Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
22 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000400 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, із середньою-спеціальною освітою, не працюючого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Згідно із вироком Корецького районного суду від 3 листопада 2015 року ОСОБА_5 27.09.2014 року, знаходячись на подвірї Великомежирицької дільничної лікарні, що в с. Великі Межиричі Корецького району Рівненської області, незаконно проник в салон незамкненого автомобіля марки Мітцубіші Спецвагон д.н.з. НОМЕР_1 , належного ОСОБА_7 , і всупереч волі власника завів його та перемістив під своїм керуванням з місця стоянки в напрямку центру вищевказаного населеного пункту, де транспортний засіб зупинився у звязку з технічними несправностями, внаслідок чого ОСОБА_5 залишив автомобіль.

Дії обвинуваченого судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, з призначенням покарання три роки обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в один рік і шість місяців та покладенням обов`язків не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання, роботи чи навчання і періодично з`являтися для реєстрації.

У поданій на вирок суду апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що не вчиняв угону транспортного засобу потерпілого ОСОБА_7 , а показання свідків, на яких ґрунтується вирок суду, на його думку, не відповідають дійсності і є неправдивими. Просить скасувати оскаржуваний вирок і ухвалити новий вирок, яким визнати його невинуватим у предявленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 289 КК України.
Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Апелянт ОСОБА_5 , будучи особисто 1 березня 2016 року в приміщенні Апеляційного суду Рівненської області та поштовим рекомендованим листом, отриманим 5 березня 2016 року, про що свідчить його власноручний підпис, письмово повідомленим про дату та час розгляду поданої апеляційної скарги, в судове засідання апеляційної інстанції не зявився. Даних, які б слугували підставою обовязкової участі ОСОБА_5 при апеляційному розгляді, відповідно до положень ч. 4 ст. 401 ст. КПК України, апеляційна скарга обвинуваченого не містить.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які вважають вирок законним і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у незаконному заволодінні транспортного засобу за обставин, вказаних у вироку, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка.

Твердження апелянта щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, побудованих на сумнівних, з його погляду, доказах спростовуються зібраними у справі доказами, перевіреними при розгляді провадження судом першої інстанції.
Згідно показань свідка ОСОБА_9 , 27.09.2014 року він автомобілем Мітцубіші Спецвагон білого кольору, належним батькові - ОСОБА_7 , приїхав в кафе Діамантова ніч, що розташоване в с. В.Межиричі Корецького району, де відбулася сутичка з ОСОБА_10 та іншими хлопцями. Втікаючи до свого автомобіля, якого залишив на подвір`ї Великомежирицької дільничної лікарні, побачив біля нього компанію цих же молодих людей, що спонукало його сісти в транспортний засіб ОСОБА_11 , перебуваючи у якому, бачив, як автомобіль Мітцубіші-Спецвагон почав рух, за кермом машини знаходився ОСОБА_5 , також в салоні перебував ОСОБА_10 , яким він, коли ті проїжджали поруч, кричав, щоб залишили транспортний засіб. Згодом вказаний транспортний засіб він виявив з неприємним запахом паленого, пошкодженнями всередині салону та відсутньою магнітолою.

Свої показання ОСОБА_9 підтвердив і при проведенні слідчого експерименту (т. 1 а.с. 75-79), протокол якого досліджено судом.
Зазначені показання узгоджуються і з показами потерпілого ОСОБА_7 , з яких слідує, що після повідомлення сина про обставини злочину, наступного дня разом поїхали по місцю проживання ОСОБА_5 , котрий не заперечував факту скоєного, однак, погоджувався відшкодувати лише вартість магнітоли, а, почувши про необхідність відшкодування вартості інших пошкоджених деталей автомобіля щеплення, панелі біля замка та самого замка запалювання, що підтверджено протоколом огляду транспортного засобу ( т. 1 а. с. 9-11), відмовився від відшкодування взагалі.

Факт незаконного заволодіння автомобілем Мітцубіші-Спецвагон д.н.з НОМЕР_1 обвинуваченим підтверджено і свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які зазначили, що за кермом згаданого транспортного засобу, в салоні якого знаходилося декілька пасажирів, перебував саме ОСОБА_5 .

Покликання ОСОБА_5 щодо розбіжностей в показаннях свідків стосовно відстані, на яку від`їхав зі стоянки автомобіль ОСОБА_7 , як на неправдиві, не є переконливими, оскільки критерій відстані незаконно заволоділого транспортного засобу для кваліфікації дій за ч. 1 ст. 289 КК України значення не має.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 289 КК України незаконним заволодінням транспортним засобом є вчинене умисно, з будь - якою метою протиправне вилучення будь - яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі, і закінченим цей злочин є з моменту початку руху транспортного засобу з допомогою двигуна чи буксуванням.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , який заперечив скоєння ним злочину.

З технічного носія інформації перебігу судового розгляду провадження вбачається, що ОСОБА_10 погано пам`ятає події 27 вересня 2014 року у зв`язку з травмою голови.

Між тим, через короткий проміжок часу після події ( т. 1 а.с. 26-27) ОСОБА_10 чітко вказував про те, що ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля ОСОБА_7 , завів його, після чого в транспортний засіб сів він, тримаючись руками за ушкоджену голову, та ще декілька хлопців. Автомобіль під керуванням ОСОБА_5 проїхав приблизно 10-15 метрів і заглох, у зв`язку з чим всі покинули автомобіль.

За таких обставин суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_5 у скоєному злочині і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 289 КК України.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, і тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.

Зокрема, взяв до уваги, що вчинений злочин законом віднесений до категорії злочинів середньої тяжкості, особу ОСОБА_5 , який не судимий і вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_5 покарання в межах закону, мотивувавши прийняте рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для скасування вироку не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Корецького районного суду від 3 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3