1Справа № 335/7951/17 1-кс/335/5332/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2017 року слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2017 р.,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням про скасування арешту майна, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Однак, на даний час ОСОБА_4 позбавлена можливості вільно розпоряджатись належним їй нерухомим майном у зв`язку із його обтяженням на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2017 про арешт майна, який накладався в межах кримінального провадження № 0000014 від 21.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Зазначає, що арешт на майно накладений необґрунтовано. Так, ОСОБА_4 набула право власності на арештовану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2001, однак з метою реєстрації права власності у відповідному реєстрі, звернулась до державного реєстратора лише 27.02.2017. В цей же час, відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 21.03.2017. Отже, на теперішній час ОСОБА_4 володіє квартирою на законних підставах. Натомість органом досудового розслідування не доведено, що спірна квартира є предметом злочинної діяльності. Крім цього також зазначає, що в межах кримінального провадження № 0000014 від 21.03.2017 жодній особі не повідомлено про підозру, цивільний позов не заявлявся. Посилаючись на приписи ст.ст. 132, 174, 175 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) просила скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 .

Від заявника надійшла заява про розгляд клопотання у її відсутність, на вимогах клопотання наполягає.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти скасування арешту майна з тих підстав, що досудове розслідування триває, факт спроби незаконного заволодінням квартири на теперішній час не спростований.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали клопотання про скасування арешту майна та матеріали клопотання про накладення арешту на майно № 335/3841/17к, слідчий суддя встановив наступне.

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2001, посвідченого Запорізькою товарною біржою «ТОРГ-ІНВЕСТ» за № Н-2340, на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2017.

Вознесенівським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000014 від 21.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Процесуальне керівництво даного кримінального провадження здійснюється Запорізькою місцевою прокуратурою № 2.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2017 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . З метою забезпечення арешту майна власник майна у судове засідання не викликався.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п.58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

Своєю чергою, за положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Серед засад діючого кримінального процесуального законодавства закріплені, зокрема, верховенство права, доступ до правосуддя відповідно до ст. 7 КПК України.

За змістом положень ст. 3 КПК України при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Поряд із цим, статтями 7, 16 КПК України установлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За нормою пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з пунктом 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Як встановлено слідчим суддею, накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_4 перешкоджає заявникові в реалізації її права на вільне розпорядження вказаним майном, а органом досудового розслідування створено перешкоди для подальшого розпорядження нерухомим майном.

За змістом прийнятої слідчим суддею ухвали від 21.03.2017, накладаючи арешт на спірну квартиру, слідчий суддя виходив із того, що квартира є об`єктом протиправних діянь, відповідає критеріям зазначеним у статті 98 КПК України, а тому підлягає арешту.

При цьому, підстав для збереження арешту майна в межах проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не встановлено.

Так, ОСОБА_4 набула право власності на арештовану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2001, посвідченого Запорізькою товарною біржою «ТОРГ-ІНВЕСТ» за № Н-2340.

В цей же час, відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 21.03.2017.

Крім цього ОСОБА_4 вказує, що в межах кримінального провадження № 0000014 від 21.03.2017 жодній особі не повідомлено про підозру, цивільний позов не заявлявся, вона не має жодного відношення до невідомої померлої жінки, а органом досудового розслідування не доведено, що спірна квартира є предметом злочинної діяльності. Доказів протилежного органом досудового розслідування суду не надано.

Згідно зі ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи викладене, слідчий суддя доходить висновку про наявність підстав для скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2017 на квартиру АДРЕСА_1 , з огляду на що задовольняє клопотання ОСОБА_4 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 170 174, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений на квартиру АДРЕСА_1 на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21 березня 2017 року № 335/3841/17, 1-кс/335/2628/2017 в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000014 від 21 березня 2017 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1