Ухвала
іменем україни
27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0010439 за касаційною скаргою прокурора, який приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Святошинського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
м. Ромни Сумської області, громадянина
України, мешканця

АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,

засуджено за частиною 1 статті 187 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 21 жовтня 2015 року о 00 годин 30 хвилин, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів вчинив напад на громадянку ОСОБА_8 з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, внаслідок чого заволодів майном останньої на загальну суму 39477 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_7 змінено.

ОСОБА_9 призначено покарання за частиною 1 статті 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2-4 частини 1 статті 76 цього Кодексу.

В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно звільнено засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, а висновки про це не обґрунтовано та не наведено переконливих доводів.

Крім того, прокурор відмічає, що суд апеляційної інстанції не врахував належним чином фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема зухвалість дій засудженого, які, на думку прокурора, свідчать про підвищену суспільну небезпечність. Також зазначає про те, що засуджений повинен був усвідомлювати, що вчинення кримінального правопорушення призведе до наслідків у виді покарання, що унеможливить подальшу турботу за неповнолітніми дітьми, вчинив корисливий злочин будучи працевлаштованим, а в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про відшкодування шкоди потерпілій.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за частиною 1 статті 187 КК України ґрунтуються на досліджених та перевірених доказах у кримінальному провадженні.

Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про безпідставність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та необґрунтованість висновків про це, то колегія суддів вважає їх переконливими.

Відповідно до статті 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з частиною 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд першої інстанції, визначаючи ОСОБА_9 реальну форму відбування покарання, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який є тяжким, зухвалий спосіб його вчинення, дані про його особу, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, утримує трьох малолітніх дітей, а також пом`якшуючі покарання обставини, до яких віднесено з`явлення із зізнанням та щире каяття, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Вказана сукупність обставин та прийняті до уваги дані про стан здоров`я засудженого, відсутність даних про відшкодування ним заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди надала суду підстави для висновку про його виправлення виключно в умовах ізоляції від суспільства та він не знайшов підстав для застосування статті 75 КК України.

Змінюючи вирок суду першої інстанції та звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції виходив з того, що закон визначає принцип індивідуалізації покарання, а правова держава, вважаючи покарання передусім виправним, превентивним засобом, використовує не надмірні, а лише необхідні заходи, а також враховував дані про особу засудженого, який вчинив злочин вперше, щиро розкаюється у вчиненому, позитивно характеризується, є батьком багатодітної родини згідно списку багатодітних сімей Дніпровського району м. Києва, утримує трьох малолітніх дітей 2007, 2012, 2013 років народження, є єдиним годувальником в родині, працює та отримує стабільний дохід згідно довідки КП «Київський метрополітен», що, на переконання суду, є підтвердженням про його наміри стати на шлях виправлення.

Проте, з приведеними висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки визначена засудженому форма відбування покарання не відповідає визначеним у статтях 50, 65,75 КК України вимогам та здійснена без врахування сукупності приведених в них обставин.

Натомість, суд апеляційної інстанції при прийняті такого рішення надав перевагу даним про особу засудженого, які не перешкодили йому вчинити кримінальне правопорушення щодо потерпілої за обставин, викладених у вироку, над іншими обставинами, у тому числі ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обставинам його вчинення, що є неприпустимим.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що висновки суду апеляційної інстанції щодо форми відбування засудженим покарання є формальними та не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону.

Таким чином, у колегії суддів не має підстав вважати ухвалу суду апеляційної інстанції законною та обґрунтованою. Відтак, касаційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а ухвала скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

касаційну скаргу прокурора, який приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3