і склав обвинувальний акт всупереч вимогам ст.ст.338, 341 КПК України.

Відповідно до положень зазначених норм, якщо прокурор вважає необхідним змінити обвинувачення, він повинен погодити відповідні процесуальні документи (обвинувальний акт) з прокурором вищого рівня.

Прокурор, який склав обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням, цієї норми не дотримався, а тому наданий ним документ правової сили не має.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що начебто погоджений обвинувальний акт знаходиться в матеріалах наглядового провадження, колегія суддів їх не приймає до уваги, оскільки суд вирішує справу на підставі саме матеріалів кримінального провадження, зібраних і наданих суду у встановленому процесуальному порядку.

Разом з тим, суд дійшов висновку про те, що оскільки прокурор, змінивши обвинувачення, надав неналежний обвинувальний акт, то фактично відмовився від первинного обвинувачення.

Такий висновок суду є помилковим, оскільки порядок відмови від обвинувачення і правові наслідки такого процесуального рішення регламентовані ст.340 КПК України, а тому вищезазначена вказівка суду підлягає виключенню із мотивувальної частини вироку.

В обвинувальному акті, на підставі якого відбувся судовий розгляд, зазначено, що ОСОБА_8 обвинувачується у службовому злочині, передбаченому ч.1 ст.368 КК України.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 не є суб`єктом цього злочину, оскільки не є службовою особою.

Даний висновок суду належним чином обґрунтований і відповідає положенням примітки до ст.364 КПК України, якою визначено поняття службових осіб у ст.368 КК України.

Так, в обвинувальному акті не зазначено до категорії яких саме службових осіб (представника влади чи особи, посади яких пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій), на думку сторони обвинувачення, віднесена посада, яку займала ОСОБА_8

Суб`єктом злочину, передбаченого статтею 368 КК України, є службова особа. Визначення службової особи для цієї статті закону про кримінальну відповідальність подається у примітці до статті 364 КК України, а зміст ознак, які складають поняття службової особи, розкриті у постанові Пленуму Суду від 26 квітня 2002 року №5 «Про судову практику у справах про хабарництво».

Службова особа як спеціальний суб`єкт злочину, крім загальних ознак суб`єкта злочину, характеризується спеціальними ознаками, а саме: а)посадові, які визначають сферу діяльності (де саме виконуються відповідні повноваження); б)функціональні ті, які визначають коло повноважень, у зв`язку з наявністю яких особа належить до службових.

Отже, для визнання особи службовою необхідно встановити, що вона займає певну посаду, користується правами і наділена обов`язками у зв`язку з тим, що покликана діяти в інтересах певних соціальних груп.

На момент учинення інкримінованого ОСОБА_8 діяння основні положення зазначеного закону про наявність статусу службової особи пов`язувались із виконанням функцій представників влади чи місцевого самоврядування, а також зайняттям постійно або тимчасово посад в органах державної влади, місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях.

Функціональні обов`язки головного спеціаліста управління освіти адміністрації Московського району Харківської місцевої Ради, визначені відповідною посадовою Інструкцією, безпосередньо дослідженою судом першої інстанції, із якої убачається, що ОСОБА_8 займала посаду в органі місцевого самоврядування і посадовою ознакою службової особи вона була наділена.

Однак, зайняття посади в органі місцевого самоврядування ще недостатнє для визнання особи службовою.

Статус службової особи в законодавстві і теорії кримінального права пов`язується з виконанням однієї з трьох функцій представника влади, організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду від 26 квітня 2002 року №5 «Про судову практику у справах про хабарництво» суд роз`яснив, що до представників влади належать працівники державних органів та їх апарату, які наділені правом у межах своєї компетенції ставити вимоги, а також приймати рішення, обов`язкові для виконання юридичними і фізичними особами незалежно від їх відомчої належності та підлеглості.

Зі змісту посадової інструкції ОСОБА_8 не вбачається наявності будь-яких владних повноважень, оскільки вона не наділена повноваженнями давати вказівки та розпорядження, обов`язкові для виконання будь-якими громадянами чи установами.

Вона була зобов`язана контролювати юридичну частину оформлення наказів, трудових книжок, та інших документів в управлінні освіти, школах та дошкільних закладів, а також мала право забезпечувати листування з установами та організаціями з питань, що стосуються юридичної роботи.

Отже, вона не була наділена повноваженнями «вирішувати питання по суті» не мала статусу представника влади.

Організаційно-розпорядчі функції це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форм власності.

ОСОБА_8 при підготовці проектів довідок не користувалася повноваженнями щодо організації здійснення контролю за діяльністю інших працівників і не мала організаційних повноважень, отже і не була наділена організаційно-розпорядчими функціями.

Адміністративно-господарські обов`язки це обов`язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації, забезпечення контролю за цими операціями тощо). З фактичних обставин та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 не виконувала таких обов`язків.

Таким чином, ОСОБА_8 , як головний спеціаліст управління освіти адміністрації Московського району Харківської міської Ради, не була наділена владою і не використовувала службового становища, а тому висновок суду першої інстанції про те, що вона не є службовою особою, в контексті положень примітки до ст.364 КК України, є обґрунтованим, і крім того, відповідає висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові від 8 жовтня 2015 року, який, відповідно до положень ст.458 КПК України, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції.

Обґрунтовуючи правові підстави виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням за ч.1 ст.368 КК України, суд першої інстанції послався на положення п.1 ч.7 ст.284 КПК України, яким передбачено виправдання обвинуваченого в разі, якщо:

-встановлена відсутність події кримінального правопорушення;

-встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Разом з цим, суд, виправдовуючи ОСОБА_8 , вказав, що керується п.1 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Зазначена суперечність висновків суду порушує право обвинуваченої на захист, однак, відповідно до положень ч.3 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого, а тому вирок підлягає зміни в частині підстав виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням за ч.1 ст.368 КК України.

З урахуванням наведених вище підстав, колегія суддів вважає вірним висновок суду про те, що ОСОБА_8 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, а тому в її діянні не має складу кримінального правопорушення, передбаченого зазначеним законом про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, вона підлягає виправданню за недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України.

Обґрунтовуючи висновок про виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням за ч.4 ст.27, ч.2 ст.369 КК України (в редакції закону на день вчинення діяння, яке їй інкримінується) суд першої інстанції зазначив, що обвинувачення, в цій частині, є суперечливим та не конкретним.

Такий висновок суду є вірним і належним чином мотивований у вироку.

Так, згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_8 підбурила ОСОБА_12 до надання службовій особі неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будьякої дії з використанням наданої влади чи службового становища.

Ці дії виразились в тому, що вона «повідомила ОСОБА_12 , що з метою підпису необхідного їй листа, з метою його подальшого направлення до Департаменту освіти Харківської міської Ради, вона повинна передати ОСОБА_8 гроші у сумі 2300 гривень, які вона передасть начальнику Управління ОСОБА_13 », а 25 грудня того ж року отримала від ОСОБА_12 зазначену суму.

Ці дії кваліфіковані за ч.4 ст.27, ч.2 ст.369 КК України.

В той же час, ОСОБА_8 висунуте обвинувачення за ч.1 ст.368 КК України, і із обвинувачення убачається, що обвинувачена «прийняла пропозицію отримати від ОСОБА_12 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів» за ці ж самі дії.

Отже, в обвинувальному акті маються взаємовиключні твердження, а саме про те, що ОСОБА_12 була ініціатором передачі грошей ОСОБА_8 , оскільки та прийняла саме її пропозицію, а з іншого боку, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що саме вона підбурила ОСОБА_12 передати гроші службовій особі в якості неправомірної винагороди.

За таких обставин, висновок суду про неконкретність обвинувачення, що порушує право обвинуваченої на захист, є обґрунтованим.

Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.27 КК України, підбурювачем є особа, яка умовляннями, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення злочину.

Із обвинувального акту убачається, що ОСОБА_8 начебто «повідомила ОСОБА_12 » про необхідність передачі грошей службовій особі. Такі дії, як повідомлення, за змістом зазначеного закону, неможливо визнати способом схилення іншого співучасника до вчинення злочину.

Крім того, оскільки підбурювання є формою співучасті, слід визнати, що ОСОБА_12 та ОСОБА_8 повинні бути співучасниками злочину, але обвинувачення сформульовано таким чином, що ОСОБА_8 діяла самостійно.

Зазначені обставини також підтверджують висновок суду першої інстанції про суперечливість і не конкретність обвинувачення, що порушує право обвинуваченої на захист.

Що ж стосується доводів апеляції про належність та допустимість досліджених в суді доказів, то колегією суддів встановлено, що аналіз наведених у вироку доказів та їх оцінка є всебічними, повними і об`єктивними. Наведений у вироку аналіз доказів узгоджується з даними судового слідства і з змістом письмових доказів, а тому, колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції і мотивами, з яких він визнав докази недопустимими.

Так, із наданих суду письмових доказів дійсно убачається, що протокол огляду, помітки та вручення ідентифікованих засобів грошових купюр складено в період з 16-30 до 17-20 годин 25 грудня 2013 року за участю ОСОБА_12 та понятих (т.1 а.с.82).

Але із повідомлень органу внутрішніх справ на запит захисника убачається, що в цей період ОСОБА_18 та поняті ОСОБА_17 і ОСОБА_16 в приміщенні ХМУ ГУМВС (місце проведення слідчої дії) не знаходились ( т.2 а.с.56).

Із повідомлення фінансового органу ХМУ ГУМВС на запит захисника убачається, що грошові кошті для забезпечення оперативно-розшукових та слідчих дій в рамках кримінального провадження щодо ОСОБА_8 не видавались (т.2 а.с.52).

Ця інформація узгоджується з матеріалами кримінального провадження, із якого убачається, що гроші, вилучені у ОСОБА_8 на зберігання до фінансового органу не передані, а самі речові докази відсутні і суду не надані.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що зазначені повідомлення на запит захисника є неприпустимими доказами, оскільки не надані стороною захисти під час відкриття матеріалів кримінального провадження, є необґрунтованими.

Із матеріалів кримінального провадження убачається, що запити захисником було зроблено під час судового провадження і, відповідно, на момент закінчення досудового слідства їх у сторони захисту не було.

За таких обставин, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що зазначені докази є недопустимими, оскільки зібрані з порушенням вимог ст.223 КПК України, а тому і інші докази отримані з використанням зазначених грошових коштів під час контролю за вчиненням злочину, суд обґрунтовано визнав неприпустимими.

Перевіряючи висновки експертів, які дослідили відеозвукофайли отримані під час негласних слідчих дій, встановлено, що на деяких з них встановити належність голосу та мовлення не виявляється можливості, а на деяких, голос, ймовірно, належить ОСОБА_8 (т.2 а.с.16-38).

Орган досудового слідства, не зважаючи на клопотання обвинуваченої, не ставив питання перед експертами про ідентифікацію належності голосу і мовлення іншої особи з якою ведеться діалог.

Свідок ОСОБА_12 заперечує, що приймала участь в негласних слідчих діях, зокрема негласному відеоаудиоконтролі. За таких обставин, достеменно невідомо між ким відбувся діалог, зафіксований на відеозвукофайлах під час негласних слідчих дій.

Між тим, висновок суду про те, що органом досудового слідства вчинено провокацію стосовно ОСОБА_8 є передчасним.

Для розмежування законних оперативно-розшукових і слідчих дій від провокації вчинення злочину, слід керуватися як ч.3 ст.271КПК України, так і прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема Bannikova v.Russia та інші.

За таких обставин, без допиту осіб, які проводили і приймали участь у слідчих діях у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , висновок про провокацію злочину з боку цих осіб є передчасним, а тому вказівка про це підлягає виключенню із мотивувальної частини вироку.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення кримінального процесуального закону при ухваленні вироку спростовуються матеріалами справи та є безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 липня 2016 року стосовно ОСОБА_8 - змінити.
Виключити із мотивувальної частини вироку вказівки суду про:

-«відсутність обвинувального акту в зв`язку з тим, що від початкового обвинувачення прокурор відмовився»;

-«протокол про результати контролю за вчиненням злочину є сфальсифікованим і свідчить про перевищення службових повноважень з боку працівників правоохоронних органів, а саме дії є провокаційними, проведеними».

Змінити вирок в частині підстави виправдання ОСОБА_8 за обвинуваченням за ч.1 ст.368 КК України і вважати її виправданою за обвинуваченням у цьому злочині на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, що тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді: