Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - суддіОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 17 травня 2016 року касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000052 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2015 року.

Вироком Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 6 липня 2015 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Трояни, Добровеличківського району, Кіровоградської області, мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191; ч. 1 ст. 366; ч. 3 ст. 191; ч. 1 ст. 366 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2015 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_6 .
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на те, що допущені судом першої інстанції, а в подальшому й апеляційним судом, однобічність та неповнота судового розгляду призвели до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам та неправильного застосування судом кримінального закону, оскільки судами неповно встановлено обставини, які мають значення для встановлення істини. Також, посилається на те, що судами не надано оцінки доказам, які безпосередньо вказують на вину виправданої. Зазначає, що судом, в порушення ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, не зазначено мотивів з яких суд відкинув докази обвинувачення, а тому вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення.

У запереченнях на касаційну скаргу виправдана ОСОБА_5 просить залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу прокурора, без задоволення, як безпідставну.

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувалася в тому, що вона, будучи службовою особою - начальником фінансово-господарського відділу Гайворонської районної державної адміністрації в період 2003 - 2004 років, заволоділа чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а також вчинила службове підроблення, а саме: будучи службовою особою внесла до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, а також склала і видала завідомо неправдиві документи.

Крім цього, ОСОБА_5 будучи службовою особою - головним бухгалтером Гайворонської районної ради в період січня - червня 2006 року, повторно заволоділа чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а також повторно вчинила службове підроблення, а саме: будучи службовою особою внесла до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, а також склала і видала завідомо неправдиві документи.

Так, ОСОБА_5 , розпорядженням № 76-р від 14 жовтня 1994 року була призначена на посаду начальника фінансово-господарського відділу Гайворонської РДА і являлась службовою особою, на яку відповідно до посадової інструкції, було покладено обов`язок по нарахуванню та виплаті заробітної плати, складання кошторисів, контроль за цільовим використанням коштів, згідно з асигнуваннями передбаченими в бюджеті.

В період 2003 - 2004 рр. ОСОБА_5 , використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, на свою користь, незаконно, шляхом внесення завідомо неправдивих даних в офіційні документи: розрахунково-платіжні відомості та реєстри на виплату заробітної плати, нарахувала і отримала матеріальну допомогу, відпускні, заробітну плату і премію на загальну суму 4376,88 грн., таким чином заволоділа ними та витратила на власний розсуд, чим спричинила збитки державному бюджету на вказану суму.

Крім цього, ОСОБА_5 , розпорядженням голови Гайворонської районної ради від 15.09.2004 року №26 к-гр. призначена на посаду головного бухгалтера Гайворонської районної ради і являлася службовою особою, на яку відповідно до посадової інструкції, покладено обов`язок по плануванню та розробці поточних планів асигнувань на утримання апарату районної ради, складанні кошторису витрат на утримання підвідомчих структур та організація їх фінансування, контроль за використанням фонду оплати праці, встановленням посадових окладів.

В період січня - червня 2006 року ОСОБА_5 , з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, на свою користь, незаконно, повторно вносила завідомо неправдиві дані в реєстри заробітної плати працівників Гайворонської районної ради про завищений розмір заробітної плати введеного нею в оману завгоспа Гайворонської районної ради ОСОБА_7 , та після того як він дані кошти отримував через Гайворонське відділення ВАТ «Райффайзен банк Аваль», то завищену суму коштів вона у нього вилучала, обертала у свою власність і витрачала на власний розсуд, чим спричинила збитки державі в особі Гайворонської районної ради на загальну суму 14226,19 грн.

Вказані дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч. 2 ст. 191; ч. 1 ст. 366; ч. 3 ст. 191; ч. 1 ст. 366 КК України.

Зі змісту вироку суду убачається, що виправдовуючи ОСОБА_5 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушеннях, суд першої інстанції дійшов висновку, що пред`явлене останній обвинувачення свого підтвердження не знайшло, переконливих і беззаперечних доказів про наявність у діях виправданої інкримінованих їй діянь не здобуто, а тому підстав для винесення обвинувального вироку немає.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Додержання, закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, передбачені також у п. 18 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

З матеріалів провадження та судових рішень убачається, що вищезазначених вимог суди дотрималися.

Як убачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 , а також підстави її виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Так, у виправдувальному вироку місцевого суду зроблено аналіз та дано належну оцінку сукупності усіх досліджених у судовому засіданні доказів, наданих сторонами обвинувачення і захисту.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд, під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального Закону, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Переконливих аргументів для спростування вказаних висновків суду щодо оцінки доказів у касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, дійшов умотивованого висновку недоведеність в діях ОСОБА_5 складу інкримінованих злочинів.

Докази винуватості виправданої, на які посилалась сторона обвинувачення, перевірено судовими інстанціями і згідно зі ст. 94 КПК належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, дослідив показання обвинуваченої, свідків, надані ними в судовому засіданні, здійснив аналіз висновків проведених відповідних експертиз та нормативно правових актів, які, в тому числі, регулюють трудові відносини, порядок нарахування заробітної плати, премій тощо та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих і достатніх доказів винуватості ОСОБА_5 у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а також вчиненні службового підроблення.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що тягар доказування відповідно до КПК України покладений на прокурора, і саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі, ретельно перевірив апеляційний суд інстанції і дав на них вичерпну відповідь.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким рішенням апеляційного суду, оскільки зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що вона не містить конкретних доводів на користь невідповідності вимогам кримінального процесуального закону дослідження, проведеного місцевим судом. Аналогічно у касаційній скарзі не зазначено, у чому конкретно полягає неповнота дослідження обставин кримінального провадження та які саме норми процесуального закону порушив місцевий суд при їх дослідженні. Фактично в скарзі прокурор наводить власну оцінку фактичних обставин на користь винуватості ОСОБА_5 , відмінну від оцінки суду, і замість правової аргументації у скарзі викладає свою позицію щодо інкримінованих діянь.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, є безпідставними, її законність обґрунтованих сумнівів у колегії суддів не викликає.

На думку колегії суддів, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 , колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

постановила:

Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3