АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 628/1138/16-к Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/2490/16 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.187 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участю: прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 червня 2016 року, -
В С Т А Н О В И Л А :
Зазначеним вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Просянка Куп`янського району Харківської області, громадянин України, із середньою освітою, не одружений, не працюючий, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 28 грудня 2010 року за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки; 22 червня 2012 року, на підставі ухвали суду направлений до місць позбавлення волі; ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 2014 року на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 8 квітня 2014 року, строк покарання скорочений на ? - до 2 років 9 місяців 18 днів, звільнений 30 червня 2015 року по відбуття покарання, -
визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.
Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишений тримання під вартою.
Строк покарання ОСОБА_9 постановлено рахувати з часу його затримання, з 8 лютого 2016 року.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_9 зарахований у строк призначеного покарання, строк його попереднього ув`язнення, з 8 лютого 2016 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 11 лютого 2016 року.
Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.
Як встановив суд, 8 лютого 2016 року приблизно о 14 годині, більш точний час в ході досудового розслідування та судового розгляду справи не встановлений, ОСОБА_9 , у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкає престаріла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та постукав у вікно з метою попросити у неї хліба, після чого остання підійшла до дверей, привідкрила їх, та при цьому, тримаючись за гачок на дверях, на прохання ОСОБА_9 , передала йому хліб. Далі ОСОБА_9 попросив у ОСОБА_10 10 гривень, однак, потерпіла відповіла відмовою, мотивуючи це відсутністю у неї коштів.
Після цього, ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що ОСОБА_10 мешкає одна, після відмови потерпілої передати йому грошові кошти в сумі 10 гривень, діючи з раптово виниклим умислом, направленим на заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, скориставшись тим, що він має фізичну перевагу над потерпілою, яка в силу свого похилого віку не зможе чинити фізичного опору, рукою різко відчинив вхідні двері, чим завдав потерпілій ОСОБА_10 , яка трималася рукою за гачок, тілесне ушкодження у вигляді забитої рани в області нижнього краю середньої фаланги четвертого пальця правої кісті, яке згідно з висновком судово-медичної експертизи № 62-КП/16 від 9 лютого 2016 року віднесено до легких тілесних ушкоджень.
З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_9 через відкриті вхідні двері проник до будинку потерпілої ОСОБА_10 , де почав вимагати від останньої грошові кошти у сумі 10 гривень, однак, повторно отримавши відмову потерпілої на свою вимогу, висловив погрози застосування фізичного насильства до потерпілої ОСОБА_10 , які остання сприйняла як реальну загрозу для свого життя та здоров`я, чим остаточно подавив волю потерпілої до опору, та продовжуючи свій злочинний умисел, вчинив напад на ОСОБА_10 , поєднаний із насильством, небезпечним для її життя та здоров`я, що виразився у стисканні обома руками шиї потерпілої та нанесенні їй двох ударів долонями в область обличчя, чим заподіяв тілесне ушкодження у вигляді: крововиливу по передній поверхні шиї, яке згідно з висновком судово-медичної експертизи № 62-КП/16 від 9 лютого 2016 року віднесено до легких тілесних ушкоджень.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 , не отримавши інформації від потерпілої ОСОБА_10 про місцезнаходження грошових коштів, почав самостійно шукати їх у приміщенні будинку, але в цей час потерпіла, скориставшись тим, що ОСОБА_9 відволікся на пошуки грошових коштів, вийшла з будинку на вулицю, де почала кликати на допомогу, у зв`язку з чим ОСОБА_9 припинив свої злочинні дії та з місця скоєння злочину втік.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.187 КК України на ст.296 КК України та призначити йому більш м`яке покарання. Посилається на те, що він був незаконно затриманий працівниками поліції, які застосовували до нього фізичний та психологічний тиск, у зв`язку з чим, він визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. На думку обвинуваченого, його дії повинні кваліфікуватися за ст.296 КК України, як хуліганство, оскільки у потерпілої не було загрози життю та вона не має жодних побоїв. Окрім цього, ОСОБА_9 зазначив, що потерпіла до нього не має жодних претензій.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, прокурора, який вважав вирок законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого виходячи з наступного.
Так, обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав частково, однак повідомив суду фактичні обставини справи, а саме те, що дійсно 8 лютого 2016 року у потерпілої попросив хліба, потім 10 гривень. Коли потерпіла тримала двері за гачок, вирвав двері, штовхнув потерпілу, вдарив головою о підлогу, потім о стіну, схопив за горло. Після того, як потерпіла впала, підняв її за одяг, штовхнув, і вона вдарилася головою о підлогу, а він почав шукати у будинку гроші, але їх не було. Зазначав, що у домоволодіння незаконно не проникав, оскільки потерпіла сама відчинила йому двері, і що у потерпілої нічого не взяв.
Як на доказ винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, суд у вироку послався на показання потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що обвинувачений постукав у вікно її будинку, коли потерпіла вийшла до дверей, він запропонував їй купити плівку для заклеювання вікон, на що вона відмовилась, після чого обвинувачений попросив, щоб вона пустила його погрітися, а також попросив хліба. Потерпіла взяла півхлібини, трішки відкрила двері і через навісний гачок подала йому хліб, обвинувачений попросив 10 гривень, на що вона йому відмовила і намагалася зачинити двері, однак ОСОБА_9 штовхнув двері, рвонув гачок, від чого їй порізало палець і вона впала. Він схопив її за платок, ударив головою об стіну, вона сіла на підлогу, після чого обвинувачений замотав гачок на дверях дротом. Потім ОСОБА_9 схопив її за голову і ударив об підлогу, коли вона закричала, закрив їй рот правою рукою, а лівою схопив за шию, ударив головою об підлогу третій раз і об поріг. Доки вона знаходилась у коридорі, ОСОБА_9 пішов у будинок, шукаючи гроші, а вона, повзучи, вибралася за двері, пішла понад огорожею, ОСОБА_9 вибіг з будинку і втік, з будинку нічого не взяв.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №62-КП/16 від 09.02.2016р., у потерпілої ОСОБА_10 встановлено крововилив по передній поверхні шиї і збита рана в області нижнього краю середньої фаланги четвертого пальця правої кісті, що утворилися від дії твердих предметів, і за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Врахувавши характер і локалізацію тілесних ушкоджень, експерт дійшов висновку, що вони утворилися не менш ніж від двох травмуючих дій тупих предметів у вищезгадані області.
Згідно з даними протоколу слідчого експерименту від 29.02.2016р., потерпіла розповіла про обставини, при яких вона 08.02.2016р. отримала тілесні ушкодження від ОСОБА_9 , вказавши на механізм їх спричинення. За висновком судово-медичної експертизи №103-КП/16 від 29.02.2016р., механізм і спосіб утворення тілесних ушкоджень у потерпілої у вигляді крововиливу по передній поверхні шиї і забитої рани в області нижнього краю середньої фаланги четвертого пальця правої кісті, не протирічить її показанням, наданим в ході слідчого експерименту від 29.02.2016р.
Отже, потерпіла ОСОБА_11 як під час проведення слідчого експерименту в ході досудового розслідування, так і будучи допитаною в суді, детально пояснювала про обставини вчинення на неї розбійного нападу ОСОБА_9 , її показання об`єктивно підтверджені висновками судово-медичних експертиз та узгоджуються із сукупністю досліджених судом доказів, а тому підстави вважати їх недостовірними відсутні.
Судом також досліджений висновок експерта №300-Ц/2016 від 11.03.2016р., згідно з яким, за результатами проведення судово-медичної експертизи тампона-змиву, вилученого з підвіконня у будинку потерпілої, виявлені сліди крові, що могли утворитися від ОСОБА_11 .
Отже, всупереч доводам обвинуваченого, у кримінальному провадження проведено ряд експертиз, висновки яких не суперечать один одному. Висновки зазначених експертиз науково обґрунтовані та не викликають сумнівів в об`єктивності та допустимості. Експертизи проведені експертами, які мають значний стаж роботи у цій спеціальності.

В суді першої інстанції обвинувачений не погоджувався з кваліфікацією його дій за ч.3 ст.187 КК України та просив перекваліфікувати вчинений ним злочин на ч.2 ст.186 КК України. Однак суд у вироку дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для перекваліфікації, правильно встановивши ті обставини, що ОСОБА_9 , будучи обізнаним, що потерпіла є людиною похилого віку, мешкає одна у будинку, вчинив саме напад на неї, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, як це вона сама сприймала, неодноразово спричиняв їй удари долонями в область обличчя, душив за шию, і метою цього нападу було саме заволодіння майном (грошовими коштами) потерпілої. Крім того, суд врахував і те, що коли потерпіла зачинила двері на гачок, ОСОБА_9 зірвав його та проник у житло потерпілої з метою знайти гроші.
Викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи щодо необхідності перекваліфікації його дій на ст.296 КК України колегія суддів розцінює критично. Так, у даному кримінальному провадженні беззаперечно встановлено, що вчиняючи напад на потерпілу, ОСОБА_9 діяв з прямим умислом, корисливим мотивом і переслідував мету заволодіння її майном, а саме грошовими коштами, тобто посягав на її власність, а також на її життя і здоров`я. При цьому він скоїв саме напад на потерпілу, тобто вчинив раптові агресивні і швидкоплинні умисні дії, спрямовані на негайне вилучення майна потерпілої шляхом застосування фізичного насильства, умисно наніс їй легкі тілесні ушкодження, які хоч і не спричинили короткочасного розладу здоров`я або незначну втрату працездатності, однак були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення, оскільки його дії полягали у придушуванні потерпілої за життєво важливий орган - шию, внаслідок чого на передній поверхні шиї потерпілої експертизою встановлено крововилив, а також у нанесенні їй ударів в область обличчя. При нанесенні потерпілій тілесних ушкоджень у такий спосіб, зокрема здавлюючи руками її шию, ОСОБА_9 , як доросла людина з певним життєвим досвідом, не міг не усвідомлювати їх небезпечність для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , яка є людиною похилого віку (89 років) та не могла чинити опір обвинуваченому через його фізичну перевагу, а крім того, обвинуваченому було відомо, що потерпіла проживає одна, у будинку ніхто окрім них не був присутній, а тому його дії становили загрозу для життя та здоров`я потерпілої.
За таких обставин, підстав вважати, що ОСОБА_9 в момент вчинення злочину посягав саме на громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, як це передбачено диспозицією ст.296 КК України, не вбачається, оскільки викладені вище обставини беззаперечно свідчать про наявність у ОСОБА_9 корисливого мотиву нападу на потерпілу.
Та обставина, що ОСОБА_9 не знайшов у будинку, а тому і не заволодів грошовими коштами потерпілої на кваліфікацію злочину, передбаченого ст.187 КК України не впливає, оскільки цей злочин вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, незалежно від того, чи заволоділа винна особа чужим майном.
Судом правильно встановлена і кваліфікуюча ознака злочину проникнення у житло потерпілої, оскільки вторгнення обвинуваченого до житла потерпілої було без дозволу та поза волею останньої з огляду на те, що потерпіла на прохання обвинуваченого пустити його до будинку відмовила, намагалася зачинити вхідні двері, щоб перешкодити йому увійти, однак ОСОБА_9 , маючи фізичну перевагу над потерпілою, рукою різко відчинив двері, завдавши потерпілій, яка в цей час трималася рукою за гачок, тілесне ушкодження у вигляді забитої рани в області нижнього краю середньої фаланги четвертого пальця правої кісті, тим самим обвинувачений подолав перешкоду та проник у будинок. При цьому ОСОБА_9 опинився у будинку потерпілої саме з метою заволодіння її майном, оскільки розпочав свої умисні активні дії щодо проникнення до будинку після того, як потерпіла на його прохання відмовила передати грошові кошти, тобто умисел на заволодіння майном потерпілої виник у обвинуваченого тоді, коли він знаходився ззовні житла потерпілої.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що докази, якими підтверджена вина обвинуваченого безпосередньо досліджені судом і ці докази безумовно викривають ОСОБА_9 у інкримінованому йому злочині. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази за своїм внутрішнім переконанням з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину є доведеною в повному обсязі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в ході судового провадження та неповноти судового розгляду не вбачається.
Стосовно доводів обвинуваченого про застосування до нього під час досудового розслідування психічного тиску співробітниками правоохоронних органів, у зв`язку з чим його показання не є допустимими, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з протоколом затримання, ОСОБА_9 був затриманий 8 лютого 2016 року, у той же день йому роз`яснено право на захист та за його клопотанням слідчим залучено захисника - адвоката за призначенням, після чого всі без виключення слідчі дії з ОСОБА_9 в ході досудового розслідування проводились за участю захисника. Будь-яких заяв щодо порушення прав ОСОБА_9 , зауважень та заперечень з приводу дій слідчого, прокурора, неправильну фіксацію показань у протоколах або застосування недозволених методів під час затримання, ані ОСОБА_9 , ані його захисник не подавали, в тому числі під час надання доступу до матеріалів досудового розслідування, що підтверджено ними під час апеляційного розгляду. Про факти застосування недозволених методів слідства не заявлено стороною захисту і під час судового провадження в суді першої інстанції. Разом з тим, в суді першої інстанції ОСОБА_9 надавав такі ж, як і під час досудового розслідування, зізнавальні показання, повідомляв фактичні обставини вчиненого злочину, не погоджувався лише з кваліфікацією своїх дій за ч.3 ст.187 КК України. За викладених обставин, колегія суддів вважає доводи обвинуваченого надуманими, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи. До того ж, суд обґрунтував вирок лише тими доказами, які були безпосередньо досліджені під час судового провадження, посилання у вироку на показання ОСОБА_9 , надані ним під час досудового розслідування, відсутні.
Доводи обвинуваченого щодо звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілою, яка ніби то не має будь-яких претензій до нього, не ґрунтуються на вимогах закону у зв`язку з відсутністю для того відповідних підстав, передбачених ст.46 КК України.
При призначенні ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції врахував передбачені ст.65 КК України обставини, що були встановлені у даному кримінальному провадженні, в тому числі і ті, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі.
Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання в межах санкції закону за особливо тяжкий злочин, у вчиненні якого його визнано винуватим, в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу, є обґрунтованим та справедливим, а відтак не вбачає підстав для його пом`якшення.
Так, у даному кримінальному провадженні не встановлено обставин, які пом`якшують покарання.
Обставинами, які обтяжують покарання, суд обґрунтовано визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку, що відповідає положенням ст.67 КК України. Перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину підтверджено відповідним висновком за результатами медичного огляду від 08.02.2016р.
З урахуванням викладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, новий злочин вчинив через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість призначення ОСОБА_9 покарання без ізоляції від суспільства. Такі висновки суду першої інстанції, які знайшли своє належне мотивування у вироку, колегія суддів вважає правильними і обґрунтованими, оскільки відсутність претензій до обвинуваченого зі сторони потерпілої ОСОБА_10 , на що він посилається в апеляційній скарзі, істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину, який є умисним, корисливим, особливо тяжким, вчинений із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, поєднаний з проникненням у її житло, що свідчить про значну суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_9 діяння, яке, хоч і не заподіяло матеріальних збитків потерпілій, однак спричинило певну шкоду її здоров`ю.
Отже, підстав вважати призначене ОСОБА_9 покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначає обвинувачений в апеляційній скарзі, не вбачається, як і не вбачається підстав для його пом`якшення.
За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, оскільки в ній не наведено будь-яких не перевірених судом першої інстанції обставин та доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, як щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, так і правильності юридичної кваліфікації скоєного ним, а також і щодо призначеного покарання, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни вироку суду відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 червня 2016 року у відношенні ОСОБА_9 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим, - у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5