Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальні провадження № 0006128, № 0007686, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, українця, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 22.04.2015 року

за ч.1 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05.11.2015 року

за ч.2 ст.185 КК України на підставі ч.4 ст.70 КК України

на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого

від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

________________________________

Справа № 11-кп/796/904/2017
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20.12.2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05.11.2015 року і за сукупністю вироків ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Цим же вироком задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 і стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1 400 гривень майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити і пом`якшити призначене йому за сукупністю вироків покарання до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Обвинувачений не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність його винуватості і правильність кваліфікації дій, однак вважає, що суд першої інстанції призначив йому надмірно суворе покарання і не врахував тяжке матеріальне становище, відшкодування збитків потерпілому ОСОБА_9 , наявність на утриманні батьків-пенсіонерів, які потребують коштовного лікування та стороннього догляду,

При цьому зазначає, що вину у вчиненні кримінального правопорушення він визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується, і суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, а так само не встановив обставин, що його обтяжують.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого і захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив крадіжки чужого майна за наступних обставин.

4 червня 2016 року близько 2 години 25 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 35 на вул. Ревуцького в м. Києві, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою каменя розбив переднє скло в дверях водія в автомобілі Nissan Note д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , і повторно таємно викрав з салону відеореєстратор GS9000 Full HD вартістю 500 гривень, після чого залишив місце вчинення злочину, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Крім того, 10 липня 2016 року близько 14 години ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, розбив скло в автомобілі Ford Kugа д/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_11 , і повторно таємно викрав з салону відеореєстратор вартістю 2 500 гривень, після чого залишив місце вчинення злочину.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який судимий за вчинення тотожних злочинів, формально характеризується на місцем проживання, не працював, а також обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття і відсутність обставин, що його обтяжують.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що до обвинуваченого вже застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, однак він продовжував вчинювати нові умисні злочини, що свідчить про відсутність критичної оцінки своїх дій та небажання стати на шлях виправлення.

Стосовно доводів про відшкодування одному з потерпілих шкоди слід зауважити, що задоволення позову ОСОБА_9 свідчить про протилежне, а відеореєстратор повернуто потерпілому лише завдяки діям працівників поліції. Не підтверджено будь-якими доказами і наявність на утриманні обвинуваченого, який не працює, батьків.

Отже, суд взяв до уваги зазначені раніше дані й обставини, в тому числі ті, на які є посилання в апеляційній скарзі, і правильно призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

Вірно застосовано судом і положення ст.71 КК України, оскільки ОСОБА_7 , який був звільнений від відбування покарання з випробуванням, вчинив злочин під час іспитового строку.

Саме таке покарання, на переконання колегії суддів, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Тому підстави для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 липня 2016 року по 29 березня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3