Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
01 березня 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
апелянта ОСОБА_6 і його захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 і представника-адвоката ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року про накладення арешту на майно до прийняття рішення у кримінальному провадженні №005945,
в с т а н о в и л а :
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 , а саме на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , із забороною розпоряджатися даним житловим приміщенням до прийняття рішення у кримінальному провадженні №005945.
Слідчий суддя в ухвалі зазначив, що враховуючи те, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження (арешту майна) з можливістю розпоряджатися ним будь-яким чином, може привести до настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню №0005945 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а тому, з метою досягнення дієвості вищевказаного кримінального провадження, є підстави для накладення арешту на квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , до прийняття процесуального рішення у вказаному кримінальному провадженні, і, як наслідок, задовольнив клопотання прокурора, наклавши на цю квартиру арешт.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 25 липня 2016 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року, якою задоволено клопотання прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 , а саме на квартиру, _______________________________________________________________________________________________

№11сс/787/72/2017 р. Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_10

Категорія: ст.170 КПК Доповідач ОСОБА_1
що знаходиться в АДРЕСА_1 , із забороною розпоряджатися даним житловим приміщенням до прийняття рішення у кримінальному провадженні №005945.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17 січня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено вказану вище ухвалу апеляційного суду від 25 липня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначив, що ухвала слідчого судді є незаконною і такою, що суперечить вимогам кримінального процесуального закону та порушує його законні права та інтереси як власника. Зокрема послався на те, що кримінальне провадження відкрито відносно ОСОБА_11 , а не ОСОБА_6 , який не є підозрюваним. Висновки слідчого судді про те, що дана квартира є предметом та доказом у кримінальному провадженні і має суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню по справі - необгрунтовані. Також зазначено, що слідчий суддя порушив вимоги ч.2 ст.172 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), розглянувши клопотання без його участі. Всупереч вимогам ст.173 КПК копію ухвали про арешт майна йому не було направлено. Просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про арешт квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянта ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які повністю підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 про залишення ухвали слідчого судді без змін, перевіривши матеріали судового провадження за клопотанням прокурора про накладення арешту на майно та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення.
Із матеріалів клопотання вбачається, що 25 вересня 2014 року в чергову частину Рівненського міського відділу УМВС України в Рівненській області надійшла заява ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , шахрайським шляхом, під приводом купівлі її квартири, заволоділи її грошовими коштами в сумі 357035 грн., спричинивши останній майнову шкоду на вказану суму.
Зокрема, 01 серпня 2014 року, у день укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_11 та її син ОСОБА_6 повідомили ОСОБА_12 завідомо неправдиві відомості про те, що кошти у сумі 357035 гривень, які являють собою оціночну вартість квартири, вже знаходяться на її рахунку у США, чого в дійсності не було, оскільки, як виявилося, вказаний рахунок не існує. На момент укладення даного договору ОСОБА_11 шляхом зловживання довірою вдалося переконати потерпілу ОСОБА_12 в існуванні закордонного інвестиційного фонду, на який мали бути перераховані грошові кошти за вищевказану квартиру, внаслідок чого ОСОБА_12 довіряючи останній підписала 01 серпня 2014 року договір купівлі-продажу своєї квартири, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_13 . В результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_12 так і не отримала грошових коштів за продану нею квартиру.
Згідно договору купівлі-продажу квартири, від 01 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_13 новим власником квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 , став ОСОБА_6 (а.с.1-3).
За даними витягу з кримінального провадження №0005945, вказану вище заяву ОСОБА_12 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань
25 вересня 2014 року. Правова кваліфікація ст.190 ч.4 КК України (а.с.4).
Поряд з цим, жодних даних про те, що вказана квартира у відповідності до ст.98 КПК визнана речовим доказом у даному кримінальному провадженні, апеляційному суду не надано. Відомості про дотримання вимог ч.7 ст.173 КПК щодо надіслання копії оскарженої ухвали ОСОБА_6 в матеріалах провадження за клопотанням прокурора відсутні.
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6 скасовано рішення Рівненського міського суду від 06 жовтня 2015 року та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 (правонаступник ОСОБА_12 ) до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу квартири, розірвання договору купівлі-продажу квартири, припинення права власності та визнання права власності на квартиру (а.с.36-39).

Відповідно до ст.170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Вказана норма кримінального процесуального кодексу стала діяти на підставі Закону №2540а «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо окремих питань накладення арешту на майно з метою усунення корупційних ризиків при його застосуванні», ухваленого Верховною Радою України 10.10.2015 року.

Проте на час, коли було розпочато досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, вказана норма процесуального закону була викладена в іншій редакції. Зокрема ч.1 ст.170 КПК було викладено так: Арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Вказану обставину підтвердила апеляційному суду прокурор ОСОБА_5 , пояснивши при цьому, що після внесення змін в редакцію ст.170 КПК, у 2016 році вона звернулася з клопотанням про арешт квартири, оскільки ОСОБА_6 статусу підозрюваного не мав. Раніше також вносилось клопотання аналогічного змісту, однак слідчий суддя відмовивши в задоволенні, послався саме на те, що ОСОБА_6 не є підозрюваним. Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_6 повідомлення про підозру не здійснювалось.

Колегія суддів враховує, що як встановлено ст.5 КПК, процесуальна дія виконується, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Це означає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд повинні застосовувати кримінальний процесуальний закон, який діє відповідно під час досудового розслідування та судового розгляду. Поряд з цим, у частині 1 ст.58 Конституції України встановлено загальне правило - закон не має зворотної дії в часі. З нього випливає, що не можуть мати зворотної дії юридичні норми, які встановлюють нові права й обов?язки чи заборони.
Оскільки досудове розслідування по даному кримінальному провадженні було розпочато 25 вересня 2014 року, тобто коли діяла попередня редакція ст.170 КПК (щодо тимчасового позбавлення підозрюваного, обвинуваченого можливості відчужувати певне його майно), то доводи апеляційної скарги про те що ОСОБА_6 не мав і не має статусу підозрюваного, а тому арешт на його майно накладено передчасно, колегія суддів визнає слушними.
Під час апеляційного розгляду ні слідчий, ні прокурор не змогли пояснити суду чим обґрунтовується така тривалість досудового слідства у даному кримінальному провадженні.

Ч.5 ст.28 КПК передбачено, що кожен має право, щоб обвинувачення стосовно нього у найкоротший строк стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження стосовно нього було закрите.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, строки досудового слідства відповідно до міжнародних договорів України повинні бути розумними. Статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року передбачено, що кожен має право при розгляді будь-якого пред?явленого йому кримінального обвинувачення бути судимим без невиправданої затримки (підпункт «с» пункту 3). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов?язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «розумний строк досудового слідства» є оціночним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину (злочинів). Визначення розумного строку досудового слідства залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, число потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо. Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності.

З матеріалів даного клопотання вбачається, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні перевищує два роки п?ять місяців і чим викликана необхідність такої тривалості стороною обвинувачення не обгрунтовано.

Колегія суддів вважає, що досудове слідство повинно бути закінчено без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Дотримання розумних строків кримінального провадження є основоположним завданням оперативного розслідування будь-якого злочину, закріпленим у ст. 2 КПК, що відображає вимоги ст.6 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенції) щодо права кожного на справедливии? та публічнии? розгляд и?ого справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Разом з цим, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, у кримінальних справах «розумний строк», про який йдеться у ч.1 ст.6, може починати відлік не тільки з моменту висунення офіційного обвинувачення. Це може відбутися раніше, ніж справа потрапить до суду (справа «Девеєр проти Бельгії» від 27.02.1980 р.); з дня, коли виписано ордер на арешт; з дати, коли зацікавлену особу було офіційно повідомлено, що проти неї порушено кримінальну справу; з дати, коли було почато досудове слідство (справи «Вемхов проти ФРН» від 25.06.1968 р., «Ноймастер проти Австрії» від 27.06.1968 р., «Рингейзен проти Австрії» від 16.07.1971 р.). «Обвинувачення» для цілей ч.1 ст.6 Конвенції можна визначити як офіційне повідомлення компетентною владою особи, що є підстави стверджувати про вчинення нею кримінального злочину.
У п.21 ст.7 КПК «Загальні засади кримінального провадження» передбачено загальну засаду кримінального провадження «розумність строків», правова реалізація якої? спрямована на захист сторін від затягування кримінального процесу.
Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.28 КПК, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об?єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені КПК строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд. Даних про дотримання вказаних вимог закону стороною обвинувачення надано не було.
Що стосується доводів апелянта про порушення слідчим суддею вимог ст.172 КПК, оскільки клопотання прокурора розглянуто без участі ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає вказані доводи позбавленими підстав. Так, як встановлено ч.2 ст.172 КПК, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна. У відповідності до вказаної норми, прокурор просила розглянути її клопотання за відсутності сторін кримінального провадження або інших зацікавлених осіб (а.с.1-3).

З наявної в матеріалах провадження інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Реєстру) апелянта ОСОБА_6 вбачається, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . Проте як в оскаржуваному рішенні, так і клопотанні з посиланням на дані Реєстру вказано квартиру ОСОБА_6 , що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.3, 1-2, 22-23).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною і підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 .
Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року про накладення арешту на майно скасувати.
Відмовити в задоволенні клопотання прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_6 , а саме на квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , із забороною розпоряджатися даним житловим приміщенням до прийняття рішення у кримінальному провадженні №005945.
Ухвала остаточна і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3