1Справа № 335/6422/16-к 1-кп/335/361/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Запоріжжя
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.205, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 209 КК України,
в с т а н о в и л а:
У підготовчому судовому засіданні прокурор вважав, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України і кримінальне провадження можливо призначити до судового розгляду.
Обвинувачений та його захисник вважали, що обвинувальний акт складений з порушенням вимог КПК і просили повернути його прокурору.
Під час підготовчого судового засідання колегією суддів встановлено, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
Так, відповідно до п.5 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
При цьому, пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
В обвинувальному акті в частині формулювання обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України не вказано, діяльність з ухилення від сплати податків яких конкретно контрагентів прикривав обвинувачений, який з контрагентів і на яку конкретно суму ухилився від сплати податків завдяки незаконній діяльності обвинуваченого. В обвинувальному акті не конкретизовано, які саме документи про нібито проведені операції і надані послуги склав і використовував обвинувачений, з якими конкретно контрагентами і за якими конкретно угодами були складені та використані ці документи.
Разом з тим, зазначені обставини безпосередньо входять до предмету доказування у справі.
Крім того, за змістом диспозицій ч. 1, 2 ст. 205 КК України та відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» від 25.04.2003 р № 3, відповідальність за ч. 2 ст. 205 КК України за ознакою великої матеріальної шкоди настає лише в разі заподіяння такої шкоди внаслідок створення або придбання СПД, а не подальшої незаконної діяльності. Несплата податку на додану вартість в результаті незаконної діяльності вже створених СПД, знаходиться за межами цього складу злочину.
Оскільки ст. 205 КК України передбачає відповідальність лише за створення або придбання суб`єкта підприємництва, то вчинення будь-яких незаконних або заборонених дій від імені фактично утвореного або придбаного суб`єкта підприємницької діяльності має отримувати самостійну кримінально-правову оцінку.
Таким чином, в обвинувальному акті не конкретизовано належним чином заподіяну в результаті створення суб`єкта підприємницької діяльності шкоду та її розмір.
В обвинувальному акті в частині формулювання обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України відсутні посилання на фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає доведеними щодо встановлення місця вчинення кримінального правопорушення, конкретного часу скоєння вказаного злочину.
Обвинувальний акт у цій частині містить загальний опис подій, що відбулися, що не можна вважати викладом фактичних обставин кримінального правопорушення.
Зокрема, в обвинувальному акті вказується, що „отримавши на рахунок … грошові кошти у сумі …, надавши цьому процесу правомірний вигляд, вчинив фінансові операції з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння фіктивного підприємництва.
Разом з тим, не конкретизовано, саме внаслідок вчинення якого суспільно небезпечного діяння було отримано такі кошти, в чому полягає їх легалізація: яка фінансова операція була вчинена обвинуваченим з грошовими коштами, чим змінено внаслідок цього правовий статус цих коштів.
Крім того, відсутність посилань на доведене в ході досудового розслідування місце вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 209 КК України, позбавляє суд можливості встановити територіальну підсудність даного кримінального провадження. В цей же час, оскільки обвинуваченому інкримінується кілька кримінальних правопорушень, більш тяжким з яких є саме злочин, передбачений ч. 3 ст. 209 КК України, визначення місця його вчинення має вирішальне значення для з`ясування підсудності кримінального провадження.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд, серед іншого, має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, підставою повернення є його невідповідність вимогам цього Кодексу.
Заслухавши думку учасників провадження, колегія суддів доходить висновку про неможливість призначення справи до судового розгляду та необхідності направлення обвинувального акту прокурору для приведення його у відповідність до вимог КПК України, виходячи з наступного.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314 КПК України, колегія суддів, -
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення вищезазначених строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Головуючий суддя: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3