Справа № 300/310/16-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

21.09.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів :
ОСОБА_1 /головуючої /
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , з вищою освітою, неодружений, непрацюючий, несудимий,
визнаний винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки та покладеного на нього обов`язки, передбачені п.2, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Постановлено стягнути з обвинуваченого витрати за проведення судової експертизи технічного стану автомобіля та судової автотехнічної експертизи в сумі 1580, 00 грн. на користь держави.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено особисте зобов`язання.
Речовий доказ транспортний засіб ГАЗ- 53 номерний знак НОМЕР_1 ухвалено передати у власність держави.
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 2 січня 2016 року близько 16 год. 00 хв. керуючи автомобілем марки «ГАЗ-53», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по гірській дорозі вниз на спуск з урочища «Мочар» в урочище «Медвеже», поза межами населеного пункту, неподалік с. Гукливий, Воловецького району, Закарпатської області порушив вимоги п. 21.5, 21.9, 21.10 ПДР України: не обрав безпечну швидкість руху та не врахував дорожню обстановку ( лісового масиву ), грубо порушив вимоги перевезення пасажира, що призвело до падіння ОСОБА_8 з кузова автомобіля на землю, внаслідок чого, згідно висновку експерта, такий отримав тяжкі тілесні ушкодження, а саме: ЗЧМТ, забій головного мозку середнього ступеня тяжкості, гостру епідуральна гематому в лобній ділянці зліва, пневмоцефалія, перелом склепіння черепа зліва по лінії коронарного шва, забій лівого плечового поясу обох кистей.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок змінити, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з його суворістю . Вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд не врахував вимоги п. 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року у відповідності до якого, суди при призначенні покарань в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України, стосовно загальних засад призначення покарання та не врахував всі пом`якшуючі обставини, а саме, що ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має молодий вік, попросив вибачення у потерпілого і такий до нього претензій немає. З урахуванням цього зменшити випробувальний термін, тобто, до одного року та покласти інші обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, ніж ті, що суд першої інстанції, а саме, передбачені п.п. 2, 3 ст. цієї ж статті.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок змінити. Обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано належним чином особу обвинуваченого та обставини правопорушення, а саме, що більшість доказів у матеріалах кримінального провадження свідчать, що спричинене ДТП мало місце внаслідок необережності ОСОБА_6 та й з вини самого потерпілого ОСОБА_10 . Просить врахувати, що після вказаної події ОСОБА_6 невідкладно надав допомогу потерпілому, не залишив його у небезпеці, вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, потерпілий до нього претензій немає, більше того потерпілий вказав, що в день події був в стані алкогольного сп`яніння і вважає, що у вчиненому є і його вина. Вказані обставини дають підстави для призначення ОСОБА_6 меншого іспитового строку за той, що призначив суд першої інстанції. Вважає, також необґрунтованим застосування до Фур додаткової міри покарання у виді позбавлення прав керування. Просить врахувати, що її підзахисний має вади здоров`я, потребує систематичного оздоровлення, є мешканцем гірського населеного пункту з високим рівнем безробітності, у зв`язку з чим, незважаючи на вищу фінансову освіту, для забезпечення сім`ї мусить займатися веденням домашнього господарства в якому він систематично використовує автомобіль для перевезення дров, сіна, зібраного врожаю, а тому позбавлення його прав керування поставить сім`ю в скрутне матеріальне становище. Тому в частині додаткового покарання просила вирок скасувати.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянтів : обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора про підтримання апеляційних скарг та прохання про зміну вироку в сторону його пом`якшення з наведених в апеляційних скаргах підстав, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції правильно дана оцінка обставинам кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого, доведеність вини за ч.2 ст. 286 КК України, які апелянтами в апеляційних скаргах не оспорюються, тому апеляційний суд перевіряє вирок в межах доводів апеляційних скарг та вимог щодо призначеного покарання.
Як встановлено перевіреними судом доказами, ОСОБА_6 керуючи грузовим автомобілем з метою перевезення дров, під час зупинки автомобіля, в той час, коли потерпілий виконував завантаження дров на кузов, водій ОСОБА_6 , здійснюючи маневр початку руху, не переконався, що потерпілий не перебуває на кузові автомобіля: рушив з місця, внаслідок чого потерпілий не втримався і впав з нього на землю, отримавши тяжкі тілесні ушкодження. В суді потерпілий ОСОБА_8 підтвердив, що перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому, коли автомобіль рущив з місця, не втримався і впав з нього на землю, однак претензій до обвинуваченого немає.
Вбачається, що суд при призначенні покарання цих обставин не врахував, тому апеляційний суд бере це до уваги .
Апеляційний суд також вважає, що суд, вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання, не в повній мірі врахував поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 після ДТП, що обвинувачений надавав необхідну допомогу потерпілому, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, потерпілий немає до нього претензій, не врахував і особу обвинуваченого, який молодий за віком, характеризується позитивно, його матеріальний та сімейний стан, що давало суду підстави для встановлення випробувального строку в порядку ст. 75 КК України в межах мінімального строку, як і покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а також можливість призначення покарання без позбавлення прав керування транспортними засобами.
З наведених підстав та у відповідності до п.1 ч. 1 ст. 408 КПК України апеляційний суд вважає доводи апелянтів обґрунтованими, а зазначені вище обставини такими, що дають підстави для зміни покарання обвинуваченому в сторону його пом`якшення і приймає рішення про задоволення апеляційних скарг.
Разом з тим, задовольнити вимогу прокурора про визначення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України інших, ніж визначив суд першої інстанції, апеляційний суд не в змозі, оскільки задоволення такої вимоги можливе при ухваленні нового вироку. В апеляційній скарзі прокурор не порушував питання про винесення вироку апеляційним судом, тому його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Одночасно апеляційний суд, у відповідності до ч.2 ст. 404 КПК України, вважає за необхідне вийти за межі апеляційних вимог, якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішень на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли.
Як убачається з вироку, суд вирішив питання про долю речового доказу, належного гр. ОСОБА_11 , а саме автомобіля ГАЗ-53 номерний знак НОМЕР_1 , вказавши, що такий підлягає передачі у власність держави, посилаючись на п.5 ч.9 ст. 100 КПК України та обґрунтовуючи своє рішення тим, що правовстановлюючих документів на цей транспортний засіб у ОСОБА_11 немає.
Апеляційний суд вважає таке рішення суду необгрунтованим.
З кримінального провадження, яке суд досліджував, встановлено, що автомобілем ГАЗ-53 обвинувачений ОСОБА_6 керував на прохання ОСОБА_11 , якому й належить цей транспортний засіб. Зазначений транспортний засіб повернутий ОСОБА_11 на підставі постанови слідчого про припинення тимчасового вилучення майна від 24.03.2016 ( а.с 37, 103-104 т.1 крим. провадж.) після тимчасового доступу до нього відповідно до ухвали слідчого судді Воловецького районного суду від 06.01.2016, постановленої в порядку ст. 160 КПК України, у якій власником автомобіля вказано ОСОБА_11 .
Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.ст.160-166, 170-174 цього Кодексу. З кримінального провадження убачається, що органом досудового розслідування заходи забезпечення кримінального провадження в порядку ст.ст. 170-174 КПК не застосовувались, а в порядку ст.160, 167 України були виконаними.
Отже слідчим правомірно транспортний засіб передано його володільцю ОСОБА_11 .
Під час судового розгляду ніким з учасників судового провадження питання правомірності володіння ОСОБА_11 вказаного транспортного засобу не оспорювалось. Таким чином суд першої інстанції за своєю ініціативою та всупереч закону прийняв рішення про передачу у власність держави речового доказу, який має володільця, чим фактично допустив конфіскацію майна особи, якій воно належало.
З урахуванням викладеного, вирок суду в частині вирішення питання про речовий доказ, як необґрунтований, на підставі ч.1 ст. 409 КПК України підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу прокурора Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Воловецького районного суду Закарпатської області від 10 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 - змінити.
Зменшити обвинуваченому ОСОБА_6 іспитовий строк, встановлений судом на підставі ст. 75 КК України - терміном до 1 ( одного) року.
Виключити з вироку посилання на покладення обвинуваченому ОСОБА_6 обов`язку, передбаченого п.4 ст. 76 КК України - періодично з`являтись на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції.

В частині позбавлення обвинуваченого ОСОБА_6 прав керування транспортними засобами та передачі у власність держави ( конфіскацію) речового доказу - транспортного засобу ГАЗ- 53 номерний знак 6989 ЗАЛ - скасувати.

В решті вирок залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.
Судді: