Справа № 372/4758/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/282/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 18 15.03.2016

УХВАЛА
іменем України
15 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 0001285 за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області ОСОБА_7 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Українка Обухівського району Київської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, не працюючого, жителя
АДРЕСА_1 , раніше судимого 03.11.2015 року Обухівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді арешту строком на три місяці. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вирок Обухівського районного суду Київської області від 03.11.2015 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки, виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо речових доказів.
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком суду, 02 листопада 2015 року приблизно о 14-й годині ОСОБА_8 , раніше вчинивши злочин проти власності, перебуваючи в приміщенні торгівельного залу гіпермаркету «Велмарт» дочірнього підприємства «Фудмережа», що розташований за адресою: Київська область, м. Обухів, вул. Київська, 119, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи повторно, викрав з прилавку одну пляшку віскі марки «Джеймсон» ємкістю 1 л вартістю 447 грн. 50 коп., що належить вищевказаному підприємству, однак свої злочинні дії не довів до кінця по незалежним від нього обставинам, оскільки був затриманий на місці вчинення злочину працівниками охорони даного магазину.
Не погоджуючись з вироком суду та не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 4 ст. 70 КК України, якою призначається покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань, та виключити: із мотивувальної частини вироку посилання суду на призначення покарання ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 70 КК України; із резолютивної частини вироку виключити посилання суду при призначенні обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 70 КК України та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначеннями судами кримінального покарання». Зазначає апелянт, що при призначенні покарання суд мав керуватися вказаною Постановою у мотивувальній частині вироку, а не у резолютивній частині. Окрім цього, суд безпідставно послався у резолютивній та у мотивувальній частинах вироку на ч. 4 ст. 70 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчиненого злочину, які ніким не оспорювалися, обмежившись допитом обвинуваченого, який свою вину визнав повністю та підтвердив обставини вчинення ним інкримінованого йому злочину.

Суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначив йому покарання відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України у виді 3 місяців арешту, зазначивши, що такий вид покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

У частині 4 ст. 70 КК України (призначення покарання за сукупністю злочинів) передбачена ситуація, коли після постановлення вироку, але до, у процесі чи після повного відбуття призначеного ним покарання, встановлюється, що засуджений винен ще в іншому (інших) злочинах, вчинених ним до винесення попереднього вироку. Отже в даному випадку має місце сукупність злочинів, особливість якої полягає в тому, що вчинені особою злочини розкриті в різний час, у зв`язку з чим і покарання за сукупністю призначається не одним, а кількома вироками.

При застосуванні ч. 4 ст. 70 КК України може виникнути ситуація, вирішення якої має свої особливості, а саме: якщо за попереднім вироком особу було засуджено із застосуванням ст. 75, 79, 104 КК України, а знову винесеним до покарання, що належить відбувати реально, тому згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» складання або поглинення призначених покарань не допускається і кожен вирок, і отже, призначене ним покарання, виконується самостійно.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, встановивши, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив даний злочин до постановлення вироку за інші злочини, яким був засуджений 03.11.2015 року Обухівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі та звільнений на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків відповідно до ст. 76 КК України, керуючись ч. 4 ст. 70 КК України та рекомендаціями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зазначивши про це у мотивувальній частині вироку), прийшов до правильного висновку, що вирок Обухівського районного суду Київської області від 03.11.2015 року щодо ОСОБА_8 слід виконувати самостійно.
Отже, доводи прокурора, зазначені в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню, є надуманими.
Що стосується резолютивної частини вироку, то суд першої інстанції правильно зазначив про самостійне виконання вироків, але посилання на ч. 4 ст. 70 КК України та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» є зайвим, але не є підставою для зміни вироку.
Таким чином, вирок Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 відповідає вимогам закону, є обґрунтованим і належним чином мотивованим, підстав для його зміни колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Головуючий
Судді