"23" червня 2017 р. Справа № 363/1599/17
УХВАЛА
Іменем України
23 червня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000221 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду, підстав для повернення обвинувального акту не вбачав.

Інші учасники процесу заперечень щодо призначення судового розгляду не мали, клопотань не заявили.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Встановлено, що викладене обвинувачення містить в собі взаємовиключні твердження про обставини події, які суперечать між собою.

Так, в обвинуваченні йдеться про те, що конфлікт між обвинуваченими та потерпілим, який продовжився побиттям останнього виник на ґрунті неприязних відносин.

Проте всупереч цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються в побитті потерпілого також і з хуліганських мотивів.

У той же час за вчинення хуліганських дій, які можуть полягати в застосуванні насильства до потерпілого, що поєднано з грубим порушенням громадського порядку й неповагою до суспільства, передбачена самостійна кримінальна відповідальність за ст. 296 КК України.

При цьому хуліганство як правило відбувається в публічних (громадських, людних) місцях, з незначного (нікчемного) приводу, супроводжується ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, і призводить до заподіяння шкоди.

Тобто безпосереднім об`єктом цього злочину виступає громадський порядок, а факультативним може бути здоров`я особи.

Водночас при заподіянні тілесних ушкоджень й кваліфікації дій особи за ст. 125 КК України, в обвинувачених повинно простежуватися бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілого через особисту неприязнь до нього, які могли бути знайомі до злочинного посягання та перебувати в неприязних стосунках.

Вказане підтверджується й правовим висновком ВСУ викладеним в постанові від 4 жовтня 2012 року № 5-17кс12.

Крім того не враховано в обвинуваченні й вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 28 КК України щодо вчинення злочину групою осіб, якщо дії обвинувачених, які виступають співвиконавцями злочину, об`єднані спільним умислом й узгоджуються між собою.

Так, згідно ч. 1 ст. 28 КК України злочин визнається таким, що вчинений групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.
Згідно ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Проте в сформулюваному обвинуваченні не викладено як саме сталося побиття потерпілого, зокрема, чи вчинено злочин групою осіб, чи заподіяно потерпілому виявлені тілесні ушкодження внаслідок побиття обома обвинуваченими, як дії кожного з обвинувачених пов`язані між собою та як розмежовуються в хронологічному порядку, або ж удари потерпілому обома обвинуваченими завдавалися одночасно тощо.

Всі викладені обставини свідчать про істотну неконкретність висунутого обвинувачення й неналежне його формулювання, яке призводить до порушення права особи на захист.

Беручи до уваги викладене у вказаному визначається невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.

З цих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000221 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України повернути Вишгородському відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя