Справа № 645/3831/14-к
Провадження № 1-кп/645/20/17
У Х В А Л А
іменем України

02 лютого 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

встановив:
У провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходяться вищезазначені кримінальні провадження.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження ОСОБА_8 , ОСОБА_9 строку тримання під вартою, посилаючись на те, що спливає строк тримання під вартою обвинувачених, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на теперішній час не зменшились.

Захисник ОСОБА_9 - ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що прокурором не підтверджені ризики, на які він посилається у клопотанні, а ОСОБА_9 визнає свою вину скоєнні злочинів, крім того, вже тривалий строк тримається під вартою, має постійне місце проживання, тому вважає доцільним змінити запобіжний захід ОСОБА_9 на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_8 ОСОБА_6 проти задоволення вказаного клопотання заперечував, просив змінити запобіжний захід ОСОБА_8 на більш м`який.

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали своїх захисників.

Заслухавши думку учасників судового процесу, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Частина 1 ст. 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а, згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини встановлюється, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
Суддя своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, обґрунтованість періоду тримання під вартою не можна розглядати абстрактно. Оцінювати, наскільки виправданим є подальше тримання обвинуваченого під вартою, в кожній справі потрібно з огляду на конкретні обставини. Безперервне тримання під вартою можна виправдати лише в разі, якщо існують конкретні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, попри презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, викладений у статті 5 Конвенції. Конвенція гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення волі, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме: гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключено у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Пунктами 1 і 5 ч. 1 ст. 177 КПК України встановлюється, що "метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; … 5) вчинити інше кримінальне правопорушення».
Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою судова колегія виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, а також з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинувачених переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Необхідно зауважити, що, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 6.11.2008 у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинувачених, однак застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки існують ризики того, що вони, перебуваючи на волі, можуть переховуватися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, що виправдовує подальше тримання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 під вартою.
Ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли.
Судова колегія вказує на те, що, відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України, судом ухвалюється рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими безпосередньо під час судового розгляду, а тому приходить до висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків та для запобігання спробам останніх переховуватися від суду, вчинити інші злочини, доцільно на даній стадії судового провадження продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - продовженню на термін, який не може перевищувати 60 (шістдесяти) днів.
Продовження строку тримання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 під вартою до шістдесяти днів відповідає вимогам ч. 1 ст. 197 КПК України.

Керуючись статтями 132, 177, 178, 183, 184, 196, 197, 199, 315 КПК України, суд
постановив:
У задоволенні клопотаннь захисників про зміну обвинуваченим запобіжного заходу відмовити.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 02 квітня 2017 року.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 02 квітня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя -
Судді: