Дата документу Справа № 1
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-сс/778/642/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на ухвалу слідчого судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року про відмову в накладенні арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою слідчого судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_7 про арешт майна, яке належить на праві власності ОСОБА_8 .

На вказану ухвалу прокурором подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом вимог кримінального процесуального закону, вимагається вказану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на майно, яке було предметом відповідного клопотання, про що наводяться відповідні обґрунтування.

Під час апеляційного розгляду прокурор на задоволенні апеляції наполягав та просив її задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_7 про арешт майна автомобіля ВАЗ-2114 сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності громадянину ОСОБА_8 .

Звертаючись до слідчого судді з таким клопотанням, слідчий виходив з того, що 07 жовтня 2016 року, приблизно об 11 годині 00 хвилин, ОСОБА_9 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою із ОСОБА_10 , шляхом підбору ключа, проникли до приміщення квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звідки таємно викрали майно, яке належить потерпілій ОСОБА_11 , чим завдали останній матеріальної шкоди на загальну суму 18 005 гривень. До місця вчинення злочину вказані особи прибули на вищезазначеному автомобілі. Покинули місце вчинення злочину також на ньому. Все викрадене майно було вилучено також із вказаного авта.

У зв`язку з чим, слідчий дійшов висновку, що вилучений згідно протоколу огляду від 07.10.2016 року автомобіль, «має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, є знаряддям вчиненого злочину, зберіг на собі його сліди, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому на теперішній час він не може бути повернутий власникові до прийняття рішення у кримінальному провадженні».

Судова колегія вцілому погоджується із висновками слідчого судді про відсутність підстав для задоволення клопотання, а апеляційну скаргу прокурора находить такою, що не спростовує висновків, зроблених слідчим суддею.

Так, прокурор вважає, що автомобіль таки було вилучено під час його огляду. Проте з таким запереченням не можна погодитись, оскільки згідно протоколу огляду від 07.10.2016 року «все вище перелічене в ході огляду було вилучено та поміщено в пакет». Оскільки автомобіль в пакет не поміщався, то він до складу так званого «всього переліченого» не входив. Зокрема вказаний протокол взагалі не містить у собі данних про вилучення документів на вказане авто.

Наявність клопотання про отримання дозволу і дозвіл слідчого судді на огляд вказаного автомобіля, на які посилався прокурор в апеляції, жодним чином не може слугувати підставою для його обов`язкового наступного арешту.

В апеляційній скарзі прокурор також зазначав, що зазначений автомобіль має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, є знаряддям вчиненого злочину.

Проте прокурор не прийняв до уваги, що арешт на майно в кримінальному провадженні відповідно до ст. 170 КПК накладається не з тих підстав, що таке майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, або є знаряддям вчиненого злочину, а через те, що має бути сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

В клопотанні слідчий дійсно зазначив, що автомобіль є знаряддям вчиненого злочину, зберіг на собі його сліди, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Проте слідчий не навів, про які сліди злочину йдеться в такому обґрунтуванні, що за інші відомості можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Таке формулювання є занадто узагальненим та неконкретним, а тому не може бути визнано обґрунтованим.

Прокурор і слідчий виходили з того, що даний автомобіль є знаряддям злочину, а відтак може бути конфіскований за рішенням суду. Проте відповідно до п.28 Постанови №10 від 06.11.2009 року Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності», на яку до того ж посилався прокурор в апеляційній скарзі, рішення про конфіскацію знаряддя злочину суд може прийняти лише за умови, що вони визнані такими знаряддями та належать винній особі.

Проте матеріали провадження не містять у собі даних, що автомобіль визнано на підставі відповідного процесуального документу знаряддям злочину. Дане авто не належить на праві власності особам, які підозрюються у вчиненні злочину.

Більш того, даний автомобіль слідчим не визнано навіть речовим доказом у справі.

Сам по собі один лише той факт, що підозрювані їхали на даному автомобілі на місце злочину і з нього, а також в ньому було віднайдено викрадене майно, не може беззаперечно свідчити, що даний автомобіль є знаряддям злочину.

Так, відповідно до змісту вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ знаряддями злочину у справах про злочини проти власності слід вважати транспортні засоби лише, коли вони використовувалися для безпосереднього заволодіння чужим майном, або коли без їх використання вчинення злочину було неможливим чи надто складним (транспортування членів злочинної групи до місця вчинення злочину, перевезення викраденого майна з місця вчинення злочину тощо).

Проте таких обґрунтувань ні клопотання слідчого, ні апеляційна скарга прокурора у собі не містять.

Відповідно до ст.100 КПК речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Тому такий, належно оформлений протокол огляду транспортного засобу з додатками до нього, вже сам по собі з огляду на п.3 ч.2 ст. 99 КПК є доказом у справі.

В протоколі огляду автомобіля і в клопотанні слідчого про арешт майна відсутні посилання на встановлення конкретних слідів кримінального правопорушення в даному автомобілі. Вся суть даного майна, як речового доказу, полягає лише в тому, що на ньому підозрювані приїхали на місце вчинення злочину, потім на ньому це місце злочину покинули, склавши туди викрадене ними майно. А під час повернення на даному автомобілі підозрюваних було затримано з усім викраденим ними майном. Тому з огляду на п.1 ч.6 ст.100 КПК, оскільки таке майно-речовий доказ не містить у собі безпосередніх слідів вчинення злочину, воно повертається власнику (законному володільцю) або передається йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Отже заперечення апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду про необґрунтованість клопотання слідчого про арешт майна.

При цьому судова колегія погоджується із запереченням прокурора про помилковість висновку слідчого судді про пропуск слідчим строку на звернення до суду з таким клопотанням.

Так, слідчий суддя помилково вважав, що звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна 10.10.2016 року слідчий пропустив добовий строк на звернення з таким клопотанням, яке відраховується з 07.10.2016 року. Адже при цьому слідчий суддя не врахував, що 8 і 9 жовтня 2016 року були неробочими днями, а в ч.5 ст.171 КПК (помилково зазначена ст.191 КПК) йдеться про наступний робочий день, коли необхідно звернутись із таким клопотанням.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

З ухвали слідчого судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 жовтня 2016 року про відмову в накладенні арешту на майно виключити посилання на пропуск слідчим строку на звернення до суду із клопотанням про накладення арешту.

В решті ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4