Ухвала
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні 19 квітня 2016 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року, а також за касаційною скаргою прокурора на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року.

За вказаним вироком

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнуто із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_6 80 103,5 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 70 000 грн моральної.

Стягнуто з ТОВ «Оранта» на користь потерпілого ОСОБА_6 75 990, 4 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
За апеляційною скаргою представника цивільного відповідача ТОВ «Оранта» Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 19 травня 2015 року скасував вирок суду першої інстанції в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_6 до ТОВ «Оранта». Вказаний позов направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 27 липня 2005 року близько 16.00 год., керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем ВАЗ 21063 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по автошляху в напрямку смт Іванівки Іванівського району Одеської області, виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого зіткнувся з автомобілем Mazda 626 (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_6 . У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону танеправильне застосування кримінального, просить скасувати судові рішення і направити справу на нове розслідування. Заперечуючи доведеність своєї винуватості, вказує на те, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих у судовому засіданні обставинах. Крім того, вважає, що суд усупереч положень ч. 3 ст. 61 КК безпідставно призначив йому покарання у виді обмеження волі.
Прокурор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд. Стверджує, що на момент постановлення вироку засуджений досяг пенсійного віку, а тому суд був позбавлений можливості призначити йому покарання у виді обмеження волі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року під час вирішення питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370372 цього Кодексу. За змістом зазначеної норми закону такими підставами є істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.

Фактичні обставини справи були предметом оцінки місцевого та апеляційного судів і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року не підлягають, а неповнота судового слідства, на яку посилається засуджений, згідно зі ст. 367 КПК 1960 року є підставою для скасування чи зміни відповідних судових рішень тільки в апеляційному порядку.

Відповідно до вимог статей 362 та 365 КПК 1960 року суд апеляційної інстанції зобовязаний перевіряти всі доводи, викладені в апеляціях, у тому числі за необхідності і шляхом проведення судового слідства.
Усі доводи, що містяться в апеляціях, має бути проаналізовано з урахуванням наявних у справі доказів із тим, щоб жоден із них не залишився нерозглянутим.

Згідно зі ст. 377 КПК 1960 року у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і в разі, якщо апеляція залишається без задоволення, зазначити підстави, через які її визнано необґрунтованою, а доводи в апеляції безпідставними.

Проте цих вимог закону суд апеляційної інстанції не виконав.

Як убачається з матеріалів справи, на вирок суду першої інстанції засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок і направити кримінальну справу для проведення додаткового розслідування. Вказував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінально-процесульного закону та неправильне застосування місцевим судом кримінального закону. Стверджував, що вирок постановлено з порушенням вимог статей 2, 22, 64 КПК 1960 року. Також зазначав, що місцевий суд не мав правових підстав призначати йому покарання у виді обмеження волі. Обґрунтовуючи свої вимоги, наводив відповідні доводи, які апеляційний суд мав ретельно перевірити.

Суд апеляційної інстанції, не погодившись із доводами засудженого та залишивши вирок місцевого суду без зміни, не навів в ухвалі достатніх підстав та мотивів прийняття такого рішення, не дав жодної відповіді на доводи, викладені в апеляції засудженого. У своєму рішенні цей суд для обґрунтування висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 послався на докази, наведені у вироку, які оспорювались останнім, однак не зіставив їх і не проаналізував з точки зору належності, допустимості й достатності.
У своїй ухвалі апеляційний суд ретельно не проаналізував наведених тверджень засудженого і не перевірив висновків суду, викладених у вироку, на відповідність фактичним обставинам справи, що могло вплинути на вирішення питання про винуватість ОСОБА_5 та на правильність застосування кримінального закону.
Тобто суд апеляційної інстанції, формально розглянувши справу, порушив вимоги ст. 377 КПК 1960 року.
Доводи прокурора та засудженого про неправильне застосування кримінального закону при призначенні покарання є теж обґрунтованими.

Так, санкцією ч. 1 ст. 286 КК передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років чи без такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 КК обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок та жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, котрі досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби, а також до інвалідів першої та другої групи.

З матеріалів кримінальної справи убачається, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із Законом України № 1058-IV від 09 липня 2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами та доповненнями), пенсіонер це особа, котра відповідно до цього нормативного акта отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті такої особи у випадках, передбачених цим Законом.

За ст. 26 вказаного Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Тобто на момент постановлення вироку ОСОБА_5 був пенсіонером, що відповідно до ч. 3 ст. 61 КК унеможливлювало призначення йому покарання у виді обмеження волі.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, зазначених порушень закону не усунув.
Крім того, ухвалу апеляційного суду від 19 травня 2015 року, якою скасовано вирок суду першої інстанції в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_6 до ТОВ «Оранта», також не можна визнати обґрунтованою, оскільки вказаний суд належним чином не мотивував свого рішення, а обмежився лише загальними фразами про те, що вирок суду в цій частині є необґрунтованим.

За таких обставин ухвали апеляційного суду підлягають скасуванню, а справа направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого цьому суду необхідно врахувати викладене, перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі засудженого, а також інші доводи, викладені в касаційних скаргах ОСОБА_5 та прокурора, й, дотримуючись вимог КПК 1960 року, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Враховуючи викладене і керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, пунктом 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

ухвалила:

Касаційні скарги засудженого та прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року таухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_7 єва ОСОБА_2