АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0001404 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 02.06.1978 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 190, ст. 42 КК України (1960 року) на 4 роки позбавлення волі;

- 02.04.1981 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 206, ст. 43 КК України (1960 року) на 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- 28.08.1986 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 07.08.1991 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 206 КК України (1960 року) на 4 роки позбавлення волі;

- 09.02.1998 року Старокиївським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 141, ч. 4 ст. 140, ст. 17, ч. 4 ст. 140, ч. 2 ст. 206, ст. 42 КК

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/1182/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
України (1960 року) на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 11.02.1999 року Харківським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 101, ч. 3 ст. 43 КК України (1960 року) на 12 років позбавлення волі;

- 07.04.2008 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі;

- 01.10.2013 року Сквирським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі;

- 12.06.2015 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі;

- 27.10.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України на 3 роки 5 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, враховуючи, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 було вчинено до постановлення вироків Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, яким він засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, на 2 роки позбавлення волі та Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України на 3 роки 5 місяців позбавлення волі, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 5 місяців позбавлення волі.

Суд визнав доведеним, що 13.02.2015 року приблизно о 09 год. 30 хв. ОСОБА_7 зайшов до приміщення Київської клінічної міської лікарні №10, що за адресою: м. Київ, пр. 40-річчя Жовтня, 59-б, з метою повторного таємного викрадення чужого майна. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 , помітивши відчинені двері палати №2, зайшов до палати, у якій перебувало дві пацієнтки, та на їх питання до кого той прийшов, ОСОБА_7 , щоб не бути викритим, кивнув на вільне ліжко, біля якого на тумбочці знаходилась жіноча сумка, ніби прийшов як відвідувач. Впевнившись, що пацієнтки не стежать за його діями, ОСОБА_7 повторно таємно викрав чуже майно, а саме: гаманець, який сховав до штанів, завдавши своїми протиправними діями потерпілій ОСОБА_9 матеріального збитку на суму 172 гривні, та направився до виходу з приміщення лікарні, але не довів свій злочинний умисел до кінця, з причин, що не залежали від його волі, так як при виході з палати був затриманий пацієнтами лікарні.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, змінивши його з позбавлення волі на обмеження волі та зменшивши строк покарання. При цьому зазначає, що він повністю визнає свою вину у скоєному злочині та щиро розкаюється, і просить врахувати те, що він має двох дітей-інвалідів, яким потрібна його допомога, оскільки його дружина померла, і такі хронічні захворювання, як туберкульоз легенів та язву шлунка.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, та просили її задовольнити, а також прокурора, який не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами у їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України, і в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються. Тому колегія суддів не перевіряє їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Виходячи з визнаних судом доведеними фактичних обставин провадження, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України є правильною і також в апеляційній скарзі не заперечується.

Всупереч доводам апелянта, покарання призначено ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65, ст. 70 ч. 4 КК України.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке вчинене проти власності, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання, має хронічні захворювання. Належним чином при цьому враховано судом і пом`якшуючі покарання ОСОБА_7 обставини, такі як: щире каяття у вчиненні злочину, а також - відсутність обтяжуючих його покарання обставин.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства, а з урахуванням того, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення до постановлення відносно нього вироків Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року та Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року, остаточне покарання визначив ОСОБА_7 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком та вироком Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, більш суворим покаранням, яке було призначено ОСОБА_7 за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року.

Враховуючи наведене, прохання ОСОБА_7 про заміну призначеного йому покарання у виді позбавлення волі на обмеження волі, як і про зменшення строку покарання, не підлягає задоволенню, навіть при наявності тих обставин, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі та які не були враховані судом першої інстанції, оскільки воно не узгоджується з вимогами Кримінального кодексу України (ч. 4 ст. 70 КК України), а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року набрав законної сили та не є в даному випадку предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, а покарання достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним рекомендувати Голосіївському районному суду м. Києва вирішити в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України питання про зарахування ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк тримання його під вартою за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Рекомендувати Голосіївському районному суду м. Києва вирішити в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України питання про зарахування ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк тримання його під вартою за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3