АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 197/353/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/271/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 квітня 2016 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000704, на ухвалу Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Широке Широківського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, має неповну середню освіту, навчається в ОКЗ «Криворізький багатопрофілактичний навчально-реабілітаційний центр «Перлина» ДОР», адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

про застосування примусових заходів виховного характеру.
Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8
потерпіла ОСОБА_9
захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10
законний представник обвинуваченого ОСОБА_11
неповнолітній обвинувачений ОСОБА_6
представника Широківського відділення ВП КВП ГУНП ОСОБА_12
В С Т А Н О В И Л А :
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ставить питання про скасування ухвали Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року, якою відмовлено у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_6 та закрито кримінальне провадження, через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Просить постановити нову ухвалу, якою застосувати до неповнолітнього ОСОБА_6 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі на поруки матері ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на один рік.
Ухвалою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року відмовлено у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_6 та закрито кримінальне провадження.

Мотивуючи апеляційну скаргу прокурор зазначив, що ухвала суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього обвинуваченого.
Так, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_9 , оскільки вона є прямо зацікавленою особою в результаті розгляду справи. При цьому, судом не враховано, що потерпіла попереджалась про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, в її показаннях не встановлено жодних суперечностей та підстав оговорювати ОСОБА_6 , не встановлено під час судового засідання, що вона повідомила недостовірні відомості про факти та обставини, що мають значення для провадження, а тому є належними та допустимими доказами.
Крім того, судом невірно встановлено показання свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Судом не було враховано, що їх показання викладені в обвинувальному акті збігаються з їх показаннями та показаннями потерпілої, а саме щодо дати вчинення злочину, часу, факту знаходження потерпілої та обвинуваченого в момент вчинення злочину саме в тих місцях, які зазначені в обвинуваченні, а також щодо кількості пакетів у потерпілої та самого факту вчинення злочину.
В апеляційній скарзі вказує, що є не вірним твердження про те, що співробітники міліції не знайшли пакет у ОСОБА_6 вдома, оскільки вони не проводили ніяких слідчих дій щодо встановлення його місцезнаходження у домоволодінні ОСОБА_6 .
Крім того, прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що результати слідчого експерименту від 15.11.2013р. та протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.02.2014р. судом були безпідставно визнані непрямими і неоднозначними доказами у справі, всупереч вимогам ст.ст.91-94, 95, 353 КПК України. При цьому, суд зазначив в оскаржуваній ухвалі, що встановлені під час слідчого експерименту та пред`явлення для впізнання за фотознімками обставини повністю відповідають встановленим фактичним обставинам кримінального провадження та показанням потерпілої.
Окрім того, стверджує, що в ухвалі зазначено про відсутність ідентифікуючих ознак викраденого майна, а саме губної помади та пудри, але таке твердження не має ґрунтовних підстав для існування, оскільки сторонами вартість майна не оспорювалась, а майно оцінено відповідно до довідки вартості. Крім того, посилається, що для кваліфікації за ч.1 ст.186 КК України не має значення вартість майна, яке було викрадено.
Ухвалою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року встановлено, що органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст.186 ч.1 КК України, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), особою, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність за ці діяння, за наступних обставин.

ОСОБА_6 12 листопада 2013 року приблизно о 16.45 годині з метою викрадення чужого майна наздогнав потерпілу ОСОБА_9 , яка йшла по вулиці та знаходилася на дорозі навпроти території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих спонукань, швидко підскочив зі спини до ОСОБА_9 , яка почула шум та обернулася до нього обличчям, але незважаючи на це неповнолітній ОСОБА_6 за допомогою фізичного зусилля руки швидким ривком вирвав в неї з руки поліетиленовий пакет, в якому знаходилося майно, що належало ОСОБА_9 , а саме: гроші готівкою 200 гривень, губна помада вартістю 20 гривень та пудра вартістю 25 гривень та з викраденим з місця злочину зник, тим самим відкрито викрав майно, що належало потерпілій ОСОБА_9 , спричинивши їй збиток на загальну суму 245 гривень.

Широківський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 18 лютого 2016 року, відмовляючи у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_6 , та закриваючи кримінальне провадження, вважав не доведеним вчинення ОСОБА_6 вказаних суспільно небезпечних діянь.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показань самого обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_9 , а також свідків обвинувачення: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , досліджених у судовому засіданні, і детально викладених у вироку.

Судом першої інстанції при оцінці доказів в сукупності та ухваленні оскарженого рішення було враховано, що потерпіла є прямо зацікавленою в результатах розгляду справи особою, як і неповнолітній та його законний представник.

Крім того, в обґрунтування недоведеності вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, суд послався на те, що встановлені в ході проведення слідчого експерименту 15.11.2015 року обставини повністю відповідають обставинам, опис яких було оголошено прокурором в судовому засіданні під час оголошення клопотання в даній справі, однак не є прямим і однозначним доказом вчинення суспільно небезпечних діянь саме ОСОБА_16 , оскільки про те, що злочин вчинив ОСОБА_17 відомо виключно зі слів потерпілої, яка повідомила, що і раніше знала ОСОБА_18 , неодноразово бачила його. Саме зі слів виключно потерпілої і викладені дані в зазначеному протоколі. Зі слів лише потерпілої про вчинення злочину ОСОБА_16 знали і працівники міліції (свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 ), свідок ОСОБА_21 .

Окрім того, згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.02.2014 року, упізнала особу грабіжника на фото під номером 3 , як ОСОБА_6 .

Про факт відсутності речових доказів у справі суд виходив з того, що хоча і було зазначено вартість викраденого майна в сумі 45 грн. (губна помада 20 грн., пудра 25 грн.), що сторонами не оспорювалось, проте, оскільки в клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру не було зазначено ідентифікуючі ознаки цього майна, речові докази відсутні, а тому суд вважав, що вартість викраденого не доведена.

Докази того, що у потерпілої, коли вона йшла повз будинок ОСОБА_22 був той самий кульок, який в неї, за її твердженнями, вкрали і, що в ньому були саме гроші готівкою 200 гривень, губна помада вартістю 20 гривень та пудра вартістю 25 гривень, суду не були надані. В клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру не зазначено ідентифікуючі ознаки поліетиленового пакету, губної помади, пудри, які були в неї відібрані грабіжником.

Докази того, що під час грабежу ОСОБА_6 був саме в тому одязі, що описала потерпіла, і, що такий одяг є у неповнолітнього, об`єктивними даними не підтвердилось.

Також, судом було перевірено повідомлення щодо застосування до ОСОБА_18 з боку працівників органів досудового розслідування фізичного та психологічного тиску за дорученням суду. В ході офіційної перевірки цих фактів прокуратурою Дніпропетровської області не було встановлено таких порушень, про що свідчить зміст постанови про закриття кримінального провадження від 25.12.2015 року (а.кп.198, 199-202 т.2).

Крім того, судом було враховано і умови життя та виховання неповнолітнього обвинуваченого. При цьому, суд виходив з того, що негативна характеристика особи за місцем проживання та навчання, твердження про схильність неповнолітнього до крадіжок самі по собі не можуть бути доказом винуватості особи у вчиненні злочину (а.кп.160-171 т.2).

Аналізуючи досліджені докази по справі показання обвинуваченого, свідків, а також матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції прийшов до висновку, що є не доведеним вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, а тому відмовив у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_6 та закрив кримінальне провадження.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор прохав колегію суддів задовольнити апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, скасувати ухвалу Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року відносно неповнолітнього ОСОБА_6 , через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Постановити нову ухвалу, якою застосувати до неповнолітнього ОСОБА_6 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі на поруки матері - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на один рік.
Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні при апеляційному розгляді підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, вважаючи її обґрунтованою. Пояснювала, що саме обвинувачений ОСОБА_6 вчинив грабіж її майна. Тому просила застосувати до нього заходи виховного характеру.
Під час апеляційного розгляду в судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 , законний представник обвинуваченого ОСОБА_11 та неповнолітній обвинувачений ОСОБА_6 , кожен окремо, просили відмовити прокурору у задоволенні його апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції від 18.02.2016р., залишити без змін як законну, обґрунтовану.
Представник Широківського відділення поліції ОСОБА_12 покладалася при розгляді апеляції на розсуд суду.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судового засідання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, порівнявши їх з матеріалами, що знаходяться у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, а ухвала суду підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.404 ч.1 КПК України ухвала суду переглядається апеляційним судом у межах наданої апеляційної скарги.
Відповідно до ст.498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Винуватість неповнолітнього ОСОБА_6 у вчиненні ним суспільно-небезпечного кримінального діяння до виповнення ним віку, з якого настає кримінальна відповідальність, а саме до віку настання 14 років, не була підтверджена сукупністю зібраних у справі доказів, які були належним чином перевірені судом, та їм була надана належна оцінка.

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази винуватості ОСОБА_6 , на які посилалися органи досудового розслідування, були перевірені судом першої інстанціями та згідно зі ст.94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності. Тому, колегія суддів вважає, що є не обґрунтованими апеляційні вимоги прокурора щодо не зазначення судом першої інстанції в оскарженому рішенні мотивів та підстав визнання тих чи інших доказів недопустимими у справі.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку, погоджується з доводами суду першої інстанції щодо правильності оцінки доказів у справі, оцінці показань потерпілої та свідків, оскільки судом при прийнятті рішення дотримано вимоги кримінального процесуального закону.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_6 та закриваючи кримінальне провадження з підстав недоведеності його вини, провів судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, з дотриманням принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зробив належний аналіз доказів, що були надані сторонами обвинувачення та захисту, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_6 вчинив інкримінований йому кримінальний злочин.

Зокрема, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 пояснював, що вину у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення не визнає, що 12.11.2013р. приблизно о 16.40 год. він дійсно виходив з свого двору за адресою: АДРЕСА_1 , і побачив свідка ОСОБА_23 , потерпілу, яка йшла повз його двір з пакетом. З першою поговорив. Після чого пішов забрати козу, яка випасалася. Одразу повернувся з козою додому , а потерпілої вже не було біля двору. Після чого він одразу пішов за другою козою, яку привів додому і став дивитися телевізор в будинку. Пізніше приїхала міліція. Потерпілу раніше бачив, коли вона неодноразово проходила вулицею біля його двору.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що 12.11.2013р. близько 16-25 годин в смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області вона йшла по вул. Леніна з двома поліетиленовими пакетами (в одному лежали документи, гроші 200 грн., губна помада, пудра, і іншому - фрукти). Коли зайшла в провулок, то почула позаду кроки і хтось рвонув в неї коричневий кульок. Вона озирнулася і побачила ОСОБА_18 , який вирвав кульок в неї з рук і втік додому. Вона прийшла до його двору і почала кликати його та вимагати повернути її майно. Потім їй стало погано і її відвезли до лікарні.

При цьому, колегія суддів не погоджується з позицією прокурора, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_9 , оскільки вона є прямо зацікавленою особою в результаті розгляду справи.
Так, суд першої інстанції під час судового засідання дослідив показання потерпілої ОСОБА_9 та дав їм належну оцінку, з точки зору достовірності, належності та допустимості, відповідно до вимог ст.94 КПК України, та вірно прийшов до висновку, з чим погоджується і апеляційна інстанція, що вона є заінтересованою особою, якаі раніше знала ОСОБА_18 , неодноразово бачила його, виключно з її пояснень стало відомо, що злочин вчинив саме ОСОБА_6 .

Тому, доводи прокурора про не врахування судом, що потерпіла попереджалась про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, а також не встановлення в її показання жодних суперечностей та підстав оговорювати ОСОБА_6 , не встановлення під час судового засідання, що вона повідомила недостовірні відомості про факти та обставини, що мають значення для провадження, є безпідставними.
Крім показів потерпілої ОСОБА_9 , які заперечував ОСОБА_24 , інших доказів вини ОСОБА_24 стороною обвинувачення надано не було.
Судом були допитані свідки обвинувачення:

- ОСОБА_13 , яка підтвердила слова неповнолітнього і повідомила, що прийшла в день грабежу приблизно о 16.40-45 годин до сусідів ОСОБА_18 за молоком. Близько 17.00 годин бачила ОСОБА_18 (говорила з ним), який пішов за козою і потерпілу яка пройшла повз його двір з 2 пакетами в руках. Як стверджує свідок, неповнолітній привів козу приблизно через 8 хвилин. ( За твердженнями потерпілої відстань від будинку ОСОБА_18 до місця події вона пройшла (дуже хвора, з хворими ногами людина) за 12 хв.). Після цього він знову пішов за другою козою і швидко повернувся. Більше вона не бачила, щоб він виходив з двору (а.кп.141 т.2);

- ОСОБА_14 , яка є сусідкою ОСОБА_22 , в судовому засіданні повідомила, що потерпіла постійно ходить повз її двір. В той день, коли пограбували потерпілу, вона бачила, як ОСОБА_17 спочатку пішов за однією козою, потім за іншою. Між цим повз нею пройшла потерпіла. Близько 17.15 год. вона, коли була біля двору, попросила у ОСОБА_18 сірники, потім він завів козу до себе в двір і пішов за другою, повернувшись о 17.40 год. Поговорив з ОСОБА_25 і пішов. В часі орієнтується, бо о 18.00 годин дивиться новини. ОСОБА_18 бачила в одній кофтинці (а.кп.134 оборот т.1);

- ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що о 17.00 годин в день грабежу поверталася від бабусі, коли побачила потерпілу на вулиці за 10 хвилин ходу від будинку ОСОБА_22 . Через 5 хвилин почула, що хтось біжить і побачила потерпілу, яка запитала чи не бачила вона когось. Вона сказала, що не бачила, і пішла до ОСОБА_22 , де до неї вийшов ОСОБА_26 . Вперше бачила потерпілу близько 17.00 годин з 2 пакетами, вдруге в неї був лише 1 пакет. Коли приїхала міліція, то в будинку пакет та речі потерпілої не знайшли (а.кп.142 т.2).

Крім того, під час судового розгляду в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , працівники КЗО «КБРНЦ «Перлина ДОР», які надали характеристику особі неповнолітнього, та яким нічого невідомо стосовно фактичних обставин справи.

При цьому, показання свідка ОСОБА_14 щодо часу, коли вона бачила неповнолітнього спростовуються показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та показаннями самої потерпілої про те, що вона йшла вулицею Леніна близько 16.25 годин, а не після 17.00 годин, про що суд першої інстанції правильно зазначив в оскарженому рішенні, та з чим погоджується і апеляційна інстанція.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора щодо невірного викладу показань обвинуваченого та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , оскільки показання вказаних свідків згідно технічного запису перебігу судового процесу у рішенні суду викладені правильно , стисло, із посиланням на встановлені фактичні дані, що є необхідними для повного, всебічного розгляду справи, що і було зроблено судом першої інстанції. Апеляційною інстанцією не було встановлено спотворення показань вказаних у рішенні суду першої інстанції свідків.

Так, посилання в апеляційній скарзі прокурора, що свідок ОСОБА_13 не могла точно зазначити дату, коли відбулися події злочину спростовуються показаннями самого свідка, яка під час судового слідства вказувала, що про події пам`ятає, оскільки на наступний день до неї приїжджали працівники міліції та розпитували її про те, що ОСОБА_6 відібрав пакет у потерпілої у справі. Вона зазначала, що події відбулися наприкінці листопада 2013 року близько 17-00 годин. За час, як вона прийшла до ОСОБА_22 додому близько 16.40-16.45 до момент, коли вона повернулася додому близько 17.00 17.05 годин, ОСОБА_6 виходив з дому одного разу, лише за козою, щоб принести їй молока для дитини, за яким вона приходить щодня. Кількість пакетів зазначити не змогла, пояснила, що у потерпілої була жіноча сумка та пакет.

При цьому, прокурором не зазначено ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду, в чому саме полягають розбіжності у показаннях свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , зазначених у оскарженому рішенні суду від тих, що були встановлені під час проведеного судового слідства.

Тому, посилання прокурора, що з показань свідків, обставини викладені в обвинувальному акті збігаються з їх показаннями та показаннями потерпілої, а саме щодо дати вчинення злочину, часу, факту знаходження потерпілої та обвинуваченого в момент вчинення злочину саме в тих місцях, які зазначені в обвинуваченні, щодо кількості пакетів у потерпілої та самого факту вчинення злочину, є неспроможними.

Також, не знайшло підтвердження і посилання прокурора, як на обставину, що доводить винність обвинуваченого, що ОСОБА_6 в своїх показаннях був неоднозначним та не міг достовірно пояснити, а саме: чому не чув як потерпіла після вчинення злочину, разом з сусідами гукала його та чому він не виходив з дому аж до моменту, коли приїхали співробітники міліції, оскільки такі факти, у сукупності з іншими дослідженими доказами у справі під час судового слідства, не доводять протиправної поведінки обвинуваченого, який знаходився у себе вдома, де і був на час приходу працівників поліції, та прямо не підтверджують вчинення ним інкримінованого йому злочину.

При цьому, під час судового розгляду ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній, прокурором не було доведено або підтверджено іншими доказами, що саме ОСОБА_6 викрав пакет з грошима та губною помадою і пудрою, що належали потерпілій, а також не спростовано іншими належними доказами, що він не вчиняв інкримінований йому злочин.
Колегія суддів, ураховуючи, що обов`язок доказування згідно ст. 92 КПК України покладається на слідчого та прокурора, не погоджується і з доводами прокурора щодо невірності твердження суду першої інстанції, що співробітники міліції не знайшли викрадений пакет у ОСОБА_6 вдома, оскільки вони не проводили ніяких слідчих дій щодо встановлення його місцезнаходження у домоволодінні ОСОБА_6 .

При цьому, колегія суддів виходить з того, що доказів прокурором під час судового розгляду щодо знаходження викраденого майна вдома у ОСОБА_6 чи в іншому місці, не було надано, і суд не має можливості перебирати обов`язок доказування вини особи на себе та встановлювати або витребувати за власної ініціативи будь-які докази, а тому колегія суддів вважає, що не проведення слідчих дій, необхідних для встановлення фактичних обставин, не підтверджує факту участі ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Згідно ст.7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження крім інших є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції і щодо оцінки досліджених протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.02.2014р.(а.кп.157-159 т.2) та проведення слідчого експерименту від 15.11.2015р. (а.кп.172-173 т.2), які суд першої інстанції визнав не прямими доказами у справі, а також такими, що однозначно вказують на ОСОБА_6 , як на особу, яка вчинила злочин відносно потерпілої.

Так, з протоколу слідчого експерименту від 15.11.2015р. вбачається, що слідчий експеримент проводився лише за участі самої потерпілої, без обвинуваченого та його захисника, в ході якого потерпіла повідомила ті обставини, що були встановлені під час досудового слідства, що вона і раніше знала ОСОБА_18 , неодноразово бачила його, а також, що злочин вчинив саме ОСОБА_17 , про що стало відомо виключно зі слів самої потерпілої, та повідомлено нею і працівникам міліції (свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 ), свідок ОСОБА_21 .

Крім того, не є прямим доказом вчинення саме ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину і протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.02.2014р., оскільки потерпілою одразу було повідомлено працівникам міліції, що злочин вчинено саме малолітнім ОСОБА_6 , що вбачається і з показань самої потерпілої, наданих під час судового слідства.

Інших доказів, слідчих дій, які б проводились під час досудового слідства, суду представлено не було, та у матеріалах кримінального провадження не містяться.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, який встановив, що відсутні речові докази у справі, оскільки не були надані докази того, що у потерпілої, коли вона йшла повз будинок ОСОБА_22 був той самий кульок, який в неї, за її твердженнями, вкрали і, що в ньому були саме гроші готівкою 200 гривень, губна помада вартістю 20 гривень та пудра вартістю 25 гривень. Крім того, в клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру не зазначені ідентифікуючи ознаки поліетиленового пакету, губної помади, пудри, які були відібрані грабіжником у потерпілої.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Як вказують положення ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями частини 4 даного закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Під час апеляційного розгляду від учасників процесу про збір, перевірку чи витребування додаткових доказів крім тих, що досліджено в судових засіданнях, не надійшло.

Тому, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги прокурора не обґрунтованими та безпідставними, оскільки суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам, а також, що в матеріалах справи відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які б прямо чи побічно стверджували про злочинні дії обвинуваченого.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 , а тому правильно відмовив у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_6 та закрив кримінальне провадження.

Керуючись ст.ст.405, 407, 418, 419, 498-501 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Ухвалу Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року, якою відмовлено у застосуванні примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_6 та закрито кримінальне провадження, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3