Справа № 675/1130/16-к
Провадження № 1-в/675/23/2017
У Х В А Л А
"19" липня 2017 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
представника установи ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Ізяславі в режимі відеоконференції клопотання ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кременчука Полтавської області,
який до засудження проживав в м. Кременчуку Полтавської області, такого, що відбуває
покарання в Державній установі «Замкова виправна колонія (№58)», про приведення
вироку у відповідність з вимогами чинного законодавства та умовно-дострокове
звільнення,
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та умовно-дострокове звільнення, мотивуючи це тим, що він був засуджений до довічного позбавлення волі. ОСОБА_5 вважає, що призначення йому покарання є незаконним, оскільки воно суперечить нормам і принципам Європейської Конвенції з прав людини, позиціям Європейського Суду з прав людини, викладеним у відповідних рішеннях. На підставі цього засуджений робить висновок про те, що йому незаконно призначили покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а тому ОСОБА_5 просить привести вирок щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та змінити йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Разом з тим ОСОБА_5 клопоче про умовно-дострокове звільнення.
Допитавши засудженого, представника установи, перевіривши документи, додані до клопотання, матеріали особової справи, вислухавши висновок прокурора, суд знаходить, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.
ОСОБА_5 засуджений 19 липня 2001 року вироком Судової колегії в кримінальних справах Полтавського апеляційного суду за ст. ст. 142 ч. 3, 93 п. п. а, і, з, 140 ч. 3, 42 КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна за вчинення 23 травня 2000 року за попереднім зговором групою осіб під час розбійного нападу умисного вбивства з корисливого мотиву однієї особи, в ніч з 07 на 08 вересня 2000 року за попереднім зговором групою осіб під час проникнення у житло для таємного викрадення чужого майна умисного вбивства з корисливого мотиву однієї особи.
Ухвалою Колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 25 жовтня 2001 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін, однак приведено у відповідність з чинним Кримінальним Кодексом України в порядку ст. 395 КПК України: дії ОСОБА_5 перекваліфіковані зі ст. 140 ч. 3 КК України в редакції 1960 року на ст. 185 ч. 3 КК України в редакції 2001 року, остаточне покарання згідно ст. 42 КК України в редакції 1960 року залишено без змін.
Таким чином обставини справи, питання винуватості ОСОБА_5 в інкримінованих йому злочинах були предметом розгляду касаційної інстанції. На момент перегляду вироку щодо ОСОБА_5 касаційною інстанцією набрав чинності Кримінальний Кодекс України 2001 року і вирок щодо ОСОБА_5 судом касаційної інстанції приводився у відповідність до Кримінального Кодексу України 2001 року, що підтверджується ухвалою Колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 25 жовтня 2001 року, яка перебуває у матеріалах особової справи ОСОБА_5 .
Згідно вимог ст. ст. 537, 539 КПК України під час виконання вироку судами вирішуються питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконані вироку, при цьому суд не розглядає фактичні обставини справи, які призвели до певної кваліфікації дій засудженого та не дає їм правової оцінки.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 Кримінального кодексу України в редакції 2001 року законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Частиною 1 статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.
Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 521) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 1901), а також у санкціях статей, що встановлювали покарання за деякі військові злочини, які були вчинені у бойовий час або у бойовій обстановці. При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного Рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України. Крім того, в абзаці 4 пункту 6 мотивувальної частини вищезазначеного Рішення Конституційний Суд України зауважив, що «стосовно положення статті 25 Кримінального кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України)».
Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» привела Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Згідно з пунктом 1 розділу І Закону № 1483 із Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року доповнено новою статтею 252, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу І Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у Кримінальному Кодексі України в редакції 1960 року. У розділі II Закону № 1483 передбачено, що «перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок». У розділі III Закону № 1483 встановлено, що «цей Закон набирає чинності з дня його опублікування». Закон № 1483 був опублікований у газеті «Голос України» 29 березня 2000 року.
26 січня 2011 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 1-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року
№ 1483ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), у п. 1 резолютивної частини якого зазначив, що в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
У Рішенні № 1-рп/2011 Конституційний Суд України зробив висновок, що у Законі № 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Офіційне тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України наведене у Рішенні Конституційного Суду № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року, згідно пункту 1.1 резолютивної частини якого зазначено, що положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами.
Закон України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», прийнятий Верховною Радою України 22 лютого 2000 року, визначив, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Стаття 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, опублікованої в газеті «Голос України» № 3 (2503) від 10 січня 2001 року, «Ніякого покарання без закону» декларує, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії або бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення за національними законами або міжнародним правом. Не може також призначатись покарання, тяжче від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не стоїть на перешкоді судовому розглядові і покаранню будь-якої особи за будь-які дії чи бездіяльність, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення згідно із загальними принципами права, визнаними цивілізованими націями.
Посилання засудженого на те, що довічне позбавлення волі позбавляє його можливості отримати пільги та в подальшому бути звільненим від відбування покарання не відповідає дійсності, оскільки ст. 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України містить норми, які надають засудженим до довічного позбавлення волі право на пільги за умов відбуття певного строку покарання та дотримання відповідної моделі поведінки, а також право на помилування за умови відбуття певного строку покарання:
відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України при сумлінній поведінці і ставленні до праці після відбуття п`яти років строку покарання засудженому може бути дозволено брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру. Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Вказана норма узгоджується з вимогами ст. 87 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року, згідно якої помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення клопотання ОСОБА_5 в частині змінити йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк відсутні.
Згідно ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.
Кримінальний Закон визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Чинний Кримінальний кодекс України не містить норм, які б передбачали право засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі, після відбуття певного строку покарання, за певних умов, на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого, передбачена ст. 81 Кримінального кодексу України, поширюється лише на осіб, засуджених, у тому числі, до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Аналогічна позиція викладена у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Таким чином відповідно до вимог ст. 81 КК України основною підставою для умовно-дострокового звільнення є саме факт доведення засудженим свого виправлення.
Разом з тим, з матеріалів особової справи судом встановлено, що під час відбування покарання до ОСОБА_5 застосовувалось стягнення, яке на момент розгляду клопотання погашене у встановленому законом порядку. Зазначене стягнення ОСОБА_5 не оскаржив, це питання не було предметом розгляду компетентним судом за встановленою процесуальною процедурою та з цього приводу не було прийняте судом рішення, яке б набрало законної сили. З поданої суду характеристики на засудженого вбачається, що ОСОБА_5 характеризується посередньо.
Інших об`єктивних даних, які б переконували суд у тому, що ОСОБА_5 довів своє виправлення, суду надано не було.
За таких обставин суд приходить до висновку, що поведінка засудженого ОСОБА_5 свідчить про те, що він не довів своє виправлення, а тому відсутні підстави та встановлена національним законодавством процесуальна процедура для його умовно-дострокового звільнення.
п о с т а н о в и в :
В задоволенні клопотання ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1