Дата документу Справа № 336/9211/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/1132/16
Єдиний унікальний № 336/9211/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія - ст. 212 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000035, за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, з вищою освітою, незаміжньої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої;

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України;

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, посилаючись на незаконність судового рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону зазначає, що як стороною обвинувачення, так і стороною захисту подавались клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, але суд, діючи усупереч вимог діючого законодавства не розглянув їх, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення про повернення обвинувального акту, безпідставно пославшись на невідповідність його вимогам ст. 291 КПК України.

Тому прокурор просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з чим кримінальне провадження закрити.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарги; прокурора, обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, в суді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , згідно якому остання обвинувачується у тому, що будучи директором ТОВ «НВО «Інтерпроектмонтажбудсервіс» у квітні 2012 року вирішила застосувати схему ухилення від сплати податків, шляхом відображення в податковому обліку завідомо недостовірних відомостей про нібито залучення підприємств-субпідрядників при виконанні будівельно-монтажних робіт, які насправді в повному обсязі виконувались працівниками ТОВ «НВО «Інтерпроектмонтажбудсервіс». З цією метою ОСОБА_7 від невстановленої особи в період з квітня 2012 року по листопад 2012 року отримала податкові накладні, інші фінансово-господарські документи, оформлені від імені ТОВ «Авалон Інвест ЛТД» та ТОВ «МСВ Укрбуд», які містять недостовірні відомості щодо нібито виконання зазначеними підприємствами будівельно-монтажних послуг в якості підприємств-субпідрядників ТОВ «НВО «Інтерпроектмонтажбудсервіс».

Далі ОСОБА_7 надала вказівку головному бухгалтеру ТОВ «НВО «Інтерпроектмонтажбудсервіс» ОСОБА_9 внести відомості до реєстру отриманих податкових накладних та відобразити в податкових деклараціях з податку на додану вартість дані податкових накладних, які містять недостовірні відомості, після чого, перебуваючи у тому ж приміщенні за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 квітня, буд. 5/1, кв. 3, склала та надала за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку до ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя податкові декларації з податку на додану вартість у певні дні травня, червня, липня, серпня вересня, жовтня, листопаду, грудня 2012 року та 19.06.2013 року.

Таким чином, ОСОБА_7 безпідставно занизила податкові зобов`язання з податку на додану вартість на період з квітня 2012 року по травень 2013 року на загальну суму 616 493, 19 гривень.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 212 КК України, як умисне ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених в установленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в сумі 616 493, 19 гривень.

Мотивуючи своє рішення про повернення прокурору обвинувального акту суд зазначив, що в обвинувальному акті відсутні повні та необхідні відомості щодо події кримінального правопорушення, а саме час, місце (з огляду на територіальну підсудність), мета, мотив, умисел скоєння злочину, виклад фактичних дій ОСОБА_7 , не конкретизовано періоди та суми, які остання повинна була сплатити в якості податку на додану вартість. Крім того, в обвинувальному акті відсутні відомості про те, яка особа є потерпілою у кримінальному провадженні та відомості про таку особу, та за таких обставин, повернув обвинувальний акт прокурору, як такий що не відповідає вимогам КПК України.

Згідно з вимогами ч. 2 п. 5 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а також формулювання обвинувачення.
Відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Згідно до пункту 2 абзаців 1-6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» де зазначено, що у Загальній частині КК передбачено, зокрема, випадки звільнення особи від кримінальної відповідальності: 1) у зв`язку з дійовим каяттям (ст. 45); 2) у зв`язку з примиренням винного з потерпілим (ст. 46); 3) з передачею особи на поруки (ст. 47); 4) у зв`язку зі зміною обстановки (ст. 48); 5) у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49); 6) неповнолітньої особи із застосуванням примусових заходів виховного характеру (ч. 1 ст. 97); 7) неповнолітньої особи у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 106); 8) на підставі закону України про амністію (ст. 86); 9) на підставі акта помилування (ст. 87).

В усіх перелічених випадках особу можна звільнити від кримінальної відповідальності лише за наявності визначених у КК умов і підстав.

Умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно від того, закінчено його чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті.

Підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує (дійове каяття, примирення винного з потерпілим, припинення злочинної діяльності та добровільне повідомлення про вчинене тощо), або настання певної події (наприклад, зміна обстановки, закінчення строків давності).

При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Якщо органи досудового розслідування зазначені обставини не встановили, а суд при попередньому чи судовому розгляді справи не може усунути допущену ними неповноту або неправильність, справу необхідно направити на додаткове розслідування з дотриманням вимог ст. 246 або ст. 281 КПК.

У даному випадку після прийняття Кримінального процесуального закону № 4651-VI від 13.04.2012 року інститут повернення справи на додаткове розслідування був ліквідований, але законодавець передбачив можливість усунення зазначених недоліків шляхом повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам КПК України.

Отже, законодавець не ставить у залежність необхідність безумовного виконання вимог статті 291 КПК України щодо змісту обвинувального акту, при наявності клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК), і тому, лише при наявності підстав і умов (у тому числі і відповідності обвинувального акту вимогам КПК), суд повинен звільнити особу від кримінальної відповідальності.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції частково правильно встановлені порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки з аналізу змісту обвинувального акту, який є в матеріалах кримінального провадження, вбачається, що слідчим дійсно викладені фактичні обставини кримінальних правопорушень, при конкретизації періодів та сум, які обвинувачена повинна була сплатити в якості податку на додану вартість, і які в подальшому кваліфіковано за ч. 1 ст. 212 КК України в цілому, без посилання на умисел скоєння злочину, мету, мотив, як необхідних складових для деталізації визначення складу злочину передбаченого ч.1 ст.212 КК України, які є обов`язковими елементами складу цього злочину та підлягають доказуванню у відповідності до ст. 91 КПК України, тобто не викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, і оскільки відсутність конкретних даних конструкції обвинувачення, та відсутність обов`язкових елементів інкримінованого ОСОБА_7 складу злочину носять правову невизначеність, а отже такий акт містить неконкретність обвинувачення, а тому не відповідає вимогам закону.
Інші обставини, на які послався суд при поверненні обвинувального акту, як то відсутність повних та необхідних відомостей щодо події кримінального правопорушення, а саме часу, місця скоєння кримінального правопорушення, безпідставні, оскільки такі дані в обвинувальному акті зазначені.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в разі встановлення порушення правил територіальної підсудності, відповідно до ст.32 КПК України, питання щодо здійснення кримінального провадження вирішується у відповідності до ст.34 КПК України, а не шляхом повернення обвинувального акту прокурору як такого, що не відповідає вимогам КПК України.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що частково встановлена районним судом невідповідність обвинувального акту вимогам закону, позбавляла суд першої інстанції розглянути по суті клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та прийняти законне і обґрунтоване рішення у відповідності до закону, і тому ухвала суду першої інстанції скасуванню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора відповідно задоволенню по вказаним у ній доводам.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4