У х в а л а
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю прокурора ОСОБА_4

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 14 квітня 2016 року кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 .
Цим вироком засуджено
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
не судиму,
- ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік;
- ч. 3 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.;
- ч. 3 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190 грн.;
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 22260 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 8000 грн .- моральної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 щодо якого ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без зміни.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2016 року, яку залишено без зміни ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2015 року захиснику ОСОБА_5 поновлено строк на касаційне оскарження судових рішень щодо ОСОБА_6 .

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.
15 серпня 2003 року ОСОБА_8 , яка повністю довіряла своєму зятю ОСОБА_7 , за ініціативою останнього, погодилась на видачу в МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області водію ОСОБА_9 , тимчасового реєстраційного талону ЯТС 136915 на право керування автомобілем «Ауді 80», 1987 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого була ОСОБА_8 і за згодою якої ОСОБА_7 також став користуватись цим транспортним засобом.
У 2004 році ОСОБА_7 відмовився виконати вимогу ОСОБА_8 про повернення автомобіля і вступив у попередню змову з матір`ю ОСОБА_6 про заволодіння цим автомобілем. Із цією метою, за невстановлених слідством обставин, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 придбали підроблене посвідчення особи ОСОБА_8 № 28/6-640 від 30 червня 2004 року, видане ПО Хортицького РВ ЗМУ, та довідку про її ідентифікаційний код.
20 липня 2004 року, перебуваючи по АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , видаючи себе за ОСОБА_8 , надала приватному нотаріусу ОСОБА_10 підроблені документи на ім`я ОСОБА_8 і від її імені оформила генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_9 , в якій підробила підпис ОСОБА_8 , а приватний нотаріус цей документ, який надає відповідні права, посвідчив і видав ОСОБА_6 , яка збула довіреність ОСОБА_7
22 липня 2004 року у представництві Центральної універсальної біржі «Запоріжжя», яка знаходиться по пр. Перемоги, 96, м. Запоріжжя за однією адресою з МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області, за ініціативи ОСОБА_7 , між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 було укладено договір № 7-0912, за яким ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_6 купила вищевказаний автомобіль «Ауді 80». При укладенні цього договору ОСОБА_7 від імені ОСОБА_9 і ОСОБА_6 заповнив відповідні заяви до біржі, а після отримання договору купівлі-продажу, цей договір і підроблену нотаріальну довіреність, використовуючи її, передав до МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області, що й стало підставою для перереєстрації транспортного засобу на ОСОБА_6 як нового власника та отримання нового реєстраційного номеру автомобіля «Ауді 80» НОМЕР_2 .
Своїми спільними діями ОСОБА_7 і ОСОБА_6 заволоділи автомобілем «Ауді 80», заподіявши ОСОБА_8 значну матеріальну шкоду у сумі 22260 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та закриття кримінальної справи за п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року. Вказує на неправильне застосування кримінального та істотні порушення кримінально-процесуального законів. Вважає, що спір про належність автомобіля є цивільно-правовим. Надаючи свою оцінку доказам, доводить, що в діях ОСОБА_6 відсутні підробка та використання підробленого документу, а також шахрайство, у тому числі враховуючи, що ст. 289 КК України визначено спеціальний предмет злочину транспортний засіб. Зазначає, що суд не взяв до уваги висновки почеркознавчих експертиз, які виправдовують ОСОБА_6 та безпідставно послався на висновки експертиз, які проведені з порушенням вимог закону. Наголошує, що ОСОБА_6 пред`явлено неконкретне обвинувачення, а вирок суду не відповідає вимогам ст. 334 КПК України 1960 року, оскільки в мотивувальній частині не зазначено час вчинених ОСОБА_6 злочинів, не вказано, які її дії містять склад злочинів, передбачених частинами 1, 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, а також на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про те, що вартість автомобіля становила 22260 грн. Стверджує, що докази, які покладені в основу обвинувачення, зібрані з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону. Посилається на формальність розгляду справи судом апеляційної інстанції, який належним чином не перевірив та не спростував доводи, викладені в апеляції, поданій в інтересах ОСОБА_6 .

На касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 надійшло заперечення від потерпілої ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, що спричинило значну шкоду, підробці та збуті підроблених документів, а також у використанні завідомо підроблених документів відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , захищаючись від пред`явленого обвинувачення стверджували, що ОСОБА_7 позичивши гроші у своєї матері ОСОБА_6 та Громади, купив за 3100 доларів США спірний автомобіль у ОСОБА_11 за посередництва ОСОБА_12 та ОСОБА_8 .
Разом з тим, як убачається з протоколу судового засідання, у суді ОСОБА_6 не заперечувала того, що ОСОБА_7 , який за її словами, купив автомобіль «Ауді 80», попросив її взяти паспорт і переоформити автомобіль на неї, вона відпросилась із роботи і, проїхавши в МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області підписала там документи, які надала якась жінка. При укладенні договору купівлі-продажу була присутня вона, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 . Вона підписала документи не читаючи їх, грошові кошти за переоформлення платив ОСОБА_7 , у нотаріальну контору не їздила, не представлялася потерпілою та не підписувала за ОСОБА_8 довіреність, оскільки 20 липня 2004 року була на роботі.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 повідомила, що довіреності на переоформлення автомобіля вона не надавала, паспорт та код не губила, при цьому ОСОБА_7 після неодноразових вимог відмовився повертати належний їй автомобіль, а згодом вона дізналася, що її транспортний засіб продано ОСОБА_6 . Водночас свідок ОСОБА_11 стверджував, що власником автомобіля «Ауді 80» є ОСОБА_8 , яка давала йому користуватися цим транспортним засобом, а особисто він ОСОБА_7 не знав, автомобіль йому не продавав і грошей відповідно не отримував.
Ці показання ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_11 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 , який, окрім іншого, повідомив, що він працював водієм у ОСОБА_7 . ОСОБА_8 на його ім`я був виданий тимчасовий талон на керування автомобілем. Влітку 2004 року він на прохання ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 їздили в МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області переоформлювати документи. Всі документи знаходилися у ОСОБА_7 , останній ходив з ними в МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області та на біржу. Потім повернувся зі співробітником і документами, які він підписав не читаючи, оскільки довіряв ОСОБА_7 . Довіреність від ОСОБА_8 він не бачив, остання також не була присутня при переоформленні автомобіля, була присутня ОСОБА_6 , яка також підписувала документи.
Свідки ОСОБА_10 , який працював приватним нотаріусом та секретар цього нотаріуса ОСОБА_13 , повідомили, що ОСОБА_6 , яку вони впізнали на досудовому слідстві при проведенні впізнання, при оформленні довіреності видала себе за ОСОБА_8 , пред`явивши при цьому документи на ім`я останньої.
Відповідно до даних висновку почеркознавчої експертизи № 2 від 10 січня 2005 року (т. 1 а.с. 183-185), повторної судової комісійної почеркознавчої експертизи № 06-13 від 29 січня 2013 року (т. 4 а. с. 128-142), повторної судової комісійної почеркознавчої експертизи № 3717 від 12 червня 2013 року (т.4 а. с. 171-184) підписи від імені ОСОБА_8 у довіреності від 20 липня 2004 року, виданої на ім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , виконані не ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 . При цьому за даними висновку почеркознавчої експертизи №18 від 05 лютого 2005 року (т. 1 а. с. 191-193), згідно якого рукописні записи, виконані від імені заявника в розділах «Заява», «Дані про АМТ» в заяві від 22 липня 2004 року в Запорізьке МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області від ОСОБА_8 про реєстрацію автомобіля «Ауді 80», 1987 року випуску і заява від 22 липня 2004 року в Запорізьке МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області від ОСОБА_6 про реєстрацію автомобіля «Ауді 80», 1987 року випуску виконані ОСОБА_7 (т. 1 а.с.191-193)
Належним чином досліджено та проаналізовано судом й інші докази у справі: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Ауді 80», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; тимчасовий реєстраційний талон виданий ОСОБА_9 на право керування вказаним автомобілем; довіреність ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_11 на право керування автомобілем; довідку ДПІ України в Хортицькому районі м. Запоріжжя, згідно з якою ОСОБА_8 присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , а не ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , який пред`явлений нотаріусу ОСОБА_10 ; довідку про те, що тимчасове посвідчення на ім`я ОСОБА_8 від 30 червня 2004 року не видавалося, а за № 28/6-640 було видане тимчасове посвідчення на ім`я ОСОБА_14 , 1941 року народження, від 22 вересня 2004 року; довідку МРЕВ УДАІ УМВС України в Запорізькій області, згідно з якою автомобіль «Ауді 80» був куплений ОСОБА_8 у ОСОБА_15 , та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 07 вересня 1999 року, а громадяни ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 не були власниками автомобіля «Ауді 80»; протокол виїмки в МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області від 18 січня 2005 року і документи до нього, згідно з яким вилучені оригінали документів, які стали підставою для зняття з обліку автомобіля «Ауді 80», в тому числі заяви від 22 липня 2004 року; протокол виїмки у нотаріуса ОСОБА_10 і документи до нього, згідно з яким вилучено оригінал довіреності від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_9 і ОСОБА_6 на право розпорядження автомобілем «Ауді 80» та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_8 НОМЕР_4 ; протокол виїмки в Центральній Універсальній біржі «Запоріжжя» і документи до нього, згідно з яким було вилучено оригінал довіреності від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_9 і ОСОБА_6 на право розпорядження і користування автомобілем «Ауді 80»; протоколи очних ставок, проведених під час досудового слідства, а також документами, які підтверджують, що вартість автомобіля на момент вчинення злочину перевищувала сто неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_6 підробила, збула та використала підроблені документи, та за попередньою змовою з ОСОБА_7 шляхом зловживання довірою заволоділи транспортним засобом ОСОБА_8 , спричинивши останній матеріальну шкоду, яка на момент вчинення злочину перевищувала сто неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Свої висновки щодо отриманих доказів та їх оцінки в сукупності суди належним чином мотивували. З цими висновками погоджується і колегія суддів. У касаційній скарзі захисником не наведено ніяких інших доводів, які б не перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій та спростовували висновки за обговорюваними питаннями.

При цьому у касаційній сказі захисник правильно звертає увагу, що предметом злочинних дій ОСОБА_6 , окрім іншого, був транспортний засіб, відповідальність за незаконне заволодіння яким, у тому числі за попередньою змовою групою осіб шляхом шахрайства, передбачена ч. 2 ст. 289 КК України. Проте ОСОБА_6 в цій частині було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 190 КК України, одночасно відповідно до ст. 397 КПК України 1960 року суд касаційної інстанції не вправі за касаційною скаргою захисника скасувати судові рішення у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжкий злочин.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 стверджує про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність або неповноту досудового слідства та судового розгляду справи, проте ці твердження захисника є голослівними, окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року не є підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б тягнули скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

ухвалила:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3