Справа № 159/579/16-к
Провадження № 1-кс/159/826/16
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 листопада 2016 року м. Ковель

Слідчий суддя Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю:
секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
слідчого ОСОБА_4
потерпілої ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ковелі справу за скаргою ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження,
в с т а н о в и в :
31 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012 були внесені відомості про те, що начальник відділу освіти Ковельської районної державної адміністрації ОСОБА_6 та директор Уховецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів ОСОБА_7 не виконали рішення Ковельського міськрайонного суду від 20 жовтня 2010 року про поновлення ОСОБА_5 на посаді вчителя біології Уховецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з неповним тижневим навантаженням (2 години) за сумісництвом з 01 вересня 2010 року. Кваліфікація за ч.2 ст.382 КК України.

Постановою від 24 жовтня 2016 року слідчий закрив кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

Заявник не погодилась з постановою і просить її скасувати.

Постанову слід скасувати.

Категоричний висновок слідчого про відсутність у діянні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 умислу на невиконання рішення суду, з огляду на його обґрунтування та обставини справи, виглядає передчасним, поспішним і непереконливим, особливо щодо ОСОБА_7 . Матеріалами провадження беззаперечно доводиться існування між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 довготривалого конфлікту (з 2001 року), загострення якого призвело, зокрема, до прямої сутички між ними 31 серпня 2010 року, яка мала наслідком тілесні ушкодження. Вказана сутичка виникла якраз на ґрунті спроби ОСОБА_5 приступити до роботи, яка не вдалася через цю сутичку, і, в кінцевому підсумку, закінчилась рішенням суду про поновлення її на роботі, яке якраз і не було виконане. Тобто, очевидною є наявність у ОСОБА_7 мотиву для умисного невиконання рішення суду. Чи вказаний мотив спонукав її до конкретних дій чи бездіяльності, спрямованих на перешкоджання виконанню рішення суду, є складним питанням, яке не вирішується так просто як це відображено у оспорюваній постанові. Твердження слідчого про відсутність умислу у ОСОБА_7 фактично ґрунтується на її власному запереченні такого умислу. Цього недостатньо.

Необхідно чітко і ясно з`ясувати роль ОСОБА_7 у виконанні рішення суду про поновлення на роботі, що конкретно залежало від неї, без яких її дій це поновлення не могло відбутися. При цьому слід виходити з позиції, що поновлення юридично було можливим і рішення суду могло бути виконане.

Як зазначалося у ухвалі слідчого судді від 09 лютого 2016 року:

«Якщо працівник прийнятий на роботу, що підтверджено виданням наказу, то ця робота працівнику має бути надана. Наказ про прийняття на роботу не може бути скасований з підстав, що він виданий помилково, а роботи, як виявилося, немає. Працівника в такому випадку належить звільнити з роботи за скороченням штату, оскільки посада, чи робота, зайві. Іншого законного виходу немає. Усі збитки, пов`язані з помилковим прийняттям на роботу, необхідністю скорочення, має відшкодувати посадова особа, яка видала помилковий наказ. До того ж, якщо суд поновив ОСОБА_5 на роботі, то він виходив з того, що вона на цю роботу прийнята. Будь-які спори з цього приводу не допускаються, рішення суду мало бути виконане. Права працівника та сила судового рішення мають тут пріоритет перед іншими міркуваннями, зокрема тими, що годин для ОСОБА_5 як не було, так і немає. Як вже було сказано, години мали бути надані ОСОБА_5 понад встановлену кількість і вона відразу ж мала бути попереджена про наступне вивільнення у зв`язку з скороченням «зайвих» годин. Після спливу двох місяців її можна було звільнити у зв`язку з скороченням штату. Усі, пов`язані з вказаними діями, збитки мала відшкодувати посадова особа, яка видала помилковий наказ і допустила незаконне звільнення.
Якщо ж на момент прийняття ОСОБА_5 на роботу «години», які вона мала викладати, були, то після її незаконного звільнення ці години нікуди не поділися, а отже передані комусь. Повернення цих «годин» ОСОБА_5 після поновлення її на роботі не повинно залежати від згоди інших працівників, яким ці години передані, вони мають бути повернуті.
Згідно п.6 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Отже, закон допускає навіть звільнення працівника, який виконує роботу незаконно звільненого працівника, ради того, щоб відновити права останнього у повному обсязі.
Тому «години», які мала ОСОБА_5 до її незаконного звільнення, мали бути їй повернуті негайно і юридичних перешкод для цього не існувало.
Отже, якщо на момент поновлення ОСОБА_5 продовжувала існувати Уховецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів, а сама ОСОБА_5 не перешкоджала поновленню, то ситуація, коли її неможливо було поновити на роботі у повному обсязі юридично неможлива взагалі. Рішення суду мало бути і могло бути виконане.
З огляду на викладене, слідству необхідно зосередитись на з`ясуванні тієї обставини, хто з посадових осіб мав забезпечити виконання рішення суду, які дії вони мали вчинити і не вчинили. При цьому, знову ж таки, не може виникнути ситуація, що у жодної з цих посадових осіб немає достатньо повноважень, а тому ніхто не міг нічого зробити. Виконання рішення суду могло бути наслідком погоджених дій кількох посадових осіб, директора ЗОШ с. Уховецьк зокрема, тому, висновок, що остання не є суб`єктом злочину є передчасним.»
На основі цієї позиції слідчого судді необхідно нарешті встановити, що мав зробити і можливо не зробив ОСОБА_6 і що мала зробити і можливо не зробила ОСОБА_7 для поновлення на роботі ОСОБА_5 . Якщо хтось із них щось не зробив і це призвело до невиконання рішення суду, то потрібно з`ясувати, чому вони цього не зробили: з наміром умисно не виконати рішення суду, чи ні. При цьому необхідно встановити обставини, які вказують на їх добросовісну поведінку і навпаки. На добросовісну поведінку можуть вказувати спроби і намагання усе ж виконати рішення суду, навіть якщо ці спроби і намагання не дали результату, тобто активні дії. На недобросовісну поведінку можуть вказувати відсутність вказаних спроб і намагань, надумані причини для невиконання, безапеляційне твердження, що виконати рішення суду неможливо, при цьому, без звернення за правовою допомогою тощо. Також необхідно брати до уваги і оцінювати існування неприязних відносин, конфліктів між учасниками подій, оскільки ці відносини можуть бути основою для умисного невиконання рішення суду.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, характеризується виною у формі умислу (не прямого умислу, а умислу).

Невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили це бездіяльність особи в частині виконання зобов`язань, які виникають на підставі відповідних судових актів, прийнятих судами загальної юрисдикцій або Конституційним судом України.

Невиконання може мати завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо).

Перешкоджання виконанню вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили передбачає вчинення дій, які спрямовані на створення відповідних умов щодо неможливості чи суттєвого ускладнення виконання судових актів.

Способи невиконання або перешкоджання можуть бути різними й на кваліфікацію не впливають.

У ухвалі слідчого судді від 17 травня 2016 року було зазначено:

«Постанова ґрунтується, в тому числі, на висновку, що ОСОБА_7 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.
Такий висновок є передчасним.
У самій оскаржуваній постанові слідчий вказує на те, що «суб`єктом злочину може бути лише службова особа, яка відповідно до повноважень повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення або завдяки своїм повноваженням мала можливість перешкодити останньому».
Тобто, якщо навіть службова особа не наділена повноваженнями прийняти визначальне рішення, однак, без її допомоги, дій таке рішення не може бути прийняте, то ця особа є суб`єктом злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.
З матеріалів справи видно, що начальник відділу освіти Ковельської районної адміністрації ОСОБА_6 звертався до директора ЗОШ І-ІІІ ступенів с. Уховецьк ОСОБА_7 з вимогою передбачити години для ОСОБА_5 на підставі рішення суду і наказу про поновлення її на роботі, а саме, внести зміни в тарифікаційні списки педагогічних працівників під час навчального року (а.с.123), однак, та йому відмовляла (а.с.124). Необхідно дати правову оцінку таким обставинам і з`ясувати, чи міг ОСОБА_6 самостійно, без звернення до ОСОБА_7 і її допомоги, дій, виконати рішення суду».
« ОСОБА_5 стверджує, що ОСОБА_7 письмово, в поясненні, заявляла, що не допустить поновлення її на роботі. Необхідно проаналізувати пояснення (показання) ОСОБА_7 та інших осіб з приводу її тверджень і заяв, які містяться у матеріалах кримінального провадження і зробити на підставі цього аналізу висновки.»
Слідчий не приділив достатньої уваги цим позиціям слідчого судді, хоча, в руслі викладеного вище, аналіз і оцінка вказаних обставин можуть істотно допомогти у з`ясуванні питання про добросовісність чи недобросовісність дій посадових осіб під час виконання судового рішення.

З огляду на сказане, оскаржувану постанову слід скасувати.

Керуючись ст. 303,306, 307 КПК України, суд,

у х в а л и в :
Постанову старшого слідчого Ковельського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 від 24 жовтня 2016 року про закриття у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення (злочину) кримінального провадження № 0000012, внесеного 31 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, скасувати.

Оголошення повного тексту ухвали відбудеться о 09 год. 30 хв. 09 листопада 2016 року.

Відповідно до ч.3 ст.307 КПК України ухвала не може бути оскаржена.

Слідчий суддя ОСОБА_8