СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 1-кс/759/2690/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2016 року м. Київ

Слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва - ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
скаржника ОСОБА_3 ,
представника адвоката ОСОБА_4
розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Святошинського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві щодо неповернення майна,-
ВСТАНОВИВ:
Скаржник звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ Святошинського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві щодо неповернення майна, а саме: легкового автомобіля Фольксваген Гольф, державний номерний знак НОМЕР_1 .
В обґрунтування вимог скарги скаржник посилається на те, що у провадженні СВ Святошинського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №672 від 31.08.2016 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України.
31 серпня 2016 р. інспектором патрульної поліції роти 8 батальйону №1 УПП у м. Києві лейтенантом поліції ОСОБА_5 , за дорученням слідчого СВ Святошинського управління поліції у м. Києві ОСОБА_6 був вилучений, в якості речового доказу в кримінальному провадженні за ч. 1 ст.309 КК України транспортний засіб - легковий автомобіль марки Фольксваген Гольф, державний номер НОМЕР_1 та реєстраційне посвідчення на вищевказаний автомобіль. В даний час вищевказаний автомобіль перебуває на штраф майданчику. В Управлінні патрульної поліції ДПП НПУ, куди скаржник звернувся з проханням повернути вищевказаний автомобіль вказали на те, що даний автомобіль може бути повернутий лише за письмовою згодою.
07 вересня 2016 року скаржник звернувся до слідчого СВ Святошинського управління поліції у м. Києві ОСОБА_6 з проханням повернути йому транспортний засіб та реєстраційне посвідчення на вищевказаний автомобіль. Слідчий відмовив в усній формі, заявивши, що вищевказаний автомобіль є речовим доказом. Заступник керівника прокурора Київської регіональної прокуратури №8, до якого ОСОБА_3 звернувся в порядку звернення громадян, роз`яснив скаржнику, що такі питання вирішуються виключно в судовому порядку. Оскільки скаржнику відмовлено у поверненні вищевказаного транспортного засобу та реєстраційного посвідчення на нього, а слідчий не звертався до слідчого судді з клопотання про арешт вилученого майна, ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх прав.
Скаржник, представник скаржника в судовому засіданні підтримав вимоги, просив їх задовольнити.
Слідчий СВ Святошинського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві, прокурор Київської регіональної прокуратури №8до суду не з`явились, про час та місце розгляду повідомлені належним чином. Їх неявка у відповідності до вимог ст.. 306 КПК України не є перешкодою для розгляду справи.
Вислухавши пояснення скаржника, його представника та вивчивши надані документи, слідчий суддя дійшов до таких висновків.
Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.
Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.
Положеннями ч. 1 ст. 303 КПК України встановлено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування та вичерпний перелік кола осіб, які можуть звернутись з такими скаргами до слідчого судді.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу.
Клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено (ч. 5 ст. 171 КПК України).
Судом встановлено, що 31 серпня 2016 р. інспектором патрульної поліції роти 8 батальйону №1 УПП у м. Києві лейтенантом поліції ОСОБА_5 , за дорученням слідчого СВ Святошинського управління поліції у м. Києві ОСОБА_6 був вилучений, в якості речового доказу в кримінальному провадженні за ч. 1 ст.309 КК України транспортний засіб: легковий автомобіль марки Фольксваген Гольф, державний номер НОМЕР_1 та реєстраційне посвідчення на вищевказаний автомобіль.
Випадки припинення тимчасового вилучення майна передбачені в ст.169 КПК України, де вказано, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою ст.171, частиною шостою ст.173 цього Кодексу.

При цьому в ч.5 ст.171 КПК України вказано, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

В даному спірному випадку, зазначене в ч.5 ст.171 КПК України відомості про те, що клопотання про арешт тимчасово вилученого майна подано - відсутні, при цьому слідчий не повернув тимчасово вилучене майно особі, у якої воно було вилучено.

Аналізуючи правовий зміст ч.7 ст.236 і ч.1 ст.98 КПК України та науково- практичного коментарю до неї, ч.2 ст.168 КПК України, де вказано, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку або огляду, можливо зробити висновок про те, що речі і документи, вилучені при проведенні обшуку, мають одних з двох процесуальних статусів: 1) речі та документи, які входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку і 2) речі та документи, які не входять до цього переліку, тобто, - тимчасово вилучене майно, яке перебуває в такому статусі відповідно до ч.1 ст.167 КПК України до вирішення питання про його арешт або повернення.

Таким чином, визнання речовими доказами можливо лише вилучених речей і документів, які входили до переліку, щодо якого судом прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, арештованого майна відповідно до правил ст.98 КПК України, але визнання речовими доказами тимчасово вилученого майна за минуванням стадії накладення на нього арешту відповідно до правил ч.5 ст.171 КПК України, діючим КПК України не передбачено.

Оцінюючи зібрані по справі докази, вважаю, що скарга підлягає задоволенню, оскільки слідчий СВ Святошинського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві, не вирішивши долю тимчасово вилученого майна в кримінальному провадженні фактично вийшов за межі можливих варіантів щодо процесуальної долі такого майна, визначених ч.1 ст.167 КПК України (арешт або повернення).

При ухваленні рішення, слідчий суддя бере до уваги, що відповідно до протоколу Першого Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.

Відповідно до ч.2 ст.307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

З огляду на викладене, скарга підлягає задоволенню, майно поверненню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.98, 167,168, 169, 171, 173,303,306,307,309,372,376 КПК України, -
У Х В А Л И В:
Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Святошинського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві щодо неповернення майна задовольнити.
Зобов`язати слідчого СВ Святошинського управління поліції ГУ НПУ у м. Києві ОСОБА_6 повернути тимчасово вилучене майно а саме: легковий автомобіль марки Фольксваген Гольф, державний номер НОМЕР_1 та реєстраційне посвідчення на вищевказаний автомобіль.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1