Справа № 396/1275/16-к
Провадження № 1-кс/396/101/16
УХВАЛА
11.08.2016 року слідчий суддя Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області
ОСОБА_1
з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,
скаржника ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 ,
Просить визнати протиправною бездіяльність прокурора щодо неприйняття рішення по цьому кримінальному провадженні, зобов`язати орган досудового розслідування та прокурора прийняти рішення, відповідно до ст.283 КПК України.
В судовому засіданні скаржник і його представник адвокат ОСОБА_5 скаргу підтримали, посилаються на обставини, викладені у скарзі, послалися на те, що протягом двох років скаржник ОСОБА_4 не може реалізувати свої права щодо вчиненного відносно нього кримінального правопорушення через невиправдане зволікання слідчого та прокурора, просять задовольнити скаргу.
Прокурор вважає скаргу безпідставною, пояснив, що ОСОБА_6 є сільським головою Глодоської сільської ради Новоукраїнського району, а тому підозра, яка йому повідомлялась прокурором району, є неправомірною, оскільки повідомлення про підозру депутатам місцевих рад здійснюється у порядку ст.481 КПК України прокурором області, таким чином повідомила, що немає підстав для прийняття будь-якого рішення, згідно ст.283 КПК України, пояснила, що 14.06.2016 року в Новоукраїнському районному суді була розглянута аналогічна скарга ОСОБА_4 , у задоволенні якої було відмовлено.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали досудового розслідування, суд встановив наступне.
Згідно ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, згідно визначеного переліку, серед яких є оскарження бездіяльності слідчого, прокурора, яке полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.
Як встановлено у судовому засіданні і підтверджено дослідженими матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, 21.06.2014 року були внесені відомості до ЄРДР за заявою потерпілого ОСОБА_4 про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення за ч.1 ст.125 КК України з боку ОСОБА_6 . Згодом було змінено правову кваліфікацію на ч.1 ст.126 КК України. 09.04.2015 року ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні ним відносно ОСОБА_4 кримінального правопорушення по ч.1 ст.126 КК України.
Згідно ухвали слідчого судді Новоукраїнського районного суду від 02.12.2015 року було скасовано постанову про закриття кримінального провадження та зобов`язано прокурора організувати поновлення кримінального провадження, проведення необхідних слідчих дій для повного та об`єктивного встановлення обставин кримінального провадження, і прийняття за даним кримінальним провадженням обгрунтованого та законного рішення, яке відповідатиме нормам КПК України.
На виконання цієї ухвали прокурором було надано вказівки по даному кримінальному провадженні, згідно яких було зобов`язано слідчого з метою повного та об`єктивного досудового розслідування із дотриманням розумних строків розслідування виконати наступні слідчі дії, а саме: провести слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_4 , за результатами якого призначити судово-медичну експертизу, провести слідчі експерименти за участі свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , провести інші слідчі, розшукові дії для встановлення обставин вчинення злочину та за наявності підстав вжити заходів для повідомлення про підозру особі, яка вчинила злочин із додержанням вимог КПК України. Про стан виконання вказівок слід було повідомити прокурора до 25.01.2016 року.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, на виконання наданих прокурором вказівок слідчим було проведено слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_7 і ОСОБА_4 , проте слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_8 не проведено та не призначено судово-медичну експертизу.
Згідно ухвали слідчого судді Новоукраїнського районного суду від 14.06.2016 року було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 щодо зобов`язання прокурора скласти та направити до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , проте судом було встановлено, що орган досудового розслідування та прокурор допускають невиправдане зволікання щодо прийняття остаточного процесуального рішення по даному кримінальному провадженні.
За таких обставин, слідчий суддя погоджується з тим, що слідчий допускає невиправдане зволікання щодо досудового розслідування кримінального провадження, а прокурор не вживає заходів щодо забезпечення розумних строків досудового розслідування кримінального провадження, оскільки станом на день розгляду скарги не виконано усі вказівки прокурора та не прийнято будь-якого остаточного процесуального рішення по кримінальному провадженні.
Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, закріпленого ст.8 Конституції України.
Як неодноразово заявляв у своїх рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні в справі «Паскал проти України» (заява №2465/04) з метою забезпечення правової визначеності у державі, кожна особа, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення має право на те, щоб безсторонній і незалежний суд протягом розумного строку встановив її винуватість або невинуватість. Таке ж право має і потерпілий, який вважає, що внаслідок неправомірних дій йому заподіяно шкоду.
З метою забезпечення зазначених прав як обвинуваченого, так і потерпілого, КПК визначає вимоги, яких повинні неухильно дотримуватися посадові особи як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зокрема, як вказано у ч.2 ст.214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.
Закінчується строк досудового розслідування при закритті кримінального провадження, при зверненні прокурора до суду із клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, зверненні прокурора до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру. Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до ЄРДР (ч.2 ст.283 КПК).
КСУ у своєму рішенні у справі про розгляд судами окремих постанов слідчого від 30.01.2003 року (справа №1-12/2003 ) висловився щодо розумності строків досудового слідства таким чином: поняття «розумний строк досудового слідства» є оціночним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину (злочинів). Визначення розумного строку досудового слідства залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, кількість потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо. Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчено у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено статтями 6,13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод".
Стаття 308 КПК України не передбачає можливості оскаржувати недотримання розумних строків суддею, проте, як наголошено у багатьох прецедентах Європейського суду з прав людини, метою Конвенції про захист прав людини є «захист не теоретичних та ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних» («Кабулов проти України», п.90). «Мета та наміри Конвенції як інструменту захисту людини вимагає, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними» («Soering проти Сполученого Королівства», п.87).
Водночас позиція потерпілого має бути не пасивною, пов`язаною з очікуванням, що слідчі та прокурори «зроблять все за нього», а активною, спрямованою на стимулювання слідчих та прокурорів проводити відповідні слідчі та процесуальні дії та на подолання іноді умисного порушення розумних строків. Така позиція базується на позиції ЄСПЛ щодо української прокуратури, яка полягає у тому, що звернення до органів прокуратури в принципі не є ефективним та доступним засобом захисту, враховуючи те, що статус органів прокуратури за законодавством України не передбачає ефективних гарантій для незалежного та безстороннього перегляду скарг заявника («Меріт проти України», п.63; «Невмержицький проти України», п.116; «Салов проти України», п.58; «Мельник проти України», п.69). Щодо оскарження до прокуратури вищого рівня, то цей засіб юридичного захисту також не може розглядатись як «ефективний» та «доступний» («Меріт проти України», п.п. 62-63; «Ткачев проти України», п.35).
На практиці органи прокуратури переконливо доводять, що звернення до них в порядку статті 308 КПК України не є ефективним засобом правового захисту, що не залишає потерпілому іншої можливості окрім як звернутися до слідчого судді як до останнього засобу забезпечення своїх прав, спираючись на положення статей 6 та 13 Конвенції, статей 8 та 9 КПК України.
Зважаючи на статус слідчого судді відповідно до статті 3 КПК України, можна наголосити, що він має бути не лише формальним актором, яким він нерідко виступає у скаргах потерпілого, а саме тією особою, яка повинна здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні (у тому числі потерпілого і у тому числі з питань оскарження недотримання розумних строків).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, засіб правового захисту має бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави («Аксой проти Туреччини», п.95; «Абдурахман Орак проти Туреччини», п.97; «Геннадій Науменко проти України», п.134).
Тому, беручи до уваги той факт, що органи прокуратури, на які покладено законом обов`язок забезпечувати проведення слідства у розумні строки, самі неодноразово допускають бездіяльність, вказує на те, що розгляд клопотань потерпілих та забезпечення дотримання розумних строків у цьому провадженні повинно покладатися на слідчого суддю.
У справі «Perez v. France» ЄСПЛ чітко вказав, що гарантії, котрі містяться у статті 6 Конвенції, стосуються також особи, яка звертається із заявою про відкриття кримінальної справи. ЄСПЛ наголосив, що саме такий підхід відповідатиме меті належного забезпечення прав потерпілого у кримінальному процесі.
У справі «Рудніченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що справа необґрунтовано довго розглядалась саме у зв`язку з діями органів держави, а не учасників кримінального провадження, чим було порушено ст.6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод.
У справі "Кучерук проти України" Європейським судом з прав людини було зафіксовано невідповідність розслідування такому критерію, як оперативність.
ЄСПЛ також наголосив про те, що лише тому, що вимоги, закладені в концепції справедливого правосуддя, не завжди є аналогічні тим, що висуваються у спорах про цивільні права та обов`язки, які пов`язані з кримінальними справами, беручи до уваги той факт, що для цивільних спорів не передбачено таких детальних положень, схожих на ті, які передбачені §2 та §3 статті 6 Конвенції, це не означає, що Суд може ігнорувати скрутне становище потерпілих та принизити їх права.
В цьому ж рішенні ЄСПЛ зазначив, що в жодному разі не можна забувати про положення національного законодавства про баланс між правами сторін у кримінальному провадженні, звернувши увагу на Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи Nos. R (83) 7, R (85) 11 and R (87) 21. Отже, ЄСПЛ ввів до нормативно-правової основи прав потерпілого не лише національний закон, проте й відповідні документи Ради Європи.
Відповідно до статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Тому, подаючи клопотання слідчому судді, потерпілий захищає свої права від порушень права на розумні строки з боку слідчого та/або прокурора у конкретному кримінальному провадженні.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», від 01.11.1996 року, конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав
Відповідно до статті 56 КПК України, потерпілий має право заявляти клопотання. Відповідно до статті 56 КПК України, потерпілий має право користуватися іншими правами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до вимог статі 8 та статті 9 КПК України, КПК України застосовується з врахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.
Право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність («Golder v. the United Kingdom», п. 36; «Guerin v. France», п. 37; «Галина Мельник проти України», п. 22).
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини, кожен, чиї права i свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.
Відповідно до вимог рішень Європейського суду з прав людини («Меріт проти України», п. 63; «Невмержицький проти України», п. 116; «Салов проти України», п. 58; «Мельник проти України», п. 69), звернення до органів прокуратури не можна розглядати в якості ефективного та доступного засобу захисту, враховуючи те, що статус органів прокуратури за національним законодавством не передбачає ефективних гарантій для незалежного та безстороннього перегляду скарг заявника.
Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб до потерпілого була застосована належна правова процедура. Відповідно до статті 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Відповідно до статі 114 КПК України, для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого КПК України. Будь-які строки, що встановлюються слідчим суддею, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.
Гарантії, котрі містяться у статті 6 Конвенції, стосуються також особи, яка звертається із заявою про відкриття кримінальної справи, що відповідає меті належного забезпечення прав потерпілого у кримінальному процесі («Perez v. France», п. 72).
Також, згідно Національної стратегії у сфері прав людини, затв. Указом Президента України від 25 серпня 2015 року № 501/2015, стратегічною метою передбачено - забезпечення права на незалежний та справедливий суд у розумний строк.
Відтак, за умови обґрунтованої скарги (заяви, клопотання) це покладає на слідчого суддю обов`язок створити реальні та рівні можливості для реалізації потерпілим свого права на проведення досудового розслідування у розумні строки або встановити строки для проведення тих чи інших слідчих дій.
Згідно ч.2 ст.283 КПК України, прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Оскільки ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні, то розпочате досудове розслідування повинно бути логічно завершеним, згідно із положеннями ст.283 ч.2 КПК України шляхом прийняття одного із зазначених процесуальних рішень, інакше наявність незавершеного досудового розслідування по кримінальному провадженні спричиняє правову невизначеність для заінтересованих осіб.
За таких обставин, судом було встановлено невиправдане зволікання органу досудового розслідування та прокурора в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визначення конкретного часового проміжку для додержання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження із метою захисту прав та інтересів потерпілого.
Таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні є незавершеним і прокурор у найкоротший строк повинен прийняти одне із процесуальних рішень, згідно ч.2 ст.283 КПК України.
Керуючись ст.ст. 303-307 КПК України,
п о с т а н о в и в :
Скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого та прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1