У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 14 березня 2016 року кримінальну справу за апеляцією захисника ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2011 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тетіїв Київської області, громадянки України, працюючої на час вчинення злочину завідуючою сховищем № 7 в/ч НОМЕР_1 , що проживає в АДРЕСА_1 , не судимої,
засудженої за ч. 2 ст. 367 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язанні з виконанням адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання в частині позбавлення волі, з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи, повідомляти органи кримінально - виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь в/ч НОМЕР_1 2.774.961 грн. 27 коп.
По справі вирішено питання щодо судових витрат та долі речових доказів, -
В С Т А Н О В И Л А :
В апеляції захисник ОСОБА_6 просить вирок скасувати та повернути справу на новий судовий розгляд.
При цьому захисник посилається на однобічність та неповноту досудового слідства, що вплинуло і на прийняття рішення, оскільки по справі точно не встановлена сума завданої ОСОБА_7 шкоди, а єдиним розрахунком в справі є акт № 234/40/12 від 07.12.2011 Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України, складений за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності в/ч НОМЕР_1 частково визначив нестачу в сумі 1.759.015 грн. 25 коп., іншу ж частину нестачі майна в сумі 359.806 грн. 59 коп. виявлено 10.06.2010. Розбіжності на суму 4.764 грн. 48 коп. слідством не пояснено.
Крім того захисник вказує на порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки остання була позбавлена права на ефективну правову допомогу, що включає в себе, у тому числі, не оскарження постанови про притягнення як обвинуваченої, не заявлялося клопотання про призначення судово-економічної експертизи, про виклик свідків, не оскаржувався і сам вирок суду. Сам же зміст показань ОСОБА_7 як підозрюваної може свідчити про свідому самообмову, відсутність волі у ОСОБА_7 до самозахисту на той час, що може вказувати про психологічний тиск на неї з боку досудового слідства.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення захисника, який повністю підтримав доводи своєї апеляції, пояснення прокурорів, які заперечували проти задоволення апеляції, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, вивчивши матеріали кримінальної справи, перевіривши доводи апеляції захисника, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Справа в апеляційному суді розглядається 14 березня 2016 року, після набрання чинності 20 листопада 2012 року Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року (КПК України).
Відповідно до п.п. 11, 15 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України, кримінальні справи, які до набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Апеляційні скарги у кримінальних справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Цей порядок був визначений Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року зі змінами (КПК України 1960 року).
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 348 КПК України 1960 року, апеляцію має право подати захисник засудженого (засудженої) у частині, що стосується інтересів засудженого.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення і вона судом першої інстанції визнана винною у тому, що в період з жовтня 1985 року по червень 2010 року, будучи завідуючою сховищем № 7 військової частини НОМЕР_1 та являючись службовою особою, в період з жовтня 1985 по червень 2010 року, недбало ставлячись до виконання своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення них, грубо порушуючи вимоги: ст.ст. 1-4 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України; п.п. 1, 6-9, 13, 15 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225; п.п. 1-5, 12, 13, 16, 53, 108 частини II Керівництва по обліку озброєння, техніки, майна та інших матеріальних засобів в Збройних Силах, затвердженого наказом Міністра оборони СРСР від 1979 року № 260 та п.п. 3.1.1, 3.1.7, 3.1.9, 3.1.12, 3.2.40, 3.2.41 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом МО України від 16 липня 1997 року № 300; п. 3.5.2 Положення про установи речової служби Збройних Сил України, затвердженого наказом Заступника Міністра оборони України з тилу - начальника тилу Збройних Сил України від 17 січня 2001 року № 100, та вимоги посадових обов`язків, затверджених командиром військової частини НОМЕР_1 , належне та своєчасне ведення кількісного та якісного обліку ввірених їй матеріальних засобів сховища не здійснювала, документацію щодо складського обліку матеріальних засобів за найменуваннями, кількістю та вартістю не вела, наявність матеріальних засобів у сховищі не знала, відповідність фактичної наявності майна у сховищі з даними обліку обліково - операційного відділу та відділу територіального забезпечення військ щоквартально не перевіряла, своєчасне і правильне оформлення прибуткових-видаткових документів на одержані та отримані матеріальні засоби, а також встановлені умови приймання, зберігання, видачі та здавання матеріальних засобів не забезпечила, систематично допускала видачу речового майна зі сховища без оформлення видаткових документів, приміщення сховища в чистоті і порядку не підтримувала, в результаті чого у сховищі № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 утворилася нестача речового майна на загальну суму 2.114.057,36 грн., що більше ніж в шістсот разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та є особливо великим розміром, що спричинило тяжкі наслідки.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 367 КК України.
Відповідно до протоколу судового засідання від 12 травня 2011 року, при розгляді справи в суді першої інстанції підсудна ОСОБА_7 вину свою визнала повністю, у зв`язку з чим на розсуд учасників процесу, у тому числі і підсудної та її захисника ОСОБА_8 , було поставлено питання щодо недоцільності дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи та розміру цивільного позову з уточненнями прокурора, які ніким не оспорювалися, з роз`ясненням учасникам процесу положень ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 року, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи та розмір цивільного позову у апеляційному порядку, проти чого підсудна та захисник не заперечували, погодившись таким чином з фактичними обставинами справи, кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 367 КК України та розміром цивільного позову, а тому суд обмежився допитом підсудної та дослідженням матеріалів справи, які характеризують її особу (а.с. 118-124, 218, 221-223 т. 11).
Окремим документом оформлена заява ОСОБА_7 з проханням розглядати справу в порядку ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 року без дослідження інших доказів по справі, з розумінням для неї наслідків такого розгляду (а.с. 212 т. 11).
В дебатах ні захисник, ні підсудна також не ставили під сумнів доведеність фактичних обставин справи, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 367 КК України та визначення розміру цивільного позову (а.с. 219-220 т. 11).
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих фактичних обставин справи та розміру цивільного позову, які ніким не оспорювалися, колегія суддів не вбачає.
Отже, ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_7 злочину за ч. 2 ст. 367 КК України та розмір цивільного позову, апеляційним судом не перевіряються у відповідності до приписів ч. 1 ст. 365 КПК України 1960 року.
На дані висновки не можуть вплинути і доводи апеляції захисника щодо порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки вони не містять в собі тверджень про порушення судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 року щодо визнання недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи та розміру цивільного позову, які не оспорювалися.
При цьому є неспроможними і доводи апеляції захисника щодо самообмови себе ОСОБА_7 під час досудового слідства, які носять узагальнюючий характер у формі припущення, чи його доводи щодо не оскарження постанови про притягнення ОСОБА_7 як обвинуваченої, що кримінально-процесуальним законом взагалі не передбачено.
Даних про те, що ОСОБА_7 оскаржила в передбаченому законом порядку дії захисника-адвоката ОСОБА_8 щодо ненадання їй- ОСОБА_7 ефективної правової допомоги під час розгляду справи судом першої інстанції - захисник ОСОБА_6 суду апеляційної інстанції також не надав.
Покарання ОСОБА_7 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винної та обставин, що пом`якшують її покарання, що фактично в апеляції захисника не оспорюється.
За наведеним, апеляція захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Але при цьому колегія суддів звертає увагу і на наступне.
Оскільки вирок суду першої інстанції в передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України 1960 року строк протягом 15-ти діб оскаржений не був, він був звернутий до виконання на підставі розпорядження від 14 червня 2011 року (а.с. 234 т. 11).
Згідно з постановою Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2011 року, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2011 року на підставі п. г ст. 1 Закону України Про амністію в 2011 році, приписи ст. 9 якого передбачають згоду засудженого на це.
Про неправильне застосування до ОСОБА_7 даного акту амністії питання захисником в апеляції не ставиться, як і про скасування вказаної постанови одночасно з висунутою ним вимогою в апеляції про скасування вироку суду, який в порядку його виконання і слугував підставою для прийняття рішення про застосування до ОСОБА_7 положень п. г ст. 1 Закону України Про амністію в 2011 році та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2011 року.
При зверненні ОСОБА_7 11 травня 2012 року до Солом`янського районного суду м. Києва в порядку виконання вироку з заявою про зняття арешту з її майна та в судовому засіданні 06 липня 2012 року, коли розглядалася ця заява, остання також не ставила питання про її необґрунтоване засудження та неправильне визначення розміру цивільного позову.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2012 року заява ОСОБА_7 про зняття арешту з майна залишена без задоволення.
ОСОБА_7 31 липня 2014 року звернулася до Апеляційного суду міста Києва з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, яка згідно з ухвалою судді судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва від 08 серпня 2014 року була повернута заявниці як така, що не відповідає вимогам, передбаченим п. 1 ч. 2 ст. 462 КПК України, з роз`ясненням ОСОБА_7 права на її оскарження в касаційному порядку, яким ОСОБА_7 не скористалася.
Після укладення договору на надання юридичних послуг - 12 жовтня 2015 року та ознайомлення з матеріалами кримінальної справи - 30 жовтня 2015 року, захисник ОСОБА_6 тільки 25 листопада 2015 року подав апеляцію на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2011 року щодо ОСОБА_7 з проханням про відновлення строку на його апеляційне оскарження, який йому був відновлений постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року.
Таким чином, ОСОБА_7 ніколи не була обмежена у своїх правах, у тому числі у праві звернутися за правовою допомогою до адвоката, обраного нею на свій розсуд.
Керуючись п.п. 11, 15 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України, ст.ст. 365, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляцію захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2011 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.
С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3