Номер провадження: 11-сс/785/647/16
Номер справи місцевого суду: 522/6138/16-к,1-кс/522/7531/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.05.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 29 квітня 2016 року про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000510 від 05 грудня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 29 квітня 2016 року задоволено клопотання слідчого СГ СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності громадянці ОСОБА_10 .

Не погодившись із вказаною ухвалою слідчого судді захисник підозрюваної ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що квартира на яку був накладений арешт не належить на праві власності підозрюваній ОСОБА_8 , а слідчий суддя задовольняючи клопотання слідчого, в порушення п.4 ч.2 ст.173 КПК України, не врахував наслідки арешту майна для інших осіб, зокрема власниці квартири ОСОБА_10 . Також захисник зазначає, що під час розгляду клопотання в суді 1-ої інстанції слідчий ОСОБА_9 не надала належних доказів того, що арештована квартира може бути предметом спеціальної конфіскації та не довела, що треті особи набули право власності на арештовану квартиру безоплатно або за ціну вищу або нижчу від її ринкової вартості.

Згідно з ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.2 ст.422 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді розглядається не пізніше як через три дні після її надходження до суду.

Перед початком судового засідання призначеного на 12 травня 2016 року від захисника ОСОБА_7 надійшла заява про відкладення розгляду його апеляційної скарги на 18 травня 2016 року, у зв`язку з його відрядженням до м.Київ в період з 12 травня 2016 року по 17 травня 2016 року. При цьому, захисник ОСОБА_7 не надав жодних доказів на підтвердження знаходження у відрядженні.

Апеляційний розгляд було відкладено на 18 травня 2016 року.

В наступне судове засідання, призначене на 18 травня 2016 року, захисник ОСОБА_7 повторно не з`явися, надіслав заяву, в якій знову просив відкласти розгляд його апеляційної скарги на іншу дату у зв`язку з наступним відрядженням до м. Київ на період з 18 травня 2016 року по 20 травня 2016 року, однак будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання апеляційному суду не надав.

Враховуючи скорочені строки розгляду апеляційних скарг на ухвали слідчих суддів, керуючись положеннями ч.1 ст.172 та ч.2 ст.422 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні заяви захисника ОСОБА_7 про повторне відкладення апеляційного розгляду та про можливість розгляду апеляційної скарги за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно із ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя вказаних вимог закону дотримався та дійшов правильного висновку про можливість задоволення клопотання слідчого про арешт майна в рамках зазначеного кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає передчасними доводи апелянта про те, що правова кваліфікація злочину є завідомо неправильною та те, що потерпілим ОСОБА_11 не надано доказів завдання матеріальної шкоди, оскільки на даній стадії провадження, лише вирішується питання про обґрунтованість заявленого клопотання тому слідчий суддя, суд не може давати оцінку допустимості доказів, оскільки триває досудове розслідування.

Разом з тим, відповідно до ст.ст.89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом 1-ої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а підстав для визнання доказів недопустимими, які передбачені в ч.2 ст.87 КПК України, апелянтом не наведено.

Абзацом 2 ч.4 ст.170 КПК України встановлено, що арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України, а саме:

1) одержане внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна;

2) призначалося (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення;

3) було предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) було підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

На теперішній час органом досудового розслідування встановлюються обставини злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме шахрайських дій вчинених в період часу 01 січня 2008 року по теперішній час відносно ОСОБА_11 , які виразились у відчужені нерухомого майна, загальною вартістю 65 мільйонів гривень, що знаходилось на балансі ТОВ «ТАЛ ХОЛДИНГ», засновником якого є ОСОБА_12 .

До переліку відчуженого майна входила і квартира АДРЕСА_1 , на яку оскарженою ухвалою слідчого судді був накладений арешт.

Так, відповідно до клопотання слідчого, в ході досудового розслідування, було встановлено, що 27 березня 2015 року, ОСОБА_8 , діючи в інтересах ОСОБА_11 на підставі довіреності від 23 січня 2015 року №45 посвідченої приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_13 , продала вищевказану квартиру ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу №726 посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_15 .

15 червня 2015 року ОСОБА_14 продала вказану квартиру ОСОБА_10 , яка на даний час, згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить останній на праві власності.

Відповідно до відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 лютого 2016 року за №51/405, 23 січня 2015 року ОСОБА_12 не знаходився на території України, а тому видати довіреність №45 від 23 січня 2015 року на ім`я підозрюваної ОСОБА_8 він не мав можливості.

З наданих до апеляційного суду матеріалів вбачається, що під час досудового розслідування потерпілими ОСОБА_16 та ОСОБА_17 через представника ОСОБА_18 до підозрюваної ОСОБА_8 були заявлені цивільні позови про стягнення матеріальної шкоди.

Пунктом 4 ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України і відповідає критеріям майна третьої особи, на яке, відповідно до положень ч.4 ст.170 КПК України може бути накладений арешт.

За таких обставин, слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності третій особі ОСОБА_10 .

Потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власниці майна, з метою попередження відчуження майна чи інших негативних наслідків, які можуть перешкодити всебічному та повному проведенню досудового розслідування.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вищезазначену квартиру, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи захисника ОСОБА_7 стосовно незаконності ухвали слідчого судді є необґрунтованими.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах підозрюваної ОСОБА_8 .

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 29 квітня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого СГ СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності громадянці ОСОБА_10 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4