пр. № 1-кп/759/24/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю секретарів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006698 за обвинувальним актом відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хотів Києво-Святошинського району Київської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 21.08.2009 Голосіївським районним судом за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки;

- 30.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу 850 гривень;

- 16.05.2011 Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 186, ч.4 ст. 70, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.08.2011 вирок змінено, вважати засудженим за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі. Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 21.08.2009 щодо ОСОБА_4 виконувати самостійно. Звільнився з місць відбування покарання 23.06.2014 на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році»;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_6 , інші учасники потерпілий: ОСОБА_7 , -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово засудженим, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний тяжкий злочин, при наступних обставинах. ОСОБА_4 разом з ОСОБА_8 20.02.2015 приблизно в 00 год. 30 хв., знаходячись біля супермаркету «Велика Кишеня», розташованого по пр. Л. Курбаса, 6-Г в м. Києві, познайомились з ОСОБА_7 , з яким в подальшому вживали спиртні напої. Так, 20.02.2015 приблизно о 03 год. 30 хв., коли ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 проходили вздовж буд. № 9-Б по вул. Г. Юри в м. Києві, ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , вирішили відкрито викрасти мобільний телефон, який належить ОСОБА_7 , чим вступили між собою в злочинну змову. З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 направилась до ОСОБА_7 та нанесла удар правою рукою, стиснутою в кулак, по обличчю ОСОБА_7 , спричинивши останньому фізичний біль, внаслідок чого ОСОБА_7 втратив рівновагу та впав на землю. При цьому ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, умисно наносив удари ногами по обличчю ОСОБА_7 , в ході чого ОСОБА_8 із зовнішньої правої кишені джинсів, в які був одягнений ОСОБА_7 , відкрито викрала мобільний телефон «Nокіа 101» сірого кольору, вартістю 150 грн., в якому знаходилась 1 СІМ-картка оператора мобільного зв`язку «Life», ціною 15 гривень, на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 40 гривень та 1 СІМ-картка оператора мобільного зв`язку «МТС», ціною 15 гривень, а всього майна на загальну суму 220 грн., який сховала до правої кишені своєї куртки. Після цього ОСОБА_4 разом з ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав у повному обсязі, під час судового розгляду від дачі показань відмовився, користуючись своїм правом, передбаченим ст. 63 Конституції України. В судових дебатах обвинувачений вину свою також не визнав та повідомив, що потерпілого він не бив, а ОСОБА_9 ніякого телефону в потерпілого не брала. Вважає, що якби в потерпілого були тілесні ушкодження, то він мав би звернутися до лікарів, однак в матеріалах кримінального провадження не має доказів про наявність в потерпілого будь-яких тілесних ушкоджень.

Не дивлячись на повне невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, його вина у вчиненому за викладених вище обставин у відкритому викраденні чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб повторно, підтверджується усією сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Так, усудовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 показав, що в середині лютого 2015 року приблизно о 23 год. він був із своїми друзями ОСОБА_10 та ОСОБА_11 біля магазину «Велика кишеня». До них підійшла компанія з одного хлопця і трьох дівчат, вони познайомилися. Через деякий час його друзі ОСОБА_10 і ОСОБА_11 пішли додому, а він залишився з новими знайомими, оскільки йому сподобалась одна з дівчат ОСОБА_12 . В них закінчилися гроші і він пішов додому, де взяв 100 гривень. Тоді пішли до магазину «Велика кишеня», де купили продукти та пішли проводжати одну з дівчат додому. По дорозі все було нормально, жодних конфліктів між ними не було. Вони всі разом підійшли до під`їзду, але коли він повернувся, то ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були вже біля дороги, а біля нього були: ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . В той момент ОСОБА_8 вдарила його в обличчя, йому було боляче і він закрив його руками. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 наносили йому удари ногами по тулубу, руках, ногах. Від нанесених ударів він впав та лежав головою в сторону під`їзду, його обшукали, він просив, щоб не забирали паспорт. Він втратив свідомість, а коли прийшов до тями, то не знайшов своєї шапки, яку хотів надіти, бо було холодно. Він підвівся і почав шукати номер будинку, щоб зрозуміти, де знаходиться. Якраз в цей момент під`їхали працівники міліції, які відібрали в нього пояснення. Працівники міліції зайшли в під`їзд, звідки вивели ОСОБА_4 і ОСОБА_8 . ОСОБА_8 витягнула із своїх кишень телефони, один з яких був його. Телефон йому віддали в управлінні міліції. На даний час він немає жодних претензій до ОСОБА_4 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала, що більше року назад вона, ОСОБА_15 і ОСОБА_4 гуляли біля магазину «Велика кишеня», до них підійшла компанія, в якій був потерпілий. Вони познайомилися та разом вживали спиртні напої. Оскільки було пізно, то вона вирішила піти додому, а ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і потерпілий вирішили її провести. Біля під`їзду вони поговорили 5 хвилин, вона зайшла в під`їзд, почала підніматися до себе і почула якісь крики в під`їзді. Подивилася у вікно і побачила як ОСОБА_4 спілкується з потерпілим. В слідчого вона писала і підписувала все, що їй сказали, на слідчому експерименті їй також розказували, що робити. Вона не бачила як ОСОБА_17 виймала телефон в потерпілого.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_18 показала, що була понятим під час проведення слідчого експерименту, який проводився за адресою АДРЕСА_2 . На слідчому експерименті дівчина ОСОБА_12 показувала як дівчина і хлопець били іншого хлопця, а потім забрали в нього телефон. ОСОБА_12 розказувала і показувала все самостійно, без примусу і без тиску. Під час слідчого експерименту була присутня матір ОСОБА_12 , а також ще один понятий та працівники міліції. Під час слідчого експерименту ніхто в стані алкогольного сп`яніння не перебував, жодних зауважень до даної слідчої дії у неї не було, вона підписувала протокол.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_19 показала, що була понятим при вилученні у приміщенні Святошинського райуправління міліції у дівчини мобільного телефону. Крім неї, були присутні: працівники міліції і ще одна дівчина, яка була також понятим. Дівчина, в якої вилучали телефон, була одягнена в теплу курточку. Вилучили телефон «Нокіа», на ньому була побита чи кришка, чи екран. Телефон діставали з правої кишені. При вилучені дівчина щось пояснювала, що саме вже не пам`ятає. При вилучені фотографували телефон.

Наведені показання потерпілого ОСОБА_7 знайшли своє підтвердження під час дослідження:

- протоколу огляду місця події від 20.02.2015, відповідно до якого встановлено місце вчинення злочину відносно потерпілого ОСОБА_7 ділянка місцевості біля першого парадного будинку № 9-б по вул. Г. Юри в м. Києві, де на снігу виявлено сліди боротьби та шапку;

- протоколу огляду місця події від 20.02.2015, відповідно до якого ОСОБА_8 в кабінеті слідчого в присутності понятих з правої кишені своєї червоної куртки дістала мобільний телефон марки «Nокіа» сірого кольору, який має розбитий екран та потертості корпусу, кнопок, задня кришка телефону щільно не прилягає до телефону та належить потерпілому ОСОБА_7 ;
- протоколу проведення слідчого експерименту від 27.06.2015, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_7 в присутності понятих із застосуванням фотозйомки підтвердив та відтворив вищезазначені обставини вчинення відносно нього злочину обвинуваченим ОСОБА_4 : наглядно демонструючи яким чином, де саме, в якій послідовності та ким саме наносились удари потерпілому, а в подальшому відбулося викрадення мобільного телефону;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 02.07.2015, відповідно до якого свідок ОСОБА_14 в присутності понятих із застосуванням фотозйомки підтвердила та відтворила обставини вчинення відносно потерпілого ОСОБА_7 злочину обвинуваченим ОСОБА_4 : наглядно демонструючи хто наносив удари потерпілому, де знаходився останній після падіння та як викрадався мобільний телефон в потерпілого.

У судове засідання свідок ОСОБА_14 , яка є неповнолітньою, прийшла без законного представника, незважаючи на виклик до суду разом із законним представником. А також у судовому засіданні вона змінила свої показання, показавши, що в слідчого вона писала і підписувала все, що їй сказали, а також під час проведення слідчого експерименту їй розказували, що робити, оскільки вона не бачила як ОСОБА_9 виймала телефон в потерпілого.

До зазначених показань свідка ОСОБА_14 у судовому засіданні суд відноситься критично, оскільки свідок ОСОБА_18 показала, що під час проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_14 в присутності законного представника показувала самостійно, без примусу і без тиску як дівчина і хлопець били іншого хлопця, а потім забрали в нього телефон.

Тому дані, які містить протокол проведення слідчого експерименту від 02.07.2015, суд вважає правдивими, а даний доказ достовірним, належним, допустимим та кладе в основу вироку. Показання свідка ОСОБА_14 , яка перебуває в дружніх стосунках з обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_20 , надані нею у судовому засіданні, суд вважає такими, що спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_4 ;

- постанови ст. слідчого СВ Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві від 16.05.2015, відповідно до якої речовим доказом визнано: мобільний телефон марки «Nokia-101» сірого кольору на дві сім-картки, які передано під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_7 ;

- речового доказу згідно ст. 357 КПК України, наданого для огляду потерпілим ОСОБА_7 мобільного телефону «Nokia-101» сірого кольору на дві сім-картки, вилученого відповідно до протоколу огляду від 20.02.2015 у ОСОБА_8 ;
- висновку спеціаліста щодо вартості викраденого мобільного телефону, відповідно до якого його вартість становить 150 гривень;

- вироку Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2015, відповідно до якого ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено їй покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 104 КК України та звільненням останньої від відбуття покарання з випробовуванням, іспитовим строком на 1 рік. Як вбачається з тексту вироку, ОСОБА_8 вину свою за участю ОСОБА_4 визнала повністю, щиро покаялась та достовірно розповіла про всі обставини вчинення нею разом з ОСОБА_4 кримінального правопорушення, що співпадає з текстом в обвинувальному акті.

У судовому засіданні захисником у відповідності до ч. 3 ст. 89 КПК України заявлено клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 20.02.2015, відповідно до якого ОСОБА_8 в кабінеті слідчого в присутності понятих з правої кишені своєї червоної куртки дістала мобільний телефон марки «Nокіа» сірого кольору, оскільки даний протокол стосується іншої особи за іншим кримінальним провадженням, а не обвинуваченого ОСОБА_21 та у судовому засіданні не допитано свідка ОСОБА_22 , яка була понятим під час проведення даної слідчої дії.
У судовому засіданні встановлено, що кримінальне провадження № 0001584 розпочате 20.02.2015 слідчим відділом Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Згідно п.п. 8-9 розділу ІІ Реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_4 повідомлено про підозру 01.07.2015, а 08.08.2015 оголошено його в розшук.
Відповідно до постанови прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_23 від 08.07.2015 виділено із кримінального провадження № 0001584 в окреме провадження матеріали стосовно ОСОБА_4 за ознаками вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, враховуючи, що під час досудового розслідування відносно ОСОБА_8 було зібрано достатньо доказів для складання обвинувального акту та направлення матеріалів кримінального провадження до суду.
Тобто, протокол огляду місця події від 20.02.2015, відповідно до якого ОСОБА_8 в кабінеті слідчого в присутності понятих з правої кишені своєї червоної куртки дістала мобільний телефон марки «Nокіа» сірого кольору має безпосереднє відношення до даного кримінального провадження і є доказом сторони обвинувачення.
Зметою повного, всебічного та об`єктивного розгляду даного кримінального провадження суд всіляко сприяв стороні захисту у здійсненні виклику свідка ОСОБА_22 у судове засідання у відповідності до вимог ст. 135 КПК України шляхом надсилання повісток, які повернулися до суду за закінченням строку їх зберігання. Однак стороною захисту всупереч ст. 327 КПК України явку вказаного свідка у судове засідання для її допиту не забезпечено.

Вищевказана слідча дія вилучення у ОСОБА_8 мобільного телефону сірого кольору, який належить потерпілому ОСОБА_7 , проводилася у кабінеті слідчого в присутності двох понятих, одного з яких допитано у судовому засіданні ОСОБА_19 , яка підтвердила обставини проведення цієї слідчої дії. А також зазначила, що під час вказаної слідчої дії була присутня в якості понятого ще одна дівчина, зауважень до проведення цієї слідчої дії у свідка не було. У зв`язку з чим даний протокол огляду місця події від 20.02.2015 є достовірним, належним та допустимим доказом, який суд кладе в основу вироку.

Крім того, сторона захисту наполягала на допиті в судовому засіданні в якості свідка гр. ОСОБА_24 , якій, на думку обвинуваченого, відомі обставини подій, які відбувалися в ніч з 19.02. 2015 на 20.02.2015. Вказане клопотання було задоволено судом, однак явку даного свідка у судове засідання стороною захисту не забезпечено. Крім того, встановлено, що на досудовому розслідуванні клопотань про її допит від обвинуваченого ОСОБА_25 та його захисника не надходило, обґрунтувань неможливості збирання таких доказів з боку захисту або наявності об`єктивних перешкод щодо їх збирання до суду не надійшло, підтверджень про виконання стороною захисту вимог ст. 290 КПК України не надійшло.

Обвинувачений ОСОБА_4 намагався затягнути судовий розгляд даного кримінального провадження шляхом тиску на суд відмовлявся від надання показань у судовому засіданні до того часу, поки суд не забезпечить явку вищевказаних свідків у судове засідання для їх допиту, ігноруючи роз`яснення головуючого про вимоги ст. 327 КПК України. У зв`язку з чим, суд надавав обвинуваченому час для підготовки до його допиту. Однак, і у наступному судовому засіданні обвинувачений відмовився від дачі показань, при цьому не забезпечивши явку заявлених свідків.

Що стосується заявленого захисником клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.05.2015, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_7 серед пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб впізнав ОСОБА_4 як особу, яка в ніч з 19.02.2015 на 20.02.2015 била його ногами по обличчю, спині, оскільки він оформлений з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, то слід зазначити наступне.

Даний протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.05.2015 містить фотографії осіб, однак в ньому взагалі не зазначено фотографії яких конкретно осіб надавалися потерпілому для впізнання, в т.ч. не зазначено чи міститься серед пред`явлених на фотознімках осіб обвинувачений ОСОБА_4 . У зв`язку з чим, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.05.2015 судом визнається недопустимим доказом.

Невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину суд оцінює як захисну позицію, що має на меті уникнення від покарання або пом`якшення покарання за скоєне.

Суд, дотримуючись прав обвинуваченого, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 42 КПК України, а також всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, а також незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 не визнав своєї вини в інкримінованому йому злочині, суд приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена в повному обсязі, підтверджується сукупністю досліджених доказів, які є належними та допустимими.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України вірно, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб повторно.
Вирішуючи питання про міру та вид покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого: раніше неодноразово судимий, в т.ч. за корисливі злочини, звільнився з місць відбування покарання 23.06.2014 на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році», після якого не працевлаштувався, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин,не одружений, за місцем проживання скарг на поведінку обвинуваченого не надходило, перебуває на консультативному обліку у лікаря психіатра, у лікаря нарколога не перебуває, а також враховує конкретні обставини, спосіб, обстановку вчиненого ним злочину, його відношення до скоєного, відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає рецидив злочинів.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 300 від 28.12.2015 у період кримінального правопорушення, у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_4 , та у теперішній час останній виявляв та виявляє ознаки резидуально-органічного ураження головного мозку з синдромом емоційно-вольової нестійкості і за своїм психічним станом міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними, в т.ч. в теперішній час здатен правильно сприймати обставини, які мають значення для справи і давати про них свідчення, з ним можуть проводитись слідчі дії, він може приймати участь у судовому засіданні. ОСОБА_4 застосування по відношенню до нього примусових заходів медичного характеру не потребує.

Також суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 в день вчинення кримінального правопорушення, а саме 20.02.2015 знаходився під адміністративним наглядом відповідно до ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 13.06.2014 та зобов`язаний був перебувати за місцем свого мешкання у період доби: з 21 год. до 05 год. наступної доби, а також на ОСОБА_4 діяла заборона щодо виїзду в особистих справах за межі району.

Враховуючи вищевикладене, а також думку потерпілого, який у вирішенні даного питання поклався на розсуд суду, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і міра покарання повинна бути пов`язана з позбавленням волі та визначена у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Цивільного позову за даним кримінальним провадженням не заявлено. Процесуальних витрат за даним кримінальним провадженням немає. Долю речових доказів вирішено у вироку Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2015.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 368, 373-376 КПК України, суд-

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 09.11.2015, тобто з дня його затримання та на підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 термін його попереднього ув`язнення, а саме: з 09.11.2015 по дату набрання даним вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_4 залишити без змін тримання під вартою в Київському СІЗО № 13 Управління державної пенітенціарної служби України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1