ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3747кМ16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 , захисника засудженого - адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-3747КМ16 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Чорнухинського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2015 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Березівка Олександрійського району Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що у силу ст. 89 КК України, судимості не має

визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто із ОСОБА_7 у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих: на користь комунальної Лубенської центральної міської лікарні 1381 гривню 82 копійки; на користь Полтавської обласної клінічної лікарні імені М.В. Скліфософського 35567 гривень 82 копійки.
Вироком вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

15 листопада 2014 року, близько 11 години, ОСОБА_7 , знаходячись під впливом наркотичних речовин, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 211120», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Т 17-14 «Чорнухи Лубни» у напрямку села Вороньки Чорнухинського району Полтавської області, на 10 кілометрі вказаної автодороги, усупереч вимогам п. п. 10.1, 11.3, п. 1.1 розділу 34 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху, не переконався, що смуга проїзної частини, призначена для руху зустрічного транспорту, вільна на достатній для обгону відстані, на підйомі з обмеженою видимістю змінив напрямок руху керованого ним автомобіля, перетнувши суцільну лінію дорожньої розмітки, і виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення керованого ним транспортного засобу з автомобілем «ЗАЗ Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, а ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавськоїобласті від 18 лютого 2016 року вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. При цьому захисник вважає необґрунтованими висновки суду про керування ОСОБА_7 автомобілем під впливом наркотичних речовин, звертаючи увагу на те, що за результатами лабораторних досліджень у крові засудженого слідів таких речовин не виявлено. На думку автора скарги, виявлення у сечі ОСОБА_7 метаболітів канабіноїдів свідчить лише про виведення з організму продуктів їх розпаду, а не про інтоксикацію наркотичною речовиною. Як зазначає захисник, результати вказаного лабораторного дослідження і похідні від них докази не можуть вважатися допустимими ще і у зв`язку з порушенням законного порядку їх одержання: оскільки біологічний матеріал відібрано без згоди засудженого і за відсутності постанови

слідчого про примусове відібрання зразків для експертизи. З огляду на зазначене, автор скарги веде мову про неповноту і сумнівність висновку судово-медичної експертизи про перебування ОСОБА_7 на момент ДТП під впливом наркотичних речовин і вважає безпідставною відмову суду у призначенні з даного питання повторної комісійної комплексної судово-медичної експертизи. Вважає захисник незаконним і посилання суду в обґрунтування своїх висновків на попередні судимості ОСОБА_7 за ст. 309 КК України, які погашені у встановленому законом порядку. Посилаючись на недоведеність керування засудженим автомобілем у стані наркотичного сп`яніння, автор скарги зазначає, що невизнання ОСОБА_7 цієї обставини під час судового розгляду не свідчить про відсутність каяття, а призначене йому покарання є необґрунтовано суворим.
Не погоджується захисник і з вирішенням судом цивільних позовів прокурора про відшкодування витрат медичних закладів на стаціонарне лікування потерпілих. На думку автора скарги, всупереч вимогам ч. 3 ст. 128 КПК України, у справі не підтверджено наявність у прокурора передбачених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» процесуальних повноважень пред`являти такі позови в інтересах держави, а тому вказані позовні заяви прийняті судом і розглянуті по суті безпідставно. Окрім наведеного, захисник вважає, що названі витрати підлягають відшкодуванню страховиком відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Заслухавши доповідь судді, думку захисника, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, з`ясувавши думку прокурора, який вважав за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок і ухвала у частині вирішення цивільних позовів прокурора в інтересах держави про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих скасуванню, з направленням справи, у цій частині, на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у порушенні вимог п. п. 10.1, 11.3, п. 1.1 розділу 34 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху, що призвело до вказаних у вироку наслідків, і кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст. ст. 410, 411 КПК України, щодо неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які по суті оскаржуються захисником у частині заперечення доведеності вчинення засудженим кримінального правопорушення у стані наркотичного сп`яніння.

Разом з тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій з даного питання, не встановлено.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
При цьому були предметом перевірки суду й аргументовано спростовані твердження захисту на заперечення перебування ОСОБА_7 під впливом наркотичних засобів на час виникнення ДТП, аналогічні викладеним у касаційній скарзі.
Мотивуючи свої висновки, суд, як вбачається з вироку, послався на дані досліджених у судовому засіданні висновку судово-медичної експертизи № 15 від 19 січня 2015 року і використаного експертом результату лабораторного дослідження № 1187 від 28 листопада 2014 року. На підставі зазначених доказів встановлено перебування ОСОБА_7 на момент отримання у ДТП тілесних ушкоджень у стані наркотичного сп`яніння, про що свідчила наявність у його сечі метаболітів канабіноїдів (т. 1, а. с. 153-154, т. 2, а. с. 50).
З дотриманням вимог ст. 94 КПК України, з урахуванням критеріїв, передбачених ст. ст. 101, 102 цього Кодексу, висновку судово-медичної експертизи суд дав належну оцінку з точки зору повноти, всебічності, наукової обґрунтованості, а питання, які виникли при його дослідженні, вирішив шляхом допиту у судовому засіданні експерта ОСОБА_11 .
Поясненнями експерта, у сукупності з дослідженими судом письмовими доказами, було спростовано доводи захисту про те, що наявність у сечі ОСОБА_7 метаболітів канабіноїдів могла свідчити лише про виведення з організму продуктів розпаду наркотичних речовин, а не про інтоксикацію ними. Як зазначив експерт, встановлена за результатами токсикологічного дослідження концентрація таких метаболітів у біологічному матеріалі свідчила про перебування засудженого у стані, викликаному вживанням наркотичних речовин, під їх психостимулюючим впливом.
Не ставить під сумнів правильність такого висновку і виявлення слідів вживання наркотичного засобу лише у сечі, а не у крові ОСОБА_7 . Як убачається з висновку судово-медичної експертизи і результату токсикологічного дослідження № 1189, кров засудженого досліджувалася на предмет вмісту лише етанолу, а питання про наявність чи відсутність у ній наркотичних, психотропних та інших речовин лабораторним шляхом не вирішувалося (т. 2. а. к. п. 51).
Зазначена процедура ґрунтувалася на вимогах пункту 3.12 розділу 3 «Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09 вересня 2009 року № 400/666, чинної на час проведення відповідних досліджень.
Згідно із встановленим зазначеним пунктом порядком, предметом лабораторного дослідження на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.
Як передбачено п. 3.13 розділу 3 Інструкції, для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 3.12 цього розділу.
Оскільки зразок такого біологічного середовища у ОСОБА_7 було відібрано і досліджено, непроведення дослідження на вміст наркотичних речовин ще і його крові вимогам Інструкції не суперечило.
Не можуть вважатися обґрунтованими і посилання захисника, як на підстави для визнання доказів недопустимими, на відібрання у засудженого зразків біологічного матеріалу з порушенням встановленого законом порядку, зокрема, без згоди ОСОБА_7 , таємно від нього і за відсутності передбаченого ст. ст. 241, 245 КПК України процесуального рішення.
Як встановлено судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, зразки для лабораторних досліджень відбиралися у ОСОБА_7 у Лубенській центральній міській лікарні, куди він був доставлений у зв`язку з отриманими у ДТП тілесними ушкодженнями.
Згідно з вимогами пункту 3.14 розділу 3 Інструкції, якщо водій учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами, обов`язково проводиться дослідження біологічного середовища або крові на вміст алкоголю, наркотичних чи психотропних речовин у закладах охорони здоров`я, куди він доставлений.
Проведення таких досліджень, які мають невідкладний характер, не ставиться в залежність від відкриття кримінального провадження за фактом ДТП і регулюється Інструкцією, а не кримінальним процесуальним законом, а тому санкціонування відібрання необхідних для цього зразків не в порядку, передебаченому КПК, не вимагається.
За даними Журналу реєстрації відбору зразків біологічного матеріалу Лубенської ЦМЛ і показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_12 суд дійшов обґрунтованих висновків про відсутність при відібранні зазначених зразків у ОСОБА_7 таких порушень законної процедури, які б тягнули за собою недійсність результатів лабораторних досліджень.
Виходячи з наведеного, дані висновку судово-медичної експертизи про перебування ОСОБА_7 на момент ДТП у стані наркотичного сп`яніння, встановлені за результатами лабораторного дослідження, обґрунтовано покладені судом в основу вироку як допустимі і достовірні докази.
Виходячи з положень ст. 410 КПК України, доводи касаційної скарги щодо необґрунтованої відмови суду у призначенні повторної комісійної комплексної судово-медичної експертизи по суті стосуються неповноти судового розгляду, що відповідно до ст. ст. 409, 438 КПК України не може бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Водночас, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідні клопотання захисту розглянуто судом з дотриманням вимог ст. 350 КПК України. У задоволенні клопотань було відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю, з наведенням мотивів прийнятого рішення у відповідних ухвалах суду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні таких клопотань, які б тягнули за собою скасування судових рішень у касаційному порядку, колегія суддів не вбачає.
Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи захисника про безпідставне врахування судом при вирішенні питання про доведеність стану наркотичного сп`яніння ОСОБА_7 на час вчинення кримінального правопорушення його попередніх судимостей за ст. 309 КК України, які погашені у встановленому законом порядку.
Дотримуючись приписів ст. ст. 88, 89 КК України, суд не застосовував відносно ОСОБА_7 жодних передбачених законом правових наслідків судимості. Відомості про попередні притягнення засудженого до кримінальної відповідальності за незаконні дії з наркотичними засобами для їх власного вживання обґрунтовано взято судом до уваги як іще один доказ наявності у ОСОБА_7 відповідної звички, що зумовила вчинення даного кримінального правопорушення.
Врахування і оцінка судом зазначених даних, у сукупності з прямими доказами керування засудженим транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, ґрунтуються на вимогах ч. 3 ст. 88 КПК України.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_7 покарання відповідає положенням ст. ст. 50, 65 КК України.
При цьому суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, особу засудженого, який, у силу ст. 89 КК України, судимості не має, є інвалідом ІІІ групи, за місцем проживання характеризується посередньо, зареєстрований як фізична особа підприємець, має сім`ю, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває.
Як обставини, що пом`якшують покарання, враховано наявність у ОСОБА_7 на утриманні неповнолітніх дітей, вибачення перед потерпілими і вжиття заходів для відшкодування шкоди, а як обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.
Колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки суду про відсутність у діях засудженого ознак щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання.
У розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом.

З урахуванням позиції ОСОБА_7 у судовому засіданні, зазначених ознак у його посткримінальній поведінці судом не встановлено.
При цьому суд узяв до уваги, що засуджений під час судового розгляду, хоча формально і вказував про каяття, однак вину визнавав частково під тиском зібраних у справі доказів, з метою пом`якшення власної відповідальності заперечував як керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, так і окремі встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення. Така позиція ОСОБА_7 свідчила про намір уникнути несприятливих для себе правових наслідків і не давала підстав про висновку про розкаяння у вчиненому.
Разом із тим, суд узяв до уваги інші обставини, що пом`якшують покарання і дані про особу засудженого, на які захисник посилається у касаційній скарзі, та призначив ОСОБА_7 покарання, за строком наближене до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Водночас, суд дійшов обґрунтованих висновків, що зазначені обставини не свідчать про можливість застосування щодо засудженого ст. ст. 69, 75 КК України.
При вирішенні даного питання знайшли належну оцінку суду конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відповідно до яких ОСОБА_7 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, керуючи транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння та здійснивши виїзд на смугу зустрічного руху. У результаті таких порушень було поставлено під загрозу життя ОСОБА_9 і завдано істотної шкоди здоров`ю обох потерпілих.
Призначене засудженому покарання колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.
Колегія суддів апеляційного суду, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою, у тому числі, обвинуваченого на вирок, перевірила викладені у ній доводи щодо недоведеності керування ОСОБА_7 транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння і суворості призначеного покарання, аналогічні наведеним у касаційній скарзі.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції визнав зазначені доводи необґрунтованими, навівши у своїй ухвалі належні і достатні мотиви прийнятого рішення відповідно до вимог ст. 419 КПК України.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про порушення судом норм процесуального закону при вирішенні цивільних позовів прокурора в інтересах держави про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених Закону України "Про прокуратуру".
Згідно з приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, прокурор здійснює представництво в суді інтересів держави.
Оскільки «інтереси держави» є поняттям оціночним, прокурор у кожному окремому випадку визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.
Зазначених положень прокурором не дотримано, а судом ці обставини залишені без належної уваги.
Приймаючи до розгляду і задовольняючи цивільні позови прокурора про відшкодування витрат Комунальної Лубенської центральної міської лікарні і Полтавської обласної клінічної лікарні імені М.В. Скліфософського на стаціонарне лікування потерпілих від злочину, суд не взяв до уваги відсутності у відповідних позовних заявах обґрунтування передбачених законом підстав для захисту інтересів держави в суді прокурором.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проходили лікування у Комунальній Лубенській центральній міській лікарні і Полтавській обласній клінічній лікарні імені М.В. Скліфософського.
При пред`явленні таких позовів прокурор обмежився констатацією фактів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідків, витрат медичних установ на стаціонарне лікування потерпілих і формальним посиланням на норми ст. 128 КПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
При цьому прокурором не було надано доказів щодо форми власності цих лікувальних закладів та джерел їх фінансування, не підтверджено здійснення ними витрат на лікування зазначених вище потерпілих саме за рахунок коштів державного бюджету та не наведено наявності порушення інтересів держави, при лікуванні потерпілих, в інший спосіб.
Не містять позови обґрунтування і тих обставин, що у даному випадку захист інтересів держави, за умови підтвердження їх порушення, не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або що такий орган відсутній.

Розгляд судом по суті і задоволення цивільних позовів у кримінальному провадженні без перевірки наявності в особи, що їх подала, відповідних процесуальних повноважень свідчить про невідповідність вироку суду у відповідній частині, передбаченим ст. 370 КПК України, вимогам законності й обґрунтованості, що, у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув і помилку суду першої інстанції не виправив.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України вирок та ухвала у частині вирішення цивільних позовів прокурора в інтересах держави про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих підлягають скасуванню з направленням справи у відповідній частині на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
При новому судовому розгляді перевірці підлягають також доводи сторони захисту про відшкодування витрат на лікування потерпілих від джерела підвищеної небезпеки страховиком.
Оскільки при вирішенні судами інших питань істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, у решті касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а вирок та ухвала без зміни.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 , у частині вирішення цивільних позовів прокурора в інтересах держави про відшкодування витрат Комунальної Лубенської центральної міської лікарні та Полтавської обласної клінічної лікарні імені М.В. Скліфософського на стаціонарне лікування потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скасувати і направити справу, у цій частині, на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

У решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2