УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 1-767/2007

Провадження № 1-в/638/20/17
10.03.2017 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , розглянувши заяву Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області про вирішення долі речових доказів у вигляді грошових коштів (в порядку КПК України 1960 року) по кримінальній справі відносно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України,-
ВСТАНОВИВ:
02.09.2016 року у провадження Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла заява Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області про вирішення долі речових доказів у вигляді грошових коштів (в порядку КПК України 1960 року) по кримінальній справі відносно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України.

07.03.2017 року вищезазначена заява надійшла у провадження судді ОСОБА_1 на підставі розпорядження №02-48/482 від 06.03.2017 року.

Суд, розглянувши заяву про вирішення долі речових доказів а також додані до неї матеріали, вважає її такою, що підлягає поверненню заявнику.
Відповідно до статті 330 КПК України (в редакції 1960 року) при постановленні вироку суд вирішує питання про речові докази, керуючись правилами, викладеними в статті 81 цього Кодексу. Речі, що не є речовими доказами в справі, повертаються їх законному володільцеві, хоч би останній і не пред`явив цивільного позову. Якщо виникне спір про право власності на зазначені речі, він підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.
Так, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 4 постанови №11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов'язаних з виконанням вироків» у порядку, передбаченому статтею 411 КПК України (в редакції 1960 року), суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків, зокрема, про долю речових доказів, якщо її не вирішено вироком суду.
Проте, у клопотанні заявник посилається на те, що судовим рішенням за наслідками розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України питання наявних у ній речових доказів вирішено не було, тож останній просить суд, у порядкуКПК України (у редакції 1960 року) вирішити долю речових доказів.
Апріорі, системний аналіз положень статті 3 КПК України (у редакції 1960 року), статті 5 КПК України (у редакції 2012 року), статті 58 Конституції України свідчить, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів.
Зокрема, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі №1-рп/99 від 09.02.1999 року).
З рішення ВСУ у справі №5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень. При цьому, на відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
В той же час, на момент подання даного клопотання до суду заявником, а саме 01.09.2016 року, Кримінальний-процесуальний Кодекс України (у редакції 1960 року) втратив чинність на підставі Кримінального процесуального кодексу України, прийнятого Законом України №4651-VI від 13.04.2012 року, тобто заявнику, при зверненні до суду, на даному етапі, слід керуватися положеннями Кримінального процесуального Кодексу України (у редакції 2012 року).
Окрім того, суд роз`яснює заявнику, що згідно положень пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Частиною 1 статті 539 КПК України регламентовано, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, а не за листом, як це наявно у даній справі.
Згідно із пунктом 4 частини 2 статті 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.
У відповідності до положень статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

З норм статті 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Але, у даному випадку, заявник подав до суду звернення у формі заяви, а не клопотання, що не узгоджується з положеннями частини 1 статті 539 КПК України.

За таких обставин, суд, беручи до уваги вищезазначене, вважає, що заява подана без додержання вимог КПК України, внаслідок чого за своєю суттю є сумнівною, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), а тому беручи до уваги положення частини 6 статті 9 цього Кодексу, яка передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, та враховуючи загальні засади кримінального провадження вважає за необхідне заяву повернути заявнику з роз`ясненням того, що таке повернення не позбавляє права повторного звернення до суду у порядку КПК України (у редакції 2012 року) з належним процесуальним оформленням.
Крім того, виходячи з положень частини 5 статті 539 та статті 392 КПК України, дане судове рішення оскарженню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3 КПК України (у редакції 1960 року), ст. 5 КПК України (у редакції 2012 року), ст. 58 Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 року, ст. 537-539 КПК України (у редакції 2012 року), суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Заяву Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Харківській області про вирішення долі речових доказів у вигляді грошових коштів по кримінальній справі відносно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя: