Справа №490/19/17 13.05.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2017 року, якою задоволено клопотання начальника відділення СВ Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_6 та накладено арешт на майно вилучене в ході проведеного 24.03.2017 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , -
учасники судового провадження:
представник скаржника - ОСОБА_5

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2017 року задоволено клопотання начальника відділення СВ Центрального ВП ГУНП України в Миколаївській області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно вилучене в ході проведеного 24.03.2017 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Провадження № 11-сс/784/236/17 Головуючий у 1-й інстанції:
Категорія: накладення арешту ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
Не погодившись з ухвалою слідчого судді, представник скаржника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати арешт на майно
яке було вилучено 24.03.2017 року під час проведення обшуку у пункті розповсюдження державних лотерей оператора ТОВ «М.С.Л.», розташованого за адресою: м. Миколаїв, пр-т. Богоявленський, 311-В.
Вказує на те, що слідчий був зобов`язаний внести клопотання слідчому судді про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше 27.03.2017 року, тоді як клопотання було подано до суду лише 29.03.2017 року, з порушенням строків, передбачених п.3 ч.1 ст.169 КПК України.
Вважає, що слідчий суддя не перевірив відповідність поданого слідчим клопотання вимогам ст.171 КПК України.
Стверджує, що слідчий суддя не врахував те, що досудове розслідування здійснюється у відношенні невстановлених осіб, не врахував можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту для третіх осіб.
Також, на переконання апелянта, слідчим суддею не було враховано питання, чи визнано вилучене майно речовим доказом.
Звертає увагу і на те, що в ході обшуку було вилучено системні блоки, монітори, кабелі, дроти, клавіатури, маніпулятори, побутова техніка, засоби доступу до мережі Інтернет, продовольчі товари, меблі, рекламні вироби, тощо. Однак, на думку апелянта, накладення арешту на кошти, комутатори, роутери, шнури з`єднання устаткування, клавіатури, маніпулятори, побутову техніку, засоби доступу до мережі Інтернет, продовольчі товари та інше вилучене майно є безпідставним, так як вказане майно не може бути предметом злочину, оскільки не можуть зберегти на собі сліди злочину.
Зазначає, що ТОВ «УКРЛОТО Київ» є офіційним розповсюджувачем державних лотерей оператора державних лотерей МСЛ та здійснює свою господарську діяльність на підставі договору передоручення.
Встановлені слідчим суддею обставини.
29 березня 2017 року слідчий звернулася до слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва з погодженим із прокурором Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 клопотанням про накладення арешту на вилучене в ході проведеного обшуку за адресою: м. Миколаїв, пр. Богоявленський, 311В, майно з метою забезпечення його збереження та забезпечення спеціальної конфіскації, а саме на: монітори; системні блоки; кабелі комп`ютерні; комп`ютерні миші; клавіатури; тумби.
Задовольняючи клопотання, слідчий суддя послалась на те, що воно підлягає задоволенню з урахуванням того, що виявлені та вилучені під час проведення обшуку предмети та документи відповідно до ст. 98 КПК України є речовими доказами, були підшукані, виготовлені, пристосовані та використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, тобто відповідають критеріям п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, з метою їх збереження, призначення необхідних експертиз, збирання, фіксації відомостей, що можуть бути використані у кримінальному провадженні під час досудового розслідування та судового провадження як докази, а також з метою забезпечення спеціальної конфіскації.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді; пояснення представника скаржника ОСОБА_5 на підтримку клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження та який просив задовольнити його апеляційну скаргу; думку прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання про поновлення строку на оскарження, однак просив залишити апеляційну скаргу без задоволення; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.
Згідно з вимогами п.3 ч. 2 ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Частиною третьою цієї статті визначено, що у разі постановлення ухвали слідчим суддею без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Як вбачається з матеріалів судового провадження та зі змісту оскаржуваної ухвали, представник скаржника ОСОБА_5 не був присутній у судовому засіданні при розгляді клопотання начальника відділення СВ Центрального ВП ГУНП України в Миколаївській області ОСОБА_6 про накладення арешту на вилучене в ході проведеного 24.03.2017 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, дані про отримання ним копії ухвали слідчого судді також відсутні.
В апеляційній скарзі представник скаржника ОСОБА_5 вказує, що йому стало відомо про прийняття оскаржуваної ухвали з Єдиного державного реєстру судових рішень 10 травня 2017 року.
Враховуючи, що ухвалу слідчого судді від 30.03.2017 року було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.
Що стосується суті прийнятого слідчим суддею рішення, апеляційний суд приходить до наступного.
У відповідності з вимогами ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Згідно положень ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 КПК України.
За змістом закону, положення п. п. 1-4 ч.2 ст. 167 КПК України, що стосуються вилученого майна, яке відповідає певним визначеним законом критеріям та яке може бути вилучено незалежно від того, чи належить воно підозрюваному, обвинуваченому у кримінальному провадженні.
Відповідно до п.1, 2 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально правового характеру щодо юридичної особи.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримання юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Виходячи з п. 4 ч.1 ст. 96-2 КК України, з урахуванням наведеного, слідчим суддею цілком обґрунтовано прийнято рішення про накладення арешту на майно, визнане речовими доказами по кримінальному провадженню, яке було використано як засоби чи знаряддя вчинення злочину.

Згідно ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Однак, те, що клопотання подано з пропуском строку, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно.
Таким чином, апеляційна скарга представника скаржника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 376, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2017 року, якою задоволено клопотання начальника відділення СВ Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_6 та накладено арешт на майно вилучене в ході проведеного 24.03.2017 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , - без змін.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3