АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 21 березня 2016 року матеріали кримінального провадження № 0005910, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року, щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузії, с. Ленджер, Местіїський район, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, востаннє 24 червня 2014 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

за участі сторін кримінального провадження: прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком суду ОСОБА_5 , визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано не відбуте покарання за вироком Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року і остаточно призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років
Також, судом вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи, юридичну кваліфікацію своїх дій та призначене судом покарання як за ч. 3 ст. 185 КК України так і за сукупністю вироків, просить змінити вирок суду першої інстанції, звільнивши його від покарання на підставі ч. 2 ст. 84 КК України. В іншій частині вирок суду залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання захисту про звільнення його від покарання у зв`язку з тяжким захворюванням, яке внесене до п. 4.3 діючого «Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання».

Заслухавши суддю доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вироком суду, 20 липня 2014 року приблизно о 06 год. ОСОБА_5 , діючи за попередньо змовою з ОСОБА_8 (засудженого вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України - далі ОСОБА_8 ) та особою матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, перебуваючи у першому парадному під`їзді будинку на АДРЕСА_3 , шляхом підбору ключа до замків вхідних дверей, проник до квартири АДРЕСА_4 , звідки повторно таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_9 майно, а саме: гроші в сумі 800 гривень; фотоапарат «Canon Powershot sx260», вартістю 2200 гривень; наручний чоловічий годинник «Casio», вартістю 500 гривень; наручний жіночий годинник «Casio», вартістю 400 гривень; чоловічий перстень, вартістю 5000 гривень; та інше цінне майно, а також майно, яке матеріальної цінності для потерпілого не представляє, а саме: зв`язку ключів в кількості 2-х ключів від замків вхідних дверей; біжутерію з підвіскою; каблучка з металу. Всього заволоділи майном на загальну суму 26 650 грн., після чого з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Крім того ОСОБА_5 , діючи аналогічним способом за аналогічних обставин, за попередньою змовою з ОСОБА_8 та особою матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, шляхом підбору ключа до замків, повторно проник до квартири АДРЕСА_5 , звідки того ж дні і приблизно в той же час таємно викрали, належне ОСОБА_10 майно, а саме: жіночу шубу, вартістю 6000 гривень; жіночими парфумами марки «BOSS HUGO» вартістю 300 гривень та «VERSACE BRIGHT CRYSTAL», вартістю 600 гривень, та іншим майном, а всього заволоділи майном на загальну суму 8150 грн., після чого з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ніким не оспорюються, провадження розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, тому відповідно з вимогами ч. 2 ст. 394 КПК України цей висновок колегією суддів апеляційної інстанції, в тому числі щодо кваліфікації дій обвинуваченого, не перевіряється.

Призначаючи ОСОБА_5 вид та розмір покарання, місцевий суд прийняв до уваги тяжкість вчиненого злочину, те, що відповідно до ст. 12 КК України він відноситься до тяжкого злочину, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий аналогічний умисний злочин, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, стан здоров`я, наявність на утриманні чотирьох малолітніх дітей та прийшов до висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, але не в максимальних межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 185 КК України. Призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України є справедливим і відповідає вимогам кримінального закону.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про безпідставність відмови суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_5 від покарання з посиланням на те, що такі питання вирішуються лише під час виконання вироку місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, а тому суд позбавлений можливості вирішити дане питання то, на думку колегії вони заслуговують на увагу.

Так, лише з набранням чинності з 01 вересня 2001 року Кримінального кодексу України стало можливим, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 84 КК України, звільнення особи, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покаранню, не лише від подальшого відбування покарання, а й від призначеного покарання. При цьому слід звернути увагу на те, що до вказаної дати кримінальне законодавство передбачало можливість звільнення такої особи тільки від подальшого відбування покарання. На що звертається увага і в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбування покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу" № 8 від 28 вересня 1973 року.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 20 липня 2014 року скоїв злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, який у відповідності до ст. 12 того ж Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів. У судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному та пояснив що злочин скоїв через скрутне матеріальне становище.

Після вчинення кримінального правопорушення неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні:

з 03 по 18 грудня 2014 року у ДУ «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України»;

з 26 лютого по 16 березня 2015 року у нейрохірургічному відділенні Бориспільської центральної районної лікарні;

з 13 по 18 травня 2015 року у Київській обласній клінічній лікарні.

Як вбачається із консультативного заключення Київської обласної клінічної лікарні від 17 лютого 2016 року та медичного висновку ЛКК Консультативно-діагностичного центру № 244 від 16 березня того ж року, ОСОБА_5 має ряд захворювань: хронічний лімфолейкоз, консолідований перелом правої п`яткової кістки з наявністю метало фіксаторів, посттравматична комбінована контрактура правого гомілко-ступневого суглобу, порушення функцій опори і ходу середнього ступеню і йому рекомендовано проходження МСЕК.

Згідно з висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 303/Ж від 10 лютого 2016 року ОСОБА_5 встановлено, поряд з іншими діагнозами і «системне лімфопроліферативне захворювання хронічний лімфолейкоз». Це захворювання у своєму звичайному перебігу, без надання кваліфікованої медичної допомоги здатне призвести до настання смерті. На даний час у ОСОБА_5 спостерігається перебіг захворювання, яке внесено до п. 4.3 чинного «Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання». ОСОБА_5 потребує «лікувально-профілактичної допомоги», третинного рівня (високоспеціалізована), що неможливо ані в умовах медичних частин пенітенціарної служби, ані в умовах районних лікарень тощо.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що вищезазначені доводи захисника щодо звільнення обвинуваченого від покарання за хворобою не заслуговують на увагу, є не обґрунтованим, належним чином не мотивованим і таким, що суперечить чинному кримінальному законодавству.

Відповідно до ст.ст. 537, 539 КПК України, на які суд першої інстанції послався залишаючи без уваги згадане вище клопотання захисника, за наявності підстав, передбачених ст. 84 КК України, звільнення від покарання за хворобою може бути вирішено місцевим судом в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Тобто за змістом вказаної статті, звільнення від покарання за хворобою може бути застосовано тільки у випадку, якщо засуджений занедужав психічним або іншим тяжким захворюванням під час відбування покарання.

Таке положення кримінального процесуального закону не кореспондується з положенням ст.84 КК України, яка передбачає звільнення від покарання не тільки осіб, які захворіли під час його відбування, а й тих засуджених, які після вчинення злочину або постановлення вироку захворіли на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання і вироки щодо яких у зв`язку з цим не були виконані.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе вирішення питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від покарання за хворобою відповідно до клопотання його захисника, оскільки судом першої інстанції з цього приводу будь-якого мотивованого рішення не прийнято.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 злочину, характер ряду його захворювань, вищенаведених даних про особу обвинуваченого та інші обставини провадження, зокрема і те, що за сукупністю вироків обвинуваченому призначене максимальне покарання, яке передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України і обвинувачений не оспорює цей розмір покарання, тобто виявляє готовність до його відбування після видужання. При цьому враховуючи характер вищезгаданого захворювання ОСОБА_5 колегія суддів бере до уваги і рекомендації, які містяться в ч. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбування покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу" де вказується на те, що це має бути хвороба, яка при подальшому утриманні особи в місцях позбавлення волі загрожуватиме її життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. Крім того, запроваджений інститут звільнення від покарання є одним з проявів принципу гуманізму у кримінальному праві. Його застосування спрямоване на звуження меж кримінально-правової репресії для стимулювання виправлення засудженого, адаптації його до норм соціальної поведінки та вимог дотримання правопорядку. Звільнення від покарання через хворобу пов`язане з фактом захворювання засудженого, коли відбування покарання стає неможливим і реалізація цілей покарання у зв`язку з цим не має реального виконання.

З огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до переконання про необхідність, в даному конкретному випадку, звільнення ОСОБА_5 від покарання за хворобою, до його одужання.

На підставі викладеного та керуючись ст. 84 КК України, ст.ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити.

На підставі ст. 84 КК України ОСОБА_5 звільнити за хворобою, до одужання, від призначеного судом першої інстанції покарання, за ч. 3 ст. 185 КК України та за сукупністю вироків у виді 6 років позбавлення волі, згідно з вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-кп/796/516/2016 Категорія КК: ч. 3 ст. 185 КК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_11 Доповідач: ОСОБА_1