Справа №485/607/16-к 03.11.2016

Провадження № 11-кп/784/629/16 Категорія ч.1 ст.125, ч.1 ст.126 КК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
За участі секретаря судового засідання ОСОБА_5
- ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 КК України; -
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_9
представник потерпілих ОСОБА_10
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційної скарги.
Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Василівка Снігурівського району Миколаївської області, українця, громадянина України, не працюючого, з повною базовою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 125 КК України на 180 (сто вісімдесят) годин громадських робіт;

- за ч.1 ст.126 КК України на 160 (сто шістдесят) годин громадських робіт.

За сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом частково складання призначених покарань остаточне покарання визначено у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає:

що дії ОСОБА_7 судом першої інстанції помилково кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 КК України; що дане обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях сторони обвинувачення із взяттям за основу суперечливих показань потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та свідків сторони обвинувачення, та з відкиданням при цьому пояснень ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що є, на його думку, порушенням вимог ст. ст. 21 - 22 КПК України стосовно справедливого розгляду справи та змагальності сторін;

що за правилами реальної сукупності злочини передбачені ст. ст. 125, 126 КК України мають місце лише у випадку, коли вони були самостійним епізодами, не пов`язаними між собою і що не потрібно додатково кваліфікувати завдання удару побоїв чи вчинення інших насильницьких дій за ст. 126 КК України. Однак сторона обвинувачення кваліфікувала дії ОСОБА_7 відносно потерпілої ОСОБА_12 одночасно за вказаними двома статтями, що, на його думку, є порушенням вимог кримінального закону.

Посилаючись на положення ст. ст. 409, 411, 412, 413 КПК України, твердить, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на неналежних доказах, здобутих з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

Разом з тим захисник вказує на необґрунтованість вироку та вихід за межі обвинувачення в порушення вимог ст. 337 КПК України, посилаючись на те, що під час оголошення обвинувальною акту на вимогу сторони захисту прокурором було уточнено, що кваліфікація дій обвинуваченого за ст. 126 ч. 1 КК України відноситься до обох потерпілих, однак в тексті вироку зазначено що вказаний злочин вчинено лише відносно потерпілої ОСОБА_11 . При цьому жодних аргументів стосовно такого рішення судом не зазначено, що свідчить про необґрунтованість вироку в даній частині та вихід за межі обвинувачення.

Також твердить про неналежність таких доказів, як показання потерпілих та малолітнього свідка ОСОБА_15 , які здобуті з численними порушеннями норм КПК, зокрема:

в порушення вимог п. 3 ст. 22, ст. 351, п. 6 ст. 352 КПК України головуючий під час з`ясування обставин провадження шляхом допиту сторін та свідків переобрав на себе функції як обвинувачення так і захисту, ведучи їх допит одноосібно, при цьому постійно застосовуючи навідні питання, що є порушенням закону; і що стороні захисту також не було надано змоги нормально провести допит обвинуваченого;

що допит малолітнього свідка ОСОБА_15 здійснювався за участі працівника служби у справах дітей, який є службовою особою, а наявність диплому про педагогічну освіту не є доказом того, що вказана особа дійсно працює за своїм фахом. Тому вважає отримані в такий спосіб показання неналежним доказом, який не може враховуватися, однак суд першої інстанції уваги на це не звернув і послався на них у тексті вироку;

що самі показання потерпілих та свідків обвинувачення є сумнівними за своїм характером;

що малолітній свідок ОСОБА_15 є сином потерпілої, тобто близьким родичем та заінтересованою особою, і саме через його дії щодо належного обвинуваченому ОСОБА_7 майна і виникла вказана конфліктна ситуація між потерпілими за обвинуваченим, а тому його свідчення мали сприйматися критично, як і свідчення свідка ОСОБА_16 , який очевидцем подій не був, однак є чоловіком потерпілої ОСОБА_12 і, відповідно, особою заінтересованою;

що свідчення свідків сторони захисту судом були відкинуті як такі, що надані заінтересованими особами, однак при цьому не зазначено в чому саме дана заінтересованість полягає;

що суд в порушення вимог п. 4 ст. 95 КПК України щодо обґрунтовування своїх висновків лише показаннями, які він безпосередньо приймав під час судового засідання, і що при цьому суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданим слідчому, прокурору або посилатися на них, у вироку послався на протоколи одночасних допитів свідка ОСОБА_14 з потерпілою ОСОБА_17 та свідком ОСОБА_15 . І це при тому, що ОСОБА_14 в судовому засіданні під присягою надав безпосередні показання, де вказав, що обвинувачений потерпілих не бив, а лише намагався припинити сутичку між ними та свідком ОСОБА_13 . Тому вважає, що суд першої інстанції знехтував принципом безпосереднього дослідження доказів в суді та на перше місце поставив письмові докази зібрані під час досудового розслідування, вказавши при ньому що безпосередні показання свідка ОСОБА_14 є сумнівними.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор вважає, що вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим. При судовому розгляді судом повно, всебічно та об`єктивно досліджено і враховано всі обставини справи. Вирок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, закон України про кримінальну відповідальність судом застосовано правильно.

При цьому зазначає: що дії обвинуваченого ОСОБА_7 відносно потерпілих подвійно не кваліфікувались; що здійснювати допит обвинуваченого є правом, а не обов`язком прокурора; що у разі якщо показання, що надаються свідком під час судового розгляду суперечать показанням, що надавалися ним під час досудового розслідування, суд вправі зробити висновок про недостовірність судових показань свідка ОСОБА_14 ; що на обґрунтування свої висновків суд послався на показання інших свідків у питаннях, що становили предмет судового розгляду.

Щодо порушення судом правил допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_18 зазначає, що фах та освіта особи підтверджується наявністю документів, які підтверджують професійний фах - ними може бути зокрема, диплом про освіту. Постійна праця за професією не є обов`язковою ознакою педагога.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Обвинувачений ОСОБА_7 12 березня 2016 року приблизно о 18.30 год. в АДРЕСА_1 в ході сварки, яка виникла з одного боку між ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , ОСОБА_12 з іншого, з приводу нібито неправомірних дій сина ОСОБА_11 - ОСОБА_15 , умисно наніс один удар кулаком лівої руки в область правої скроні ОСОБА_12 , чим спричинив потерпілій ОСОБА_12 тілесне ушкодження у вигляді крововиливу у правій скроневій ділянці голови, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 446 від 14.03.2016 року відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Своїми вище вказаними діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисне спричинення легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_12 .

Після цього, побачивши вказані дії ОСОБА_7 , ОСОБА_11 намагаючись припинити побиття ОСОБА_12 , почала відтягувати ОСОБА_7 від останньої, однак у бійку втрутилась ОСОБА_13 , яка схопила ОСОБА_11 за волосся та штовхнула на землю. У цей час ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії схопив ОСОБА_12 за шию та притиснув її спиною до воріт, завдавши фізичного болю останній, а потім відштовхнув від себе ОСОБА_11 , яка, підвівшись з землі, намагалась припинити протиправні дії обвинуваченого. Від поштовху ОСОБА_7 , ОСОБА_11 вдарилась лівою частиною тулуба та лівими кінцівками об паркан справа від воріт її домоволодіння. Після цього, ОСОБА_11 підвелась та знову підбігла до ОСОБА_7 , який схопив її за шию та притиснув до воріт домоволодіння, завдавши фізичного болю останній. У цей час ОСОБА_13 підбігла до них, схопила ОСОБА_12 за відворіт куртки та штовхнула на землю, а ОСОБА_11 , вирвавшись із рук ОСОБА_7 почала закривати своїм тілом ОСОБА_12 . ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії підбіг до них та схопив ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за волосся та зіштовхнув їх обох на землю, в результаті чого ОСОБА_11 вдарилась об землю коліном, таким чином завдав їм фізичного болю. Після чого обвинувачений разом із ОСОБА_13 залишили місце вчинення злочину.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України, тобто вчинення інших насильницьких дій по відношенню до ОСОБА_11 , які завдали їй фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги першого; доводи - заперечення прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_10 проти апеляційної скарги захисника; дослідивши матеріали кримінального провадження № 0000127; обговоривши доводи апеляційних скарг в її межах, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу захисника їх підлягаючими частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожен доказ з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно роз`яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29 червня 1990 року висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно та неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У відповідності з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України вказує на те, що при складанні обвинувального акту прокурором не дотримано цих вимог закону, оскільки направлений прокурором обвинувальний акт не містить у собі належним чином сформульованого обвинувачення.

Так обвинувальний акт в частині викладення фактичних обставин справи містить у собі посилання на те, що своїми діями ОСОБА_7 завдав фізичного болю потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Останній окрім тих дій, що спричинили легкі тілесні ушкодження.

Зокрема, це викладено в обвинувальному акті таким чином:

«…У цей час ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії схопив ОСОБА_12 за шию та притиснув її спиною до воріт, завдавши фізичного болю останній, а потім відштовхнув від себе ОСОБА_11 , яка, підвівшись з землі намагалась припинити протиправні дії підозрюваного. Від поштовху ОСОБА_7 , ОСОБА_11 вдарилась лівою частиною тулуба та лівими кінцівками об паркан справа від воріт її домоволодіння. Після цього і ОСОБА_11 підвелась та знову підбігла до ОСОБА_7 , який схопив її за шию та притиснув до воріт домоволодіння, завдавши фізичного болю останній.

У цей час ОСОБА_13 підбігла до них, схопила ОСОБА_12 за відворіт куртки та штовхнула на землю, а ОСОБА_11 , вирвавшись із рук ОСОБА_7 почала закривати своїм тілом ОСОБА_12 ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, підбіг до них та схопив ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за волосся та зіштовхнув їх обох на землю, в результаті чого ОСОБА_11 вдарилась об землю коліном, таким чином завдав їм фізичного болю. Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_7 наніс іще один удар кулаком ОСОБА_12 в область правої скроні, після чого спільно із ОСОБА_13 залишили місце скоєння злочину.»

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 125 КК України, як вчинення інших насильницьких дій які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень та умисне спричинення легкого тілесного ушкодження.

Проте, обвинувальний акт не містить чіткої вказівки, за вчинення відносно якої конкретно з потерпілих (чи відносно їх обох) інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 126 КК України.

Зазначена неконкретність обвинувачення є такою, що порушує право обвинуваченого на захист.

Суд першої інстанції не звернув на це уваги і в свою чергу припустився протиріч в порушення діючого кримінального процесуального законодавства.

Так, при викладенні формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним (п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України), суд продублював виклад фактичних обставин злочинів, які прокурор вважав встановленими (як і зазначено в обвинувальному акті), і вказав, що своїми діями ОСОБА_7 завдав фізичного болю і потерпілій ОСОБА_11 і потерпілій ОСОБА_12 (останній окрім тих дій, що спричинили легкі тілесні ушкодження).

Зокрема:

«… У цей час ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії схопив ОСОБА_12 за шию та притиснув її спиною до воріт, завдавши фізичного болю останній, а потім відштовхнув від себе ОСОБА_11 , яка, підвівшись з землі, намагалась припинити протиправні дії обвинуваченого. Від поштовху ОСОБА_7 . ОСОБА_11 вдарилась лівою частиною тулуба та лівими кінцівками об паркан справа від воріт її домоволодіння. Після цього, ОСОБА_11 підвелась та знову підбігла до ОСОБА_7 , який схопив її за шию та притиснув до воріт домоволодіння, завдавши фізичного болю останній. У цей час ОСОБА_13 підбігла до них, схопила ОСОБА_12 за відворіт куртки та штовхнула на землю, а ОСОБА_11 , вирвавшись із рук ОСОБА_7 почала закривати своїм тілом ОСОБА_12 . ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії підбіг до них та схопив ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за волосся та зіштовхнув їх обох на землю, в результаті чого ОСОБА_11 вдарилась об землю коліном, таким чином завдав їм фізичного болю».
Проте, не зважаючи на зазначене, суд водночас зробив висновок, що таким чином ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України, тобто вчинення інших насильницьких дій по відношенню до ОСОБА_11 , які завдали їй фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

За такого, обвинувачення, визнане судом доведеним, є неконкретним та таким, що не містить обов`язкових ознак інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, а тому вирок суду першої інстанції не може залишатися у силі і підлягає скасуванню.

Тобто, є очевидними суперечності між формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, та кваліфікацією судом дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

І в цій частині є слушними доводи апеляційної скарги захисника.

Зазначене є наслідком залишення судом поза увагою, що в обвинувальному акті відсутнє належним чином сформульоване обвинувачення та викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, є неконкретними (двозначними) з точки зору опису дій, які інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_7 .

Залишивши зазначене поза увагою, суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок відносно ОСОБА_7 , чим порушив передбачені ст. 370 КПК України вимоги.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії), п. 79). Крім того Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії, п. 34).

Крім того право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглянути у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції , п. 54).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд кримінального провадження за відсутності належним чином сформульованого обвинувачення та не чітко викладених в обвинувальному акті фактичних обставин злочинів, які прокурор вважає встановленими, порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого, в тому числі і право на захист, а ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь якому разі повинно бути визнано незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Тобто, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України, а тому не може залишатися у силі і підлягає скасуванню.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлені порушення, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Однак, положеннями КПК України не врегульовані питання кримінального провадження, які полягають у вищенаведених порушеннях судом норм кримінального процесуального Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Значення загальних засад полягає в тому, що вони мають вищий ступінь нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та для подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Враховуючи наведені положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальної засади кримінального провадження - законності (п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України), ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, доводи захисника по суті його апеляційної скарги щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, тощо, апеляційним судом не перевіряються, відповідно до приписів ч. 2 ст. 415 КПК України.

З огляду на вищевикладене апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню, як такі, що містять вимогу про скасування вироку.

При новому судовому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене, усунути вказані в ухвалі порушення, розглянути кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дати належну правову оцінку діям ОСОБА_7 та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 1, 9 ч. 6, 405, 407, 412, 415, 416, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Скасувати вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 КК України.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча:

Судді: