Категорія: ч.2 ст.185 КК України Суддя 1 інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку кримінальне провадження за апеляцією прокурора ОСОБА_8 , на вирок Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 4 листопада 2013 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Руставі, Грузії, росіянина, громадянина України, офіційно не працюючого, раніше судимого:

1). 24.14.2009 року Микитівським районним судом м. Горлівки за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі;

2). 10.05.2011 року Центрально-Міським районним судом м. Горлівки за ч.2 ст.309 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі, 27.10.2011 року звільнений на підставі постанови Микитівськогго районного суду від 19.10.2011 року умовно достроково на 4 місяці 10 днів;

3). 9.08.2013 року Дзержинським міським судом Донецької області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі з випробувальним строком 2 роки, мешкаючого за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_2

визнано винним за ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України встановлено іспитовий строк 3 роки.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в скоєнні злочину при наступних обставинах.

27 липня 2013 року приблизно о 9 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись на території оптової бази, розташованої по АДРЕСА_3 , підійшов до припар кованого автомобіля «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого, діючи повторно з корисливих мотивів, переслідуючи мету таємного викрадення чужог7о майна, скориставшись тим, що поруч з автомобілем нікого не було і за його протиправними діями ніхто не стежить, ОСОБА_7 відкрив не зачинену на ключ кришку багажника автомобіля. Після чого, з салону цього автомобіля таємно викрав картонний коробок, який для потерпілого матеріальної цінності не представляє, в якому знаходилось майно що належало потерпілому ОСОБА_9 , чим завдав останньому матеріальної шкоди на загальну суму 1 162 грн.65 коп. Після чого з місця скоєння злочину втік, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, прокурора, який частково підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на постановленні вироку апеляційної інстанції, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляції та просив вирок залишити без змін, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та фактичні обставини справи ніким не оскаржуються, тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

Разом з тим, при призначенні покарання суд першої інстанції в достатньому ступені не врахував особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за скоєння умисних злочинів, у зв`язку із чим необґрунтовано звільнив його від призначеного покарання відповідно до ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Висновок суду, в тій частині що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, є помилковим і зроблений без належного врахування даних про особу винного, тому доводи апеляції прокурора в цій частині заслуговують на увагу.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу ОСОБА_7 , який посередньо характеризується за місцем проживання (т.1 а.с. 89), з 27.10.2003 року перебуває на обліку в міському наркологічному диспансері м. Горлівки Донецької області (т.1 а.с.73), не працює, раніше неодноразово судимий, в тому числі за злочини проти власності (т.1 а.с. 74-75).

Обставиною, що пом`якшує покарання суд першої інстанції визнав щире каяття ОСОБА_7 та повне визнання вини, не встановивши обставин, які обтяжують покарання.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 66 КК України повне визнання вини не відноситься до обставин, що пом`якшують покарання, тому суд помилково прийняв цю обставину як таку, що пом`якшує покарання, крім того не врахував рецидив злочинів, як обставину що обтяжує покарання, не зважаючи на те, що ОСОБА_7 маючи непогашену та не зняту у встановленому законом порядку судимість, знову вчинив злочин.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання не можливо.

Крім того, як вбачається з вироку суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, який він скоїв 27 липня 2013 року, тобто до постановлення вироку Дзержинського міського суду Донецької області від 9.08.2013 року, яким його засуджено за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі з встановленням випробувального терміну тривалістю 2 роки.

За таких обставин, при призначенні покарання за вироком від 4 листопада 2013 року суд повинен був керуватись вимогами ч.4 ст.70 КК України, склавши покарання за сукупністю злочинів, а тільки потім встановлювати іспитовий строк, однак суд першої інстанції зазначених норм закону не дотримався, тому доводи апеляції прокурора в цій частині колегія суддів, вважає слушними.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку іншій злочин, за який вона засуджуються до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинання, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Оскільки, колегія суддів при постановленні нового вироку, дійшла висновку, що покарання ОСОБА_7 належить відбувати реально, то вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 9 серпня 2013 року необхідно виконувати самостійно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

З А С У Д И Л А :

Апеляцію прокурора задовольнити частково, а вирок Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 4 листопада 2013 року відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст.185 КК України покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишити без змін, строк покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_7 .

В решті вирок залишити без змін.

Вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 9 серпня 2013 року належить виконувати самостійно.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді