Справа № 1-1/2004 Провадження №11-кп/773/287/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 листопада 2016 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2016 року, якою заяву засудженого
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перегляд судового рішення вироку Апеляційного суду Волинської області від 02.02.2004 залишено без задоволення,

В С Т А Н О В И В :

До Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла заява засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення, зокрема, вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року, за нововиявленими обставинами.
Вироком Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року ОСОБА_8 засуджено за ст.69, ст.93 п.п.а, е, з, і, ст.ст.17 ч.2, ст.93 п.п. е, з, і, ст.144 ч.3, ст.222 ч.1, ст.229-6 ч.1 КК України (в ред..1960 року), на підставі 42 КК України (в ред.1960 року) за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш сурового покарання більш суровим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 22 червня 2004 року даний вирок Апеляційного суду Волинської області щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Постановою Рівненського районного суду від 15 липня 2008 року вирок Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року відносно ОСОБА_8 приведено у відповідність із Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 07 травня 2008 року, постановлено ОСОБА_8 вважати засудженим за:
ст.69 КК України (в ред.1960 року) на 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
ст.93 п.п.а, е, з, і КК України (в ред.1960 року) до довічного позбавлення волі;
ч.2 ст.17, ст.93 п.п.«е», «з», «і» КК України (в ред. 1960 року) на 10 років позбавлення волі;
ст.144 ч.3 КК України (в ред. 1960 року) на 10 років позбавлення волі;
ст.222 ч.1 КК України (в ред.1960 року) на 5 років позбавлення волі;
ст.229-6 ч.1 КК України (в ред.1960 року) на 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст.42 КК України (в ред.1960 року) за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш сурового покарання більш суровим, призначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Залишаючи заяву ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що юридичний висновок щодо скасування смертної кари, як виняткової міри покарання та її заміни на довічне позбавлення волі та рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 стосуються зворотної сили в часі та пом`якшують кримінальну відповідальність осіб, в тому числі засуджених до смертної кари, а тому не є нововиявленими обставинами.
У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та призначити новий розгляд заяви ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у суді першої інстанції. Зазначає, що підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, суд не дав оцінку Рішенню Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України положень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України частині, що передбачає смертну кару як вид покарання, положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару як вид покарання. Зазначені положення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже вони втратили свою чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього рішення. Однак, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні умовчав, чи може таке рішення Конституційного Суду України бути нововиявленою обставиною. Також посилається на те, що ухвала суду постановлена незаконним складом суду. Так, у даному кримінальному провадженні двоє присяжних заявили самовідвід одного з них двома професійними суддями без участі присяжних у нарадчій кімнаті постановлена відповідна ухвала. В той же час, згідно з ч.1 ст. 81 КПК України у разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же суд. В даному випадку присяжні користуються повноваженнями судді. Відвід іншого присяжного прийнятий головуючим одноособово в залі судового засідання без ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті. Крім того, під час постановлення оскаржуваної ухвали в нарадчій кімнаті були присутні запасні присяжні. В той же час відповідно до ст.367 КПК України під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який здійснює судовий розгляд.

В своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити його заяву про перегляд вироку Апеляційного суду Волинської області від 02.02.2004 за нововиявленими обставинами з призначенням йому остаточного покарання 15 років позбавлення волі. Посилається на те, що ухвала суду є невмотивована, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки заявлені ним нововиявлені обставини не були судом досліджені в повному обсязі, а доводи заяви нерозглянутими і неспростованими. Зазначає, що вироком апеляційного суду він засуджений до довічного позбавлення волі за вчинення 04 березня 2000 року вбивства ОСОБА_9 , проте на час злочину кримінальний закон не передбачав такого виду покарання як довічне позбавлення волі. Закон України № 1483 від 22 лютого 2000 року, яким введено новий вид покарання довічне позбавлення волі, вступив в дію 29 березня 2000 року, тобто після того як був вчинений вищевказаний злочин. Про зазначений проміжок часу зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 11-рп 2011, який суд безпідставно не взяв до уваги. Також ухвала суду першої інстанції суперечить практиці Верховного Суду України з аналогічних питань.

Заслухавши доповідача, який доповів суть ухвали суду, основні доводи апеляційних скарг, пояснення засудженого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 , які повністю підтримали апеляційну скаргу захисника, а апеляцію засудженого підтримали частково і просили ухвалу скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, прокурора, який їх заперечував, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає до повного задоволення, а засудженого ОСОБА_8 до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

В п.2 ч.2 ст.412 КПК України зазначено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо воно ухвалено незаконним складом суду.

Як убачається із матеріалів провадження, заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку апеляційного суду за нововиявленими обставинами розглядав суд у складі двох професійних суддів та трьох присяжних.

Під час розгляду даного провадження у залі судових засідань також перебували запасні присяжні.

Посилання захисника ОСОБА_7 в апеляції на порушення таємниці наради суддів, про що в апеляційному суді зазначив і засуджений ОСОБА_8 , заслуговують на увагу.

Так, захисник та засуджений пояснили, що під час виходу в нарадчу кімнату разом з судом в складі двох професійних суддів та трьох присяжних, у приміщення нарадчої кімнати для прийняття рішення у справі зайшли також двоє запасних присяжних, які перебували в судовому засіданні та не входили до складу суду, який здійснював судовий розгляд.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку було допущено порушення вимог ст.367 КПК України, а тому ухвала місцевого суду підлягає скасуванню відповідно до вимог ст.ст.412, 415 КПК України з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Оскільки згідно з ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника колегія суддів не перевіряє і вони підлягають дослідженню при новому розгляді.

При новому розгляді провадження за заявою засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку апеляційного суду за нововиявленими обставинами слід усунути виявлені порушення кримінального процесуального закону, ретельно перевірити всі доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника в тому числі і щодо правильності призначеного виду покарання, і залежно від встановленого, ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 412, 415 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити повністю, а засудженого ОСОБА_8 частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2016 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року за нововиявленими обставинами, скасувати і призначити новий розгляд в цьому ж суді в іншому складі суду.

Головуючий
Судді