Справа № 369/2596/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1076/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 13.10.2016

УХВАЛА
Іменем України
13 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
законного представника потерпілої ОСОБА_10
представника потерпілої (цивільних позивачів) ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами представника потерпілої, представника цивільних позивачів, обвинуваченого та заступника прокурора Київської області на вирок Києво Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладено обов`язки відповідно до ст. 76 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_10 та ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 3 223 (три тисячі двісті тридцять три) грн. 50 коп. в якості відшкодування матеріальної шкоди, та на користь ОСОБА_12 стягнуто 100 000 (сто тисяч) грн. в якості відшкодування моральної шкоди.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку, 04 грудня 2015 року о 20 годині 10 хвилин водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «GEELYMR 715 IA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Магістральна в м. Боярка від вул. Білогородська в напрямку с. Петровське, поблизу будинку №1А в м. Боярка, проявив неуважність, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля. В результаті ДТП неповнолітній пішохід ОСОБА_9 , отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, саден голови, гематоми верхньої повіки та субкон`юнктивальний крововилив лівого ока, крайовий перелом латерального виростку лівої великогомілкової кістки з незначним зміщенням уламків, посттравматичний синовіт, множинні садна тулуба та кінцівок, що відноситься до ушкоджень середньої тяжкості.
Порушення ОСОБА_7 вимог п.п.: 1.5., 2.3. «б», 12.2, 18.1 Правил дорожнього руху стало умовою та причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.
На вказаний вирок подали апеляційні скарги представник потерпілої, представник цивільних позивачів, обвинувачений та заступник прокурора Київської області.

Адвокат ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 та в частині визначення покарання; ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 250 000 грн. та призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керування транспортними засобами.

На думку апелянта, судом першої інстанції не були об`єктивно з`ясовані обставини для повного задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди та щодо необхідності позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами.

Представник потерпілої зазначає, що визначений судом розмір моральної шкоди ОСОБА_9 в сумі 100 000 грн. не відповідає дійсному розміру страждань, яких зазнала потерпіла, зокрема, страх перед автомобілями, позбавлення можливості самостійно за собою доглядати, пересування спочатку на милицях, а потім із паличкою, призупинення занять зі спорту та навчання англійською, у зв`язку із чим не мала можливості поступити до вищого навчального закладу та інші труднощі, викликані безпорадним станом.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просив змінити вирок та призначити покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами, та стягнути на користь ОСОБА_9 7 766, 5 грн.

На думку обвинуваченого вирок в частині призначення виду покарання та стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн. є незаконним та необґрунтованим, оскільки не відповідає засадам, визначеним у ст. 65 КК України, тому підлягає зміні через суворість призначеного покарання та стягнення моральної шкоди у занадто великому розмірі.

ОСОБА_7 зазначив, що суд в порушення п. 2 ч. 1 ст. 66 К України, не відніс до обставини, яка пом`якшує покарання, добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди за наявності в матеріалах справи відповідних доказів, зокрема, розписки та квитанції про відправлення поштового відправлення. Під час перебування у лікарні потерпілої, обвинувачений передав її матері 2 000 грн. у відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а в ході судового розгляду поштовим переводом було додатково відправлено ще 11 000 грн.

Обвинувачений зазначає, що стягнення з нього моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. не відповідає нормам матеріального права та засадам розумності, виваженості та справедливості. Також, ОСОБА_7 звертає увагу на право суду в разі пред`явлення позовних вимог про відшкодування шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, залучати до участі у справі страхову організацію, яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдача шкоди у відповідному розмірі. Обвинувачений зазначив, що у разі відмови цивільного позивача у отриманні виплати за договором обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з нього може бути стягнена на відшкодування моральної шкоди різниця між визначеним судом розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) відповідно до умов договору.
Також, обвинувачений вказав, що за клопотанням його захисника суд залучив у якості співвідповідача у справі ПРАТ «Страхова компанія «Україна», однак потерпіла відмовилася пред`являти позовні вимоги до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме ним, тому суд повинен був відмовити в позові до ОСОБА_7 .
Прокурор в апеляційній скарзі просив вирок скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
На думку прокурора, судом першої інстанції не було надано належну оцінку особі обвинуваченого, наслідкам вчиненого ним злочину та необґрунтовано звільнено від відбування покарання на підставі ст.75 КК України. Так, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин в місці розташування пішохідного переходу щодо неповнолітньої особи, а також те, що грубе порушення Правил дорожнього руху обвинуваченим призвело до настання наслідків у виді заподіяння шкоди здоров`ю неповнолітньої особи, яка отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Крім того, прокурор зазначив, що судом не враховано думку потерпілої, яка просила обрати міру покарання пов`язану із позбавленням волі, та не надано належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 хоча і визнав свою вину у вчиненому злочині та щиро покаявся, заявлений потерпілою стороною цивільний позов визнав лише в частині спричинення матеріальної шкоди, та повністю заперечив проти спричинення їй моральної шкоди, тоді як потерпіла в судовому засіданні зазначила, що моральні збитки, які їй заподіяні незаконними діями обвинуваченого полягають у зміні життєвих стосунків, у неможливості вести звичайний спосіб життя, у тому числі, займатись спортом.
На думку прокурора, суд першої інстанції безпідставно не застосував до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та не надав належної оцінки особі обвинуваченого, його ставленню до вчиненого та наслідків вчиненого ним злочину.
Адвокат ОСОБА_11 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_13 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_13 та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 завдану їй моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.
Вказані вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_13 є бабусею ОСОБА_14 , і перебування внучки у лікарні завдало їй додаткових моральних страждань тоді як вона змушена була доглядати за нею, готувати їй їжу та возити до лікарні.
Адвокат ОСОБА_11 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок в частині відмови в задоволенні стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_10 , та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 завдану їй моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтував тим, що потерпіла єдина дитина ОСОБА_10 , і коли ОСОБА_15 потрапила до лікарні це спричинило їй страждання, оскільки донька була в край безпорадному стані і не могла виконувати самостійно елементарні дії, в яких їй допомагала мати.
Адвокат ОСОБА_11 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_16 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_16 та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_16 завдану їй моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.
В обґрунтування вказаних вимог зазначив, що ОСОБА_16 є бабусею потерпілої і перебування онуки в лікарні в безпорадному стані, що знаходиться у причинному зв`язку із ДТП, завдає їй неймовірні муки, переживання та жахливі спогади.
Адвокат ОСОБА_11 в інтересах цивільного позивача ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 завдану йому моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.
Вимоги скарги обґрунтував тим, що потерпіла єдина донька ОСОБА_12 , і наслідки, які мала ОСОБА_15 в результаті ДТП спричинили тяжкі моральні страждання, які він досі не може подолати.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого, адвокат ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 зазначив, що посилання обвинуваченого на обставину відшкодування ним моральної та матеріальної шкоди потерпілій - не відповідає дійсності, оскільки вона від нього нічого не отримувала, а лише матір отримала 2 000 грн. як компенсацію за матеріальну шкоду. Також, на думку апелянта, у обвинуваченого відсутнє щире каяття, тому він заслуговує на більш тяжке покарання, ніж йому призначив суд першої інстанції.
Крім того, представник потерпілої звертає увагу на правову позицію Верховного суду України в постанові від 20.01.2016 відповідно до якої право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає право потерпілому одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.
Представник потерпілої зазначив, що цивільні позивачі не висували будь-яких вимог до страхової компанії, в якій була застрахована відповідальність ОСОБА_7 , ця страхова компанія була залучена у якості відповідача в даному провадженні всупереч запереченням представника потерпілої.
В запереченнях на апеляційні скарги представника цивільних позивачів, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що в апеляційних скаргах відсутнє посилання на процесуальну норму, визначену ст. 409 КПК України, на підставі якої апелянт просить скасувати вирок, тому, апеляційні скарги не підлягають задоволенню. Крім того, обвинувачений зазначив, що цивільні позивачі у своїх позивах не зазначили, якими саме діями і яке їх право порушено, чим підтверджується ними факт заподіяння моральних страждань, і з чого вони виходять при визначенні розміру цієї шкоди. На думку обвинуваченого, його діями заподіяні фізичні та душевні страждання самій потерпілій ОСОБА_9 , а не цивільним позивачам.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та відмовити у задоволенні вимог апеляційних скарг прокурора, представника потерпілої та цивільних позивачів; пояснення потерпілої, цивільного позивача та їх представника в підтримку вимог своїх апеляційних скарг, думку щодо апеляційної скарги прокурора та заперечення проти апеляційної скарги обвинуваченого; пояснення прокурора в підтримку своєї апеляційної скарги, який не заперечував проти апеляційних скарг представника потерпілої та представника цивільних позивачів, та просив залишити без задоволення вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи та вимоги апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, виходячи із наступного.
Відповідно до положення ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України підтверджується доказами, зібраними у даному кримінальному провадженні, та не викликають сумнівів і не оспорюються учасниками судового провадження.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через м`якість суперечать матеріалам провадження та позиції сторони обвинувачення, заявленої в суді першої інстанції. Як убачається із матеріалів провадження, прокурор під час судового засідання в суді першої інстанції просив визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами. Звертаючись із апеляційною скаргою, сторона обвинувачення безпідставно вказала про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, не обґрунтовуючи зміну власної позиції про призначення покарання.

Суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання ОСОБА_7 врахував, що вчинений ним злочин відноситься до злочинів невеликої тяжкості, що обвинувачений раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину ( ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_3 ), відсутність негативних характеристик за місцем проживання, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває. Також, суд першої інстанції обґрунтовано врахував щире каяття обвинуваченого як пом`якшуючу обставину, відсутність обтяжуючих обставин, та обрав покарання, необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження ним нових злочинів, в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, з яким погоджується колегія суддів.

Доводи суду першої інстанції про застосування положення ст. 75 КК України до ОСОБА_7 у зв`язку із можливістю його виправлення без ізоляції від суспільства, враховуючи ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, щире каяття та наявність на утриманні неповнолітньої дитини, на думку колегії, не викликають сумнівів та є мотивованими.

Що стосується вимог апеляційних скарг обвинуваченого, представника потерпілої та цивільних позивачів відносно розміру спричиненої шкоди, то на думку колегії, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_10 в частині відшкодування матеріальної шкоди на суму 5 233, 5 грн. в повному обсязі, оскільки її розмір було підтверджено документами. Поряд із цим, в суді першої інстанції сторони підтвердили факт передачі обвинуваченим грошових коштів у сумі 2 000 грн ОСОБА_10 , у зв`язку із чим суд стягнув на користь ОСОБА_10 3 233,5 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000 грн. на користь потерпілої ОСОБА_9 , керувався засадами розумності, пропорційності та справедливості, тому стягнув із обвинуваченого на користь потерпілої 100 000 грн., і така сума, на думку колегії, відповідає вказаним засадам в повному обсязі, оскільки матеріалами справи підтверджуються втрати немайнового характеру, які зазнала потерпіла внаслідок вчинення злочину ОСОБА_7 .

Позовні вимоги ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 в суді першої інстанції не були задоволенні через відсутність належних та допустимих доказів заподіяння моральної шкоди вказаним позивачам.

Слід зауважити, що вказані особи не визнані у даному кримінальному провадженні потерпілими, а є цивільним позивачами, і звертаючись із апеляційними скаргами, представник цивільних позивачів не довів обставини, на які посилається в скарзі та наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та його вини в заподіянні, а також не обґрунтував розмір моральної шкоди, яку він вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь кожного позивача.

Будь-яких інших порушень норм кримінального та кримінального процесуального закону судом першої інстанції, що мало б наслідки зміни чи скасуванню вироку - колегією суддів не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги представника потерпілої, представника цивільних позивачів, обвинуваченого та заступника прокурора Київської області - без задоволення, а вирок Києво Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2016 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Вирок Києво Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий:

Судді: