Дата документу Справа № 311/790/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/755/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.185 ч.1 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`янське Василівського району Запорізької області, проживає там же в будинку АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він діючи з прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, таємно, з корисливих мотивів, скориставшись відсутністю потерпілого ОСОБА_9 за місцем свого мешкання, на території домоволодіння АДРЕСА_2 шляхом вільного доступу з господарського подвір`я, територія якого не огороджена, здійснив крадіжку п`ятнадцяти каністр з дизельним паливом об`ємом 20 літрів кожна, загальний об`єм якого складає 300 л, загальною вартістю 4467 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ст.185 ч.1 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка). Йому призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного йому покарання з 1 роком іспитового строку з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК. Вирішено питання про речові докази, цивільний позов та запобіжний захід.

В апеляційній скарзі захисник просив зазначений вирок суду скасувати, оскільки він не відповідає обставинам справи, в зв`язку з тим, що ОСОБА_8 вказаної крадіжки не скоював, майно ОСОБА_9 не викрадав. Вирок суду на переконання захисту ґрунтується на припущеннях. Заперечення вини ОСОБА_8 доказами обвинувачення не спростовано.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого і його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги; вивчивши позицію прокурора, яка заперечила проти доводів і вимог апеляційної скарги, вважаючи за необхідне залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Оскільки в апеляційній скарзі стороною захисту сам пособі факт того, що 16.06.2014 року у потерпілого ОСОБА_9 за місцем його мешкання, на території домоволодіння АДРЕСА_2 було викрадено п`ятнадцяти каністр з дизельним паливом об`ємом 20 літрів кожна із загальний об`ємом 300 л та вартістю 4467 грн. не заперечувався, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК дана обставина судовою колегією не переглядалась і вважається такою, що встановлена.

Вирішуючи питання про обґрунтованість висновків суду про скоєння вказаної крадіжки саме ОСОБА_8 судова колегія виходила з наступного.

Оцінка доказів, згідно з положеннями ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.

Доводи захисника обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні вказаного злочину на переконання судової колегії знайшли своє повне підтвердження тими доказами, що були досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду даного провадження і покладені в основу обвинувального вироку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 не заперечував факту, що тієї ночі він дійсно своїм мікроавтобусом марки «Mersedes-Benz» білого кольору від зупинки громадського транспорту с.Лобкове перевозив наповнені дизельним пальним каністри. Проте дане перевезення він здійснив на прохання ОСОБА_10 , якого він о другій годині ночі зустрів з каністрами на зупинці в с.Лобкове, де було скоєно крадіжку, на відстані близька 200 метрів від подвір`я потерпілого ОСОБА_9 .. ОСОБА_10 загрузив в каністри в мікроавтобус та попросив перевезти та допомогти продати дизельне паливо. Грузив в автобус каністри сам ОСОБА_10 . На прохання ОСОБА_11 він подзвонив своєму знайомому ОСОБА_12 та запропонував йому купити дизельне пальне (солярку), на що він погодився. З ОСОБА_13 біля його двору розмовляв і домовився за ціну 2 тис. 800 грн., з яких ОСОБА_13 віддав зразу 800 грн., а через два дні завіз йому ще 2000 тис. грн. Гроші за солярку отримував від ОСОБА_14 він ( ОСОБА_8 ), а потім віддав їх ОСОБА_10 , який дав йому 500 грн.

Проте такі пояснення ОСОБА_8 було спростовано дослідженими під час судового розгляду доказами.

Так, зокрема свідок ОСОБА_15 пояснила, що для потреб фермерського господарства її син у березні 2014 р. купив 15 каністр солярки, які зберігав на господарському дворі фермерського господарства. 16.06.2014 року близько 04 години 00 хвилин вона прокинулась від сильного гавкання собак та коли виглянула у вікно, побачила навпроти двору білий мікроавтобус. Вийти побоялась, а зранку на господарському дворі замітила відсутність 15 каністр з дизельним паливом, про що повідомила сина ОСОБА_14 . Тим самим, самим ОСОБА_15 спростувала заяву ОСОБА_8 , що його автомобіля безпосередньо біля дворища, де було скоєно крадіжку, не було. Адже на відстані в 200 метрів в темну пору доби ОСОБА_15 не розгледіла б його мікроавтобуса.

Крім того, будучи допитаним свідок ОСОБА_10 не підтвердив пояснення ОСОБА_8 . Більш того, зазначив, що 16.06.2014 р. близько 04 години 00 хвилин ОСОБА_8 на своєму мікроавтобусі погодився відвести його додому. По дорозі заїхали в с.Лобкове. ОСОБА_8 зупинив машину і вийшов з неї. Пішов кудись. Через деякий час ОСОБА_8 повернувся і став завантажувати у задню частину автобуса пластикові каністри з дизпаливом. Всього було 15 каністр. ОСОБА_8 відмовився дати якісь пояснення. Все відбувалось близька в 30 метрах від домоволодіння, де проживає ОСОБА_9 у с. Лобкове. Згодом ОСОБА_8 продав 4 каністри з дизпаливом ОСОБА_16 , після чого відвіз його ( ОСОБА_10 ) додому. Через декілька днів ОСОБА_8 знову їздив до ОСОБА_17 , якому продав всі інші каністри з дизпаливом. ОСОБА_10 при цьому лише допомагав розгрузити каністри, за що ОСОБА_8 наступного дня дав йому 200 гривень.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_15 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 .. Адже обидва свідка заявили, що білий мікроавтобус вночі 16.06.2014 р. таки був біля домоволодіння потерпілого ОСОБА_9 , де вкрали дизпаливо. Тим самим, було спростовано заяву обвинуваченого, що тієї ночі він біля подвір`я ОСОБА_9 не був. Свідок ОСОБА_10 прямо повідомив, що перебуваючи біля повір`я ОСОБА_9 , ОСОБА_8 десь брав каністри з дизпаливом і грузив їх до свого мікроавтобуса. ОСОБА_8 не заперечує того факту, що його білим мікроавтобусом дійсно перевозились каністри з дизпаливом, які було згодом ним продані. Тим самим, обвинувачений частково підтверджує показання ОСОБА_10 . Більш того, під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 заявив, що майже одразу після того як було завантажено вказані каністри з дизпаливом до його мікроавтобуса саме він зателефонував о п`ятій годині ранку (!!!) своєму знайомому ОСОБА_12 та запропонував йому купити дизельне пальне. Така терміновість на переконання судової колегії свідчить лише про бажання обвинуваченого якнайшвидше позбутися викраденого ним майна з метою приховування слідів скоєного ним злочину.

Таким чином, на переконання судової колегії, місцевий суд зробив єдино можливий висновок про те, що саме ОСОБА_8 здійснив крадіжку зазначених каністр. Такий висновок ґрунтується не на припущенні, як зазначив захисник в апеляційній скарзі, а на показах свідка ОСОБА_10 , який був безпосереднім очевидцем даної події, та показаннях свідка ОСОБА_15 , яка бачила мікроавтобуса ОСОБА_8 під час і на місці крадіжки.

Судова колегія критично ставиться до доводів апеляції про те,що суд не зазначив спосіб здійснення крадіжки, адже таке заперечення суперечить опису здійсненого злочину, де вказано, що заволодіння майном було таємним. Відтоді й кваліфікація дій відбулась за ч.1 ст.185 КК. Заперечення ОСОБА_8 про те, що він не проникав на охоронювану територію також не можна прийняти до уваги, оскільки дана кваліфікуюча ознака йому не інкримінується.

Таким чином, доводи захисника про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, були предметом ретельного дослідження суду і не знайшли свого підтвердження.

Вирок районного суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які відповідно до ст. 412 КПК були би підставами для скасування судового рішення з призначенням нового судового розгляду, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4