АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1766/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.3 КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року місто Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

За участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0007160 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, із середньою освітою, одружений, не працює, мешкає у АДРЕСА_1 , раніше засуджений Дніпровським районним судом міста Києва 13 листопада 2015 року за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на два роки зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком один рік та покладенням на нього певних обов`язків, відповідно до ст.ст. 75 і 76 КК України,
засуджений за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на три роки.

Відповідно до ст. 71 КК України до цього покарання приєднано частину покарання, не відбутого ним за вироком Дніпровського районного суду міста Києва та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців.

Вироком також вирішено долю речових доказів та прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» матеріальної шкоди в розмірі три тисячі шістсот дев`яносто шість гривень.

Розглянувши апеляційну скаргу та матеріали кримінального провадження, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні повторного таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у приміщення, яке, за вироком він вчинив 16 червня 2016 року, приблизно о 1400 годині та о 1410 годині з технічних приміщень у першому та другому під`їздах будинку АДРЕСА_2 , звідки викрадав відповідно дві та одну гальмові ліфтові котушки МП-201, кожну вартістю 1232 гривні, якими розпорядився на власний розсуд.

Справу розглянуто із застосуванням положень ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , не піддаючи сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку, та юридичної кваліфікації скоєного ним за ч.3 ст. 185 КК України, водночас, посилаючись на щире каяття, наявність на утриманні малолітньої дитини 2013 року народження, позитивну характеристику, повернення власникові фактично викраденого, вважає призначене йому як за ч.3 ст. 185 КК України, так і за сукупністю вироків покарання явно несправедливим внаслідок надмірної суворості та просить його пом`якшити до мінімально можливого покарання.

Крім того, апелянт заявляє клопотання про проведення апеляційного розгляду за його безпосередньої участі.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог з доповненням обґрунтування в тій частині, що його знайомий за таких же обставин отримав покарання у виді позбавлення волі строком на три роки один місяць, а тому визначене йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців він вважає явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, прокурора проти їх задоволення, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження в сукупності з матеріалами цього провадження, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та правильність юридичної кваліфікації скоєного за ч. 3 ст. 185 КК України були отримані в порядку застосування положень ст. 349 КПК України, порушень процедури застосування цієї правової норми не виявлено і скарг в апеляційне засідання щодо таких порушень не надходило, ніким ці висновки не піддаються сумнівам, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія їх не досліджує, не оцінює та погоджується із ними.

Що ж стосується виду, міри покарання, визначених винуватцеві, можливості їх пом`якшення, про що просить апелянт, то при вирішенні цих питань суд першої інстанції, і це прямо вказано у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, кількість епізодів злочинної діяльності, особу винуватця, який раніше судимий, однак належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, вчинивши нові кримінальні правопорушення в період іспитового строку за попереднім вироком, офіційно не працює.

На цих підставах суд визнав за необхідне обрати винуватцю покарання винятково у виді реального позбавлення волі, а беручи до уваги вік ОСОБА_7 , його позитивну характеристику, сімейні обставини та наявність на його утриманні малолітньої дитини 2013 року народження, повернення викраденого майна та думку представника потерпілого, суд визнав можливим призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією правової норми, за якою його засуджено та лише частково приєднати до цього покарання не відбуте ним за попереднім вироком покарання.

Таким чином, суд першої інстанції фактично врахував всі ті обставини, на які посилається в обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений.

Отже, оскільки ОСОБА_7 за ч.3 ст. 185 КК України, не зважаючи на вчинення двох епізодів тяжкого злочину в період іспитового строку за попереднім вироком, призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією цієї правової норми, остільки воно тяжкості скоєного та відомостям про особу винуватця, в цілому, відповідає і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.

ОСОБА_7 за правилами ст. 71 КК України визначене остаточне покарання шляхом часткового складення призначених покарань і з покарання, визначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва 13 листопада 2015 року у виді позбавлення волі строком на два роки, до цього покарання приєднана лише частина у розмірі шести місяців позбавлення волі, що, загалом, тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та відомостям про особу винуватця відповідає і не може, всупереч міркуванням апелянта, бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.

Його ж посилання в апеляційному засіданні на призначення його знайомому іншим судом за аналогічних обставин більш м`якого покарання юридично неспроможне та не може бути взяте до уваги в силу загально визнаного принципу індивідуалізації відповідальності і покарань.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, бо стосовно ОСОБА_7 ухвалено законний, обґрунтований, вмотивований та справедливий вирок.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 417 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року відносно нього залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання час попереднього ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в період з 15 серпня по 12 грудня 2016 року включно.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, вона може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він утримується під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: