АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/382/16 Справа № 210/1520/16-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст.171 КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю скаржника- ОСОБА_6
представника скаржника- адвоката ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року /а.с.п.31-32/ задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Дніпропетровської області молодшого радника юстиції ОСОБА_9 від 01 березня 2016 року та накладеноарешт на майно, яке є предметом кримінального правопорушення та доказом злочину, а саме «БМВ Х5», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN код НОМЕР_2 ), 2003 року випуску, заборонивши відчуження та користування даним майном, до прийняття відносно нього процесуального рішення органом досудового розслідування, з подальшим направленням копії даної ухвали для виконання до МРЕВ м.Кривий Ріг Криворізького району, для контролю- прокурору відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Дніпропетровської області молодшого радника юстиції ОСОБА_9 .
Не погоджуючись з рішенням, прийнятим слідчим суддею, скаржником ОСОБА_6 подана апеляційна скарга, відповідно до якої остання просить скасувати зазначену вище ухвалу слідчого судді та винести ухвалу про відмову у задоволені клопотання прокурора про арешт майна. В обґрунтування своїх вимог особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що ухвала слідчого судді була винесена в порушення норм чинного законодавства, яке передбачає можливість застосовування арешту майна лише за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, а незастосування арешту призведе до наслідків, передбачених ч.11 ст.170 КПК України.
Однак на думку апелянта слідчий суддя вищевказані вимоги не виконав, при цьому безпідставно послався на обґрунтування прокурора, а саме пояснення ОСОБА_11 , не звернувши при цьому уваги, що стороною обвинувачення не було надано жодного документального підтвердження, щодо наявності даних показів в матеріалах кримінального провадження.
Акцентує увагу скаржник й на тому, що прокурор від суду приховав данні, що свідчать про інший зміст показань зазначеної особи, оскільки 27 січня 2016 року робітником прокуратури в рамках даного провадження було проведено слідчу дію- одночасний допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , в ході чого жодна із допитаних осіб не підтвердила обставин використання вказаного автомобіля, як засобу злочину, про що було зазначено прокурором у своєму клопотанні, а тому, на думку ОСОБА_6 , вищевказана слідча дія (одночасний допит) спростовує причетність ОСОБА_12 до участі у злочинних намірах з використанням арештованого транспортного засобу.
Не може залишити без уваги апелянт і той факт, що слідчим суддею не було наведено в ухвалі суду висновків, яким чином автомобіль може бути використаний в якості речового доказу у кримінальному провадженні, а тому має місце недоведеність відношення арештованого майна до дій колишніх робітників Довгинцівського РВ, а автомобіль, що перебуває у користуванні ОСОБА_12 , не може вважатися предметом злочином та доказом у кримінальному провадженні.
Стосовно отримання копії судового рішення, апелянт вказує, що при розгляді клопотання сторони обвинувачення, яке було призначено на 01 березня 2016 року, участі вона не приймала, а дізналася про його розгляд лише 03 березня 2016 року від посадових осіб органу досудового розслідування.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи скаржника ОСОБА_6 та її представника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, обґрунтовуючи її доводами, викладеними в ній, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, а апеляцію ОСОБА_6 без задоволення, обґрунтовуючи свої доводи ризиками, зазначеними у клопотанні, дослідивши надані судом першої інстанції та органом досудового розслідування матеріали провадження, обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга скаржника ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст.395 КПК України на ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Крім того, відповідно до положень ст.116 КПК України строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту.
Таким чином, виходячи з наведеного вище, а саме з того, що ухвала слідчого судді від 01 березня 2016 року постановлена без виклику скаржника, отримана останньою лише 03 березня 2016 року, які б то не було дані про направлення даної ухвали та отримання її скаржником в іншу дату в матеріалах провадження відсутні /а.с.п.36/, як вбачається з поштового конверту, апелянтом дана апеляційна скарга була подана до поштового відділення «Експрес пошта» у м.Кривого Рогу Дніпропетровської області 09 березня 2016 року /а.с.п.38/, в той час, як 05 березня, 06 березня, 07 березня, 08 березня 2016 року було офіційно визначено вихідними днями, колегія суддів вважає, що строк на подачу апеляційної скарги на зазначену ухвалу слідчого судді першої інстанції не було пропущено, погоджуючись в цій частині з скаржником.
Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі- Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з вимогами п.1) ч.2 ст.171 КПК України арешт майна допускається в тому числі з метою збереження речових доказів, при цьому, згідно вимог ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
01 березня 2016 року прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Дніпропетровської області молодший радник юстиції ОСОБА_9 звернувся з клопотанням до суду, про арешт автомобіля БМВ Х5, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN код НОМЕР_2 ), 2003 року випуску /а.с.п.1-3/, посилаючись на те, що вказаний автомобіль використаний як засіб вчинення кримінального правопорушення є предметом кримінального правопорушення та можливо зберіг на собі сліди кримінального правопорушення, тому, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження прохав накласти арешт.
02 березня 2016 року прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_14 , було визнано у вказаному кримінальному провадженні речовим доказом майно, яке є доказом злочину, а саме автомобіль БМВ Х5, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN код НОМЕР_2 ), 2003 року випуску /а.с.п.46-47/.
Виходячи з наведеного вище колегія суддів приходить до наступного.
Так, частиною 1 ст.131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п.7) ч.2 ст.131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст.170 КПК України-ст.173 КПК України.
Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження в межах своєї компетенції, слідчий суддя, перевіряючи законність та обґрунтованість зазначеного вище клопотання від 01 березня 2016 року про арешт майна /а.с.п.1-3/, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, вислухав доводи прокурора, належним чином дослідив якими фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора і дійшов вмотивованого висновку про арешт автомобіля «БМВ Х5», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN код НОМЕР_2 ), 2003 року випуску, котрий органом досудового розслідування визнано речовим доказом /а.с.п.46-47/, заборонивши заявниці відчужувати та користуватися даним майном, обґрунтувавши свою ухвалу тим, що прокурором надано достатньо доказів, які вказують на те, що автомобіль є доказом злочину, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вказаного автомобіля, який може зберігати на собі сліди кримінального правопорушення, з чим погоджується і судова колегія.
При цьому слід відмітити, що відсутність повідомлення про підозру в кримінальному провадженні не позбавляє слідчого права звернутися з клопотанням про арешт майна для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні, про що йдеться в ст.170 КПК України, оскільки відповідно до вимог ст.214 КПК України, ст.223 КПК України, після внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування та проводять слідчі (розшукові) дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, а повідомлення про підозру, згідно з п.3) ч.1 ст.276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, а тому дане не є перешкодою для вирішення питання про арешт майна, яке відповідає критеріям, зазначеним ст.170 КПК України, для забезпечення доказової бази у кримінальному провадженні на підставі вищевикладених положень чинного КПК України.
Разом з тим, мотивуючи свою ухвалу, слідчий суддя безпідставно послався на вимоги ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо окремих питань накладення арешту на майно з метою усунення корупційних ризиків при його застосуванні» № 769-VIII від 10 листопада 2015 року, який набрав чинності 11 грудня 2015 року, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.5 КПК України процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент прийняття такого рішення, в той час, коли на день постановлення ухвали діяла нова редакція ст.170 КПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що хоча слідчим суддею і обґрунтовано визначені завдання, мета та підстави застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, однак рішення слідчого судді постановлене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що є підставою, згідно з положеннями ч.1 ст.412 КПК України, для скасування ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Дніпропетровської області молодшого радника юстиції ОСОБА_9 від 01 березня 2016 року, про арешт майна ОСОБА_6 та постановленні колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області нової ухвали, з задоволенням зазначеного клопотання та частковим задоволенням апеляції ОСОБА_6 .
Приймаючи до уваги той факт, що стосовно автомобіля «БМВ Х5», чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN код НОМЕР_2 ) 2003 року випуску, який відповідно до даних з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області- територіального сервісного центру № 1243 від 24 лютого 2016 року зареєстровано на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.п.27/ і яким на підставі довіреності користується ОСОБА_12 /а.с.п.25-26/ існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що він є доказом злочину, відповідає вимогам ст.98 КПК України, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону визнаний речовим доказом, який можливо зберіг на собі сліди злочину, що витікає з досліджених в тому числі в суді апеляційної інстанції матеріалів, доданих до клопотання, а саме протоколу допиту потерпілої ОСОБА_11 , ОСОБА_10 /а.с.п.5-12,13-19/, свідка ОСОБА_12 /а.с.п.20-23/, постанови про визнання речовим доказом /46-47/, з метою забезпечення кримінального провадження, збереження останнього та запобігання таким ризикам, як його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі, відчуження необхідно задовольнити клопотання прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Дніпропетровської області молодшого радника юстиції ОСОБА_9 від 01 березня 2016 року та накласти арешт на зазначений автомобіль БМВ Х5 чорного кольору державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN код НОМЕР_2 ) 2003 року випуску, який належить ОСОБА_6 , який знаходиться на зберіганні на спецмайданчику Дзержинського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, заборонивши власнику і довіреним (уповноваженим) ним особам відчужувати та користуватися зазначеним майном.
Що стосується доводів апелянта в частині обґрунтування ухвали суду першої інстанції лише показами ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за відсутністю документального підтвердження наявності даних пояснень в матеріалах кримінального провадження, то колегія суду вбачає, що прокурором до свого клопотання було надано протоколи допиту вищевказаних потерпілих, які надалі судом першої інстанції було ретельно вивчено, при розгляді клопотання прокурора.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на процесуальну дію, як одночасний допит свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілих ОСОБА_11 й ОСОБА_10 , які в ході допиту не підтвердили обставин використання вказаного автомобіля, як засобу злочину та не причетність ОСОБА_12 в участі у злочинних намірах з використанням транспортного засобу, колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки як слідчий суддя, так і колегія суддів, на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.
На підставі наведеного вище, керуючись ст.170 КПК України, ст.173 КПК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року), ч.2 ст.376 КПК України, ст.405 КПК України, п.2) ч.3 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.422 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу скаржника ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4