Справа № 201/8238/16-к
Провадження № 1-кс/0203/1041/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.09.2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
слідчого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Дніпропетровської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 25 травня 2016 року,
встановив:
До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Дніпропетровської області, в якій скаржник зазначив, що 25 травня 2016 року ним до прокуратури Дніпропетровської області було подано заяву, в якій ставилось питання про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 КК України, суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 . Посилаючись на те, що після отримання заяви прокуратурою не було виконано вимоги ст.214 КПК України, відомості за заявою до ЄРДР не внесено, скаржник просив зобов`язати прокурора Дніпропетровської області внести відомості за заявою від 25 травня 2016 року до ЄРДР та розпочати розслідування.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2016 року матеріали за скаргою ОСОБА_3 передано на розгляд Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.
В судові засідання 01 вересня 2016 року, 14 вересня 2016 року та 28 вересня 2016 року учасники справи не з`явились.
Дослідивши матеріали за скаргою, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Єдиний реєстр досудових розслідувань утворено та ведеться відповідно до вимог КПК України, Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України №69 від 17.08.2012 року.
Згідно п.п.1.2 п.1 розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України №69 від 17.08.2012 року, з наступними змінами, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п.4 ч.5 ст.214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до п.4 ч.5 ст.214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.
Положення ст.214 КПК України перебувають у взаємозв`язку із ч.1 ст.2 КК України, згідно якої підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину, мають бути критерієм внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Визначення приводів і підстав, як підстав для початку досудового розслідування, також наведено і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року №6 «Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи».
Стаття 375 КК України передбачає кримінальну відповідальність за постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.
Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.
Як зазначено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.
Незалежність судової влади є головною умовою забезпечення верховенства права, ефективного захисту прав та свобод людини і громадянина, юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Незалежність та недоторканність суддів гарантують ст.ст. 126,129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів. Зокрема, ст.6 Закону встановлено заборону втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповагу до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації в будь-якій формі з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду.
Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено засоби забезпечення незалежності суддів, до яких належать: особливий порядок призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення суддів, недоторканість, імунітет та незмінюваність судді; порядок здійснення судочинства, встановлений процесуальним законом, таємницю ухвалення судового рішення; заборону втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установлений законом; належне матеріальне та соціальне забезпеченням судді; функціонування органів суддівського самоврядування; визначені законом засоби забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також інші засоби їх правового захисту; право судді на відставку.
Відповідно до ч.2 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24.06.1999 року №6-рп/99), від 20.03.2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 року №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 03.06.2013 року №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17.07.1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29.11.1985 року та 40/146 від 13.12.1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24.05.1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10.07.1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13.10.1994 року та інших.
Згідно роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Як вбачається з поданої ОСОБА_3 25 травня 2016 року до прокуратури заяви, в ній заявник просив внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості відносно судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 за ст.375 КК України, за фактом постановлення вказаним суддею, як слідчим суддею, завідомо неправосудної ухвали про накладення арешту на документи фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця, вилученої під час проведення обшуку в рамках кримінального провадження відносно інших осіб.
Виходячи зі змісту заяви, поданої ОСОБА_3 до прокуратури, вбачається, що будь-яких обставин та даних, які б свідчили про постановлення суддею завідомо неправосудного вироку вказана заява не містить та доводи останньої фактично зводяться до незгоди з процесуальним рішенням, що приймалось слідчим суддею в рамках кримінального провадження, а саме: незгоди з ухвалою про арешт майна, вилученого під час обшуку, що може бути підставою для її оскарження в передбаченому процесуальним законом порядку, зокрема, згідно п.9 ч.1 ст.309 КПК України, або вирішення питання щодо скасування арешту майна в порядку, передбаченому ст.174 КПК України.
При цьому, жодних рішень Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції, якими б встановлювались незаконні дії судді, прийнято не було.
З наведених підстав, у прокуратури були відсутні достатні підстави для внесення відомостей за заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
При таких обставинах скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.214,303,306,307 КПК України, слідчий суддя
ухвалив:
У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Дніпропетровської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 25 травня 2016 року відмовити.
Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1