Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю засудженого прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002161 щодо
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_5 просить змінити вирок та ухвалу щодо нього через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діяння. Скаржник, заперечуючи достовірність окремих доказів і даючи їм свою оцінку, стверджує про відсутність у нього умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та смерті потерпілого, а також про те, що він не передбачав настання таких наслідків. На думку засудженого, в його діях містяться ознаки злочину, передбаченого ст. 128 КК, а тому кваліфікація за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу є неправильною. Крім того, ОСОБА_5 зазначає, що він недостатньо володіє українською мовою, однак у суді першої інстанції не було залучено перекладача; вирок оголошено за відсутності обвинуваченого.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК. На думку потерпілої, суди всупереч вимогам ст. 65 КК не врахували повною мірою всіх даних про особу ОСОБА_5 та обтяжуючих покарання обставин, що потягло за собою призначення йому явно несправедливого заходу примусу через м`якість. Крім того, скаржниця заперечує правильність вирішення цивільного позову, вважає недостатнім розмір суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої із засудженого на її користь.
Також ОСОБА_7 подала клопотання, в якому просить здійснити касаційний розгляд без її участі.
За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_5 : на користь держави в особі Департаменту фінансів Миколаївської міської ради витрати у розмірі 5596,96 грн на лікування потерпілого ОСОБА_8 ; на користь потерпілого ОСОБА_9 17 335 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь потерпілої ОСОБА_7 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Як установив суд, 10 травня 2014 року близько 16.00 год. ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_8 завдав останньому не менше п`яти ударів руками в обличчя, в результаті чого заподіяв йому тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, у тому числі тяжких у вигляді субдурального крововиливу по зовнішній поверхні обох півкуль головного мозку, забиття речовини головного мозку в лівій тім`яно-потиличної області та розтрощення мозку в правій скроневій області, субарахноїдального крововиливу в лівій скронево-тім`яно-потиличної області, від яких потерпілий помер.
Апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 06 квітня 2015 року залишив указаний вирок без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, котрий підтримав свою касаційну скаргу і вважав касаційні вимоги потерпілої необґрунтованими, пояснення прокурора, який заперечив проти задоволення касаційних скарг і вказував на відсутність правових підстав для скасування судових рішень, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а касаційну скаргу потерпілої слід задовольнити частково на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_5 вбачається, що засуджений, надаючи свою оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як у силу ст. 433 КПК їх перевірки до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань: допитаних у судовому засіданні потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_10 щодо обставин подій; судово-медичного експерта ОСОБА_11 ; фактичних даних, які містяться у протоколах: огляду місця події; пред`явлення особи для впізнання; висновків експертів; показань самого засудженого, котрий не заперечував факту завдання ОСОБА_8 двох ударів в обличчя, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.
Посилаючись на розглянутий у ході судового слідства висновок експерта від 20 червня 2014 року № 1361, суд установив причину смерті ОСОБА_8 та ступінь тяжкості заподіяних останньому тілесних ушкоджень. На підставі об`єктивних досліджень суд з`ясував, що потерпілому було завдано зі значною силою не менше п`яти ударів, з яких три в обличчя, а решта у праву скроневу область. Взявши до уваги викладені у висновку дані щодо кількості, локалізації, характеру й механізму утворення тяжких тілесних ушкоджень, виявлених при дослідженні трупа ОСОБА_8 , а також зваживши на відповідні роз`яснення експерта ОСОБА_11 , який виключив можливість спричинення смерті від падіння, зіставивши їх з іншими доказами, суд установив наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_5 та настанням смерті потерпілого. Крім того, суд установив, що ОСОБА_5 , завдаючи із силою ударів у голову ОСОБА_8 , діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинені шкоду здоров`ю і наслідок. Разом із цим суд належним чином перевірив і у вироку вмотивовано спростував висунуту засудженим на свій захист версію про його невинуватість у заподіянні ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть та про її настання в результаті падіння потерпілого на землю.
Усупереч посиланням засудженого у скарзі покладені в основу вироку докази було отримано у порядку, визначеному процесуальним законом, вони є належними та допустимими. Переконливих аргументів, які би свідчили про зворотне та про упередженість суду при оцінці доказів, у касаційній скарзі не наведено.

Водночас за матеріалами кримінального провадження, суд з`ясував у ході слідства всі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано визнав зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 .
Отже, суд із додержанням норм процесуального права встановив фактичні обставини кримінального провадження, відповідно до яких вчинене ОСОБА_5 діяння обґрунтовано отримало юридичну оцінку за ч. 2 ст. 121 КК, і з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 24 квітня 2014 року (справа № 5-13к14) та від 28 травня 2015 року (справа № 5-25кс15), підстав для перекваліфікації винних дій на ст. 128 цього Кодексу (необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження) немає.
З огляду на зазначене доводи ОСОБА_5 у скарзі щодо неналежної оцінки доказів, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є неприйнятними.
При призначені ОСОБА_5 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК та врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране у межах санкції статті покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість, про що йдеться у касаційній скарзі потерпілої, колегія суддів не вбачає.
Також є непереконливими доводи засудженого про порушення місцевим судом його права користуватися послугами перекладача.
У провадженні встановлено і не оспорюється в касаційній скарзі ОСОБА_5 , що він є громадянином України, уродженцем та жителем м. Миколаєва, має загальну середню освіту; впродовж судового розгляду справи засуджений хоча і давав показання російською мовою, водночас не заперечив проти здійснення судочинства українською мовою, яка фактично є для нього рідною. Крім того, інтереси ОСОБА_5 в судових інстанціях представляв захисник, котрий володіє українською мовою та висловлював узгоджену із засудженим правову позицію. При цьому, як випливає з даних, відображених у журналі судових засідань та зафіксованих на технічних носіях інформації, перед початком розгляду справи та протягом судового слідства клопотань про залучення перекладача з української мови на російську сторона захисту не заявляла. Після вручення копії вироку засуджений не звертався з клопотанням про переклад тексту цього рішення на російську мову. До того ж, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій виклав конкретну позицію стосовно наведених у вироку доказів та висновків суду першої інстанції, а також не посилався під час апеляційного провадження на порушення його права користуватися послугами перекладача. Засуджений не клопотав про залучення перекладача і в суді касаційної інстанції. Все це свідчить про те, що ОСОБА_5 достатньо володіє українською мовою, а відтак, підстав вважати, що місцевий суд не дотримався приписів статей 42, 68 КПК немає.
Що стосується твердження ОСОБА_5 щодо проголошення вироку за його відсутності, то це порушення згідно зі ст. 412 КПК не є істотним, оскільки не перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Тому згадане порушення саме по собі в силу ст. 438 вказаного Кодексу не може бути підставою для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.
Наведені в касаційній скарзі ОСОБА_5 доводи за змістом та суттю є майже аналогічними доводам, викладеним в його апеляційній скарзі, на які суд апеляційної інстанції дав вичерпні відповіді, аргументовано визнавши їх безпідставними, з чим погоджується і суд касаційної інстанції. Тому касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.
Разом із тим заслуговують на увагу доводи в касаційній скарзі потерпілої про незаконність вироку та ухвали в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.
Так, призначаючи розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн, суди першої та апеляційної інстанцій усупереч вимогам ст. 129 КПК, статей 23, 1167 ЦК не обґрунтували, чому саме така сума є достатньою для відшкодування фізичних, душевних, психічних страждань потерпілої, яка в результаті злочину втратила чоловіка, а її дитина батька, зважаючи на незворотні зміни у життєвих обставинах ОСОБА_7 , на порушення звичайного для неї укладу життя, враховуючи при цьому, що сама потерпіла завдану їй моральну шкоду оцінила у 500 000 грн.
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково касаційну скаргу потерпілої, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати оскаржувані вирок та ухвалу в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2015 року щодо ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3