Справа № 183/4820/16
№ 1-кп/183/831/16
В И Р О К
іменем України
12 жовтня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження № 0000124 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новозлатопіль, Гуляйпольського району Запорізької області, громадянина України, з середньою технічною освітою, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 призваного на військову службу за мобілізацією, на посаді номера обслуги 1 механізованого відділення 3 механізованого батальйону у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

08 серпня 2014 року наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 , солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду номера обслуги 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону.
Так, солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем та, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, 28 листопада 2014 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від військової служби у військовій частини польова пошта НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину без поважних причин тривалістю понад один місяць, свої службові обов`язки не виконував час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
08 липня 2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе, внаслідок чого злочин було припинено.
Таким чином, своїми діями солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. Також пояснив, що 08.08.2014 року він був мобілізований і проходив військову службу у 93 бригаді. 28.11.2014 року дійсно самовільно залишив військову частину у зв`язку з непорозуміннями з іншими військовослужбовцями, і перебував вдома майже 2 роки. В липні 2016 року йому зателефонували з прокуратури, і він повернувся служити. У скоєному щиро кається, шкодує, що вчинив злочин.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем, доведена в повному обсязі, і його умисні дії вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Призначаючи покарання суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 за місцем служби характеризується негативно.
Однак, обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Крім того, при призначені покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який не є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому.
А тому з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю один рік шість місяців, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 3 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік шість місяців.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Суддя ОСОБА_1