УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.08.2017 р.Франківський районний суд м. Львова у складі:головуючого

судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

законного представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові клопотання у кримінальному провадженні №0002503 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Старий Самбір, Львівської області, українця, громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,-

в с т а н о в и в:
22.02.2017 року ст.слідчий Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_7 за погодженням із прокурором Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_3 звернувся із клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6 , мотивуючи тим, що в період вчинення інкримінованого йому діяння ОСОБА_6 перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у звязку з чим потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.Згідно даного клопотання, ОСОБА_6 15.07..2016 року, перебуваючи на примусовому лікуванні у 12 відділенні КЗ ЛОКПЛ,що по вул.Кульпарківській,95 ум.Львові ,заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження,а саме-наніс удар ногою в область черевної порожнини пацієнту КЗ ЛОКПЛ ОСОБА_8 ,в результаті чого останній в ніч з 16.07.16р.на 17.07.16р.прооперований у комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги ,у зв`язку з тупою травмою живота,травматичним розривом тонкої кишки,дифузним гнійно-каловим перитонітом, двобічною нижньочастковою пневмонією, поліорганною недостатністю.

Заслухавши думку учасників судового провадження, прокурора на підтримку клопотання,захисника та законного представника,які заперечили щодо задоволення клопотання,свідків,дослідивши матеріали ,надані прокурором, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.07..2016 року, пацієнту 12 відділення КЗ ЛОКПЛ,що по вул.Кульпарківській,95 ум.Львові, ОСОБА_8 , ,заподіяно умисне тяжке тілесне ушкодження,в результаті чого останній в ніч з 16.07.16р.на 17.07.16р.прооперований у комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги ,у зв`язку з тупою травмою живота,травматичним розривом тонкої кишки,дифузним гнійно-каловим перитонітом,двобічною нижньочастковою пневмонією,поліорганною недостатністю.

Вказане стверджено доказами,дослідженими у судовому засіданні ,а саме:

Записами в медичній карті ОСОБА_8 огляду хірурга від 16.07.16р.,про те,що скаржився на болі в животі,зі слів хворого був травмований 15.07.16р.,16.07.16р.огляд чергового лікаря-скарги на біль в животі,блювоту.

Висновком експерта №2279 від 30.11.16р,згідно якого при звертанні за медичною допомогою у липні 2016р. ОСОБА_8 була діагностована закрита тупа травма живота з розривом тонкої кишки, яка утворилась від дії тупого предмета,могла виникнути і від удару головою в ділянку живота 15.07.16р.та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення.Судово-медичних даних про утворення травми живота у потерпілого внаслідок дії власної руки або внаслідок падіння на площину немає.

Протоколом огляду місця події від 7.12.16р.та фототаблицями до нього,згідно якого оглянуто палату в 12 відділенні КЗ ЛОКПЛ.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 21.12.16р.та фототаблицями до нього,згідно якого потерпілий ОСОБА_8 показав місце та механізм нанесення йому тілесних ушкоджень.

Висновком експерта №2398 за матеріалами справи від 27.12.16р.про те,що при поступленні в КЛШМД 16.07.16р. у ОСОБА_8 була діагностована закрита тупа травма живота з розривом тонкої кишки, яка утворилась від дії тупого предмета,могла виникнути і від удару головою в ділянку живота 15.07.16р.Враховуючи матеріали кримінальної справи немає об`єктивних судово-медичних даних,які б свідчили про утворення травми живота від зіткнення з ліжком чи тумбочкою,які знаходяться у палаті. Враховуючи матеріали кримінального провадження розрив тонкої кишки у ОСОБА_8 міг виникнути від удару головою в ділянку живота,як вказує потерпілий під час проведення слідчого експерименту за його участю 21.12.16р.і що зафіксовано на фото №5 фототаблиці до протоколу проведення слідчого експерименту.Судово-медичних даних,які б свідчили про нанесення тілесного ушкодження самостійно ОСОБА_8 або при падінні його з висоти власного зросту на площину немає.

З пояснень свідка ОСОБА_9 ,даних в судовому засіданні ,вбачається,що він виконував обов`язки заввідділенням №12 КЗ ЛОКПЛ.Зі слів ОСОБА_8 знає,що 15.07.16р. ОСОБА_6 заподіяв потерпілому тілесні ушкодження. ОСОБА_6 повідомив,що вдарив ОСОБА_8 за скоєння крадіжки. У зв`язку із скаргами потерпілого на болі в животі,він був переведений в хірургічне відділення ЛШМД,де прооперований.

Свідок ОСОБА_10 ,яка є лікуючим лікарем ОСОБА_6 ,пояснила,що 16.07.16р. була черговою та оглядала потерпілого,який жалівся на болі в животі, ОСОБА_8 їй повідомив,що його вдарили,але не сказав хто.Вона ініціювала огляд хірурга.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,які були відповідно головою та членом комісії,що проводила службове розслідування обставин та причин переводу пацієнта 12 відділення ОСОБА_8 в хірургічне відділення ЛШМД,у судовому засіданні пояснили,що вони не були очевидцями скоєння кримінального правопорушення,свідки заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 відсутні .Висновок комісії про заподіяння ушкоджень ОСОБА_6 є припущенням ,який вони зробили на підставі розмови з останнім,який є недієздатним та лікується у психіатричній лікарні,при цьому, ОСОБА_6 з даного приводу давав суперечливі пояснення,а також на підставі пояснень чергового медперсоналу,що конфлікту між пацієнтами ніхто не бачив, медичної документації,згідно якої ОСОБА_6 агресивний,бив свою бабцю.

Враховуючи вказані пояснення свідків, суд приходить до висновку,що Довідка про комісійний огляд обставин та причин переводу пацієнта 12 відділення ОСОБА_8 в хірургічне відділення ЛШМД,згідно висновків якої ,інцидент між хворими ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був зумовлений непередбачуваними імпульсивними діями ОСОБА_6 у зв`язку з перебігом його захворювання та психічним станом не є допустимим доказом.

Оцінюючи пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те,що зі слів ОСОБА_6 знають,що він наніс тілесні ушкодження потерпілому,суд приходить до висновку,що враховуючи психічний стан здоров`я ОСОБА_6 ,який страждає хронічним психічним захворюванням та визнаний недієздатним,дані пояснення не можуть бути визнані допустимими доказами,виходячи із положень ст.97 КПК України.

Разом з тим, безпідставним є клопотання сторони захисту про недопустимість протоколу слідчого експерименту від21.12.16р.

Відповідно до ст.86 КПК України,доказ визнається допустимим,якщо він отриманий у порядку,встановленому цим Кодексом.

В силу ч.1 ст.87 КПК України,недопустимими є докази,отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини,гарантованих Конституцією та законами України,міжнародними договорами,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,а також будь-які інші докази,здобуті завдяки інформації,отриманій внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.

Жодна із вказаних підстав у судовому засіданні не встановлена.

У зв`язку з наведеним,суд не вбачає підстав для визнання даного доказу недопустимим.Однак, протокол слідчого експерименту,які і інші докази,досліджені судом, доводить лише те,що потерпілому було заподіяно тілесні ушкодження та не є доказом скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_6 .

Не є допустимим доказом вини ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення заява його законного представника ОСОБА_5 від 7.07.16р.на ім`я чергового лікаря КЗ ЛОКПЛ ,згідно якої вона просить госпіталізувати її сина ОСОБА_6 у зв`язку з його агресивністю-погрозами її задушити,побиттям 90річної бабці,оскільки,наявність агресії щодо рідних не свідчить про заподіяння ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 .

Відповідно до положень ст.62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку,що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів,які б підтверджували скоєння кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.121 КК України саме ОСОБА_13 ,який відповідно до медичної карти стаціонарного хворого №04331 16 07.07.16р.госпіталізований в КЗ ЛОКПЛ з діагнозом параноїдна шизофренія,є недієздатним з 12.04.2011р.-відповідно до рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.09.12р.,потребує лікування у примусовому порядку у психіатричному стаціонарі, у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу-параноїдної шизофренії,безперервний перебіг з вираженим емоційно-вольовим дефектом,параноїдний синдром,згідно висновку комісії лікарів-психіатрів відділення №12 КЗ ЛОКПЛ від 08.07.16р. та згідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №14 від 25.01.2017р. в період інкримінованих йому дій страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії з безперервним перебігом та вираженим дефектом особистості, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В даний час страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії з безперервним перебігом та вираженим дефектом особистості ,не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.За своїм психічним станом ОСОБА_6 не може правильно сприймати обставини кримінального провадження та давати по них відповідні покази.

Відповідно до ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.Згідно ч.3 даної статті,кримінально-правова оцінка суспільно-небезпечного діяння,вчиненого у стані неосудності,повинна грунтуватися лише на відомостях,які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій.При цьому не враховується попередня судимість,факт вчинення раніше кримінального правопорушення,за який особу звільнено від відповідальності або покарання,факт застосування до неї примусових заходів медхарактеру.

Як зазначено у ст. ст.513 КПК України,під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі обставини- чи мало місце кримінальне правопорушення;чи вчинено це кримінальне правопорушення особою;чи ця особа вчинила кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу,яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи заходи медхарактеру та які саме.Визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру. Встановивши,що кримінальне правопорушення не було вчинено,або вчинено іншою особою,а також якщо не доведено,що ця особа вчинила сусупільно-небезпечення діяння, кримінальне правопорушення,суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Як вбачається із змісту ст.92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ст.93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно ч.4 ст.94 КК України госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом може бути застосована судом до психічно хворого,який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства але потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах посиленого нагляду.

Враховуючи наведене, та те, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами,що саме ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.121 КК України ,слід відмовити у застосуванні примусових заходів медичного характеру та закрити кримінальне провадження.

Керуючись ст. 506, 512-513, 516 КПК України, суд

у х в а л и в:
у застосуванні примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом відносно ОСОБА_6 - відмовити та закрити кримінальне провадження .

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1