Дата документу Справа № 314/7912/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 314/7912/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/703/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2017 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Цілиноград Казахстану, громадянина України, який має середню освіту, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) 1 вересня 1997 року за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 229-1, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до 5 років позбавлення волі з випробуванням строком 2 роки, штрафу 680 грн. Перегляд вироку 16 березня 1998 року, направлений в місця позбавлення волі на 5 років;
2) 15 січня 1999 року за ч. 2 ст. 143, ст. 43 КК України (в ред. 1960 року) до 6 років позбавлення волі. Перегляд вироку 11 вересня 2003 року, зменшено покарання до 4 років позбавлення волі. Звільнений від відбування покарання 18 вересня 2003 року по відбуттю строку покарання,
засудженого 23 лютого 2010 року вироком Сакського міськрайонного суду АР Крим за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 2 грудня 2009 року по 11 травня 2010 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі. Початок строку відбування покарання 02 грудня 2009 року, кінець строку 23 червня 2019 року,
про умовно-дострокове звільнення,
В С Т А Н О В И Л А:
До Вільнянського районного суду Запорізької області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від покарання у виді позбавлення волі.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року у задоволенні клопотання відмовлено з тих підстав, що засуджений не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

За змістом апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 просить переглянути судове рішення, вказуючи, що не працює, оскільки хворіє на туберкульоз і знаходиться в туберкульозній лікарні та має інші захворювання.

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника, які апеляційну підтримали та просили її задовольнити, прокурора, яка вважала ухвалу суду законною і обґрунтованою, просила залишити її без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідивши надані йому матеріали, на підставі об`єктивних доказів зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 у відповідності до ст. 81 КК України, згідно якої умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов.

При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

У відповідності з ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку вцілому та ставленню до праці за весь період знаходження у виправних установах.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що під час тримання в Сімферопольському слідчому ізоляторі в період з 10 грудня 2009 року по 1 червня 2010 року та з 29 березня 2011 року по 27 квітня 2011 року ОСОБА_7 характеризувався посередньо, вимог режиму тримання не порушував, стягнень і заохочень не мав.

Перебуваючи з 1 червня 2010 року по 29 березня 2011 року в лікувальному закладі при Голопристанській виправній колонії УДПтС України в Херсонській області (№7) характеризувався позитивно, мав 2 заохочення.

Під час відбування покарання в Оріхівській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 88) характеризувався негативно, порушував вимоги режиму відбування покарання, має одне стягнення, яке погашене у встановленому заочному порядку.

Зараз, перебуваючи з 26 червня 2016 року на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55), не має стягнень чи заохочень, характеризується посередньо: до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість; до виконання робіт із благоустрою установи ставиться не завжди задовільно, не бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, у роботі самодіяльних організацій; не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок (а.с. 6-7).

Відповідно до даних, що характеризують особу засудженого, 10 грудня 2014 року комісією установи було відмовлено ОСОБА_7 як особі, яка не стала на шлях виправлення, у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, у вигляді зміни умов тримання,

16 березня 2016 року комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України, у вигляді замін невідбутої частини строку покарання більш м`яким, оскільки засуджений не довів свого виправлення.

Матеріали справи свідчать, що поведінка ОСОБА_7 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що до теперішнього часу ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності, не можуть свідчити про виправлення та перевиховання засудженого.

Дані про наявність у засудженого захворювання не є підставами, передбаченими ст. 81 КК України, для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Таким чином, на думку судової колегії, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишили без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4