У Х В А Л А

12 березня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

Конотопський міськрайонний суд Сумської області вироком від 15 січня 2015 року засудив ОСОБА_1 за сукупністю злочинів, передбачених частиною першою статті 296 та частиною першою статті 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням частини першої статті 70 цього Кодексу до остаточного покарання у виді обмеження волі на строк два роки шість місяців.

Апеляційний суд Сумської області ухвалою від 9 квітня 2015 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 змінив: постановив вважати його засудженим за частиною першою статті 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк два роки та на підставі пункту 2 частини першої статті 49 цього Кодексу звільнив від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 296 КК, а провадження у кримінальній справі в цій частині закрив. Виключено з резолютивної частини вироку посилання суду на призначення остаточного покарання ОСОБА_1 за правилами частини першої статті 70 КК. У решті вирок залишено без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 9 грудня 2015 року вищевказану ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 залишив без змін.

Захисник ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України з заявою, в якій порушував питання про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року щодо ОСОБА_1 Як на підставу для перегляду заявник посилався на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 49 КК, усупереч вимогам якої касаційний суд безпідставно погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 296 КК у зв'язку з закінченням строків давності за відсутності на це його згоди. На підтвердження неоднакового правозастосування, що зумовило ухвалення касаційним судом різних за змістом судових рішень, додав до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2011 року та від 24 листопада 2015 року.

Однак, повноваження захисника ОСОБА_3 на подання заяви не були підтверджені належним чином, долучені до заяви копії порівнюваних судових рішень суду касаційної інстанції не містили вказівки на джерело їх походження, а викладене у заяві прохання мало суперечливий зміст.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 2 лютого 2016 року захисника ОСОБА_3 було повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448 і 449 КПК та встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 3 березня 2016 року. Також заявнику було роз'яснено, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде йому повернуто.

У межах строку, відведеного на усунення недоліків, захисник ОСОБА_3 подав до Верховного Суду України нову заяву, належним чином підтвердивши свої повноваження та уточнивши вимоги у прохальній частині. До неї додав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2011 року та від 24 листопада 2015 року, отримані з Єдиного державного реєстру судових рішень. Але при цьому не навів у заяві аргументів на користь подібності правовідносин в оскарженому та порівнюваних судових рішеннях, не здійснив порівняння оспорюваних висновків касаційного суду щодо цих правовідносин з порівнюваними, не зазначив, у чому полягає неоднакове правозастосування з огляду на встановлені судами фактичні обставини.

Доводи заявника зводяться суто до незгоди з рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій щодо звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 296 КК у зв'язку з закінченням строків давності через неправильне застосування пункту 2 частини першої статті 49 КК. Проте, їх перевірка поза межами законодавчо визначених повноважень Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, є недопустимою, оскільки призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Відсутність належного обґрунтування підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, зокрема, перешкоджає вирішенню питання про прийнятність долучених до заяви судових рішень в якості прикладів неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин немає підстав вважати, що захисник ОСОБА_3 повністю усунув недоліки, зазначені в ухвалі судді Верховного Суду України від 2 лютого 2016 року, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду.

Керуючись статтею 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

заяву захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року щодо ОСОБА_1 повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2