Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 27 вересня 2016 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього засудженого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 5 листопада 2015 року та вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000633.

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 5 листопада 2015 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_7 засуджено за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 304 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, крім житла, судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.

Постановлено стягнути солідарно з законного представника ОСОБА_6 ОСОБА_8 та ОСОБА_7 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_9 .

Вирішено питання про відшкодування процесуальних витрат та речові докази.

Вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року вирок місцевого суду в частині призначеного засудженимпокарання скасовано.
Постановлено свій вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на 4 роки, а ОСОБА_7 за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 304 КК України 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, крім житла.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави судові витрати пов`язані з проведенням судових експертиз у сумі 30000 грн.

Постановлено стягнути із законного представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на користь держави судові витрати пов`язані із проведенням судових експертиз у сумі 6092, 70 грн.

В частині повернення речових доказів, а саме двох ножів, вирок суду першої інстанції змінено та постановлено, вказані докази знищити.

В решті вирок залишено без змін.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_5
в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6 ,
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вищезазначені судові рішення скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 . На обґрунтування цих вимог зазначає, що в діях останнього відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не було попередньої змови на вчинення злочину, й перший не повідомляв останнього про намір вчинити розбійний напад на потерпілого. На думку захисника, апеляційний суд вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, зробивши висновок про те, що сліди крові останнього на руків`ї ножа свідчать про те, що він також наносив потерпілому тілесні ушкодження. Крім того, зазначає, що апеляційний суд не врахував позитивних характеристик ОСОБА_6 та умов його виховання, у зв`язку із чим прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, та призначив йому більш суворе покарання.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурор просить залишити її без задоволення, як безпідставну, а оскаржувані судові рішення без змін.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він вчинив розбій із застосуванням насильства, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 , за наступних обставин.
Так, ОСОБА_7 15 серпня 2014 року близько 19-00 год., в кафе на автостанції по вул. Галицький шлях, 4, в м. Чернівці, познайомився та розпивав алкогольні напої з ОСОБА_11 , якого вирішив пограбувати, для чого запропонував останньому продовжити розпиття алкогольних напоїв у себе вдома, на що той погодився.
По приїзду до будинку АДРЕСА_1 , близько 23 год. 30 хв., ОСОБА_7 запропонував своєму неповнолітньому племіннику ОСОБА_6 , який знаходився у будинку, вчинити на потерпілого розбійний напад, та сказав чекати в сусідній кімнаті, поки він не покличе, а сам продовжив розпивати з потерпілим алкогольні напої з метою довести останнього до стану сильного алкогольного сп`яніння, щоб позбавити можливості чинити опір.

16 серпня 2014 року близько 01 год. 00 хв. ОСОБА_7 напав на ОСОБА_11 та, утримуючи його, покликав ОСОБА_6 і попросив його подати ножа, а коли той його подав завдав ним 17 ударів по різних частинах тіла потерпілого, а ще наніс по голові потерпілого до 4 ударів скляною попільницею та 10 ударів кулаками і ногами, заподіявши йому легкі й середньої тяжкості тілесні ушкодження, та, не узгоджуючи свої дії із ОСОБА_6 , задушив потерпілого руками, умисно позбавивши життя, після чого засуджені заволоділи золотими каблучкою, перснем та мобільним телефоном потерпілого, загальною вартістю 4584,46 грн.

Після цього, з метою приховати тіло ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 віднесли його за 150 м від будинку та скинули з містка на АДРЕСА_2 , де його згодом знайшли перехожі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги та просив залишити судові рішення без зміни, пояснення захисника та засудженого на підтримку касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки судів про винність засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Судові рішення відповідають вимогам ст.ст. 374, 420 КПК України, є законними та вмотивованими.

Судами правильно зроблений висновок на підставі показань самого засудженого ОСОБА_6 про обставини вчинення злочину, які він давав у судовому засіданні.

Так, ОСОБА_6 , як убачається з матеріалів провадження та його показань в суді першої інстанції, не заперечував, що на прохання свого дядька ОСОБА_7 , подавав останньому ножа, коли він бив потерпілого, а також знімав обручку з пальця останнього, та допомагав ОСОБА_7 загортати тіло ОСОБА_6 в простирадло, виносити за межі будинку та скидати з містка, що побачили свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Ураховуючи наведене, безпідставними є доводи захисника ОСОБА_5 про відсутність попередньої змови між засудженими, оскільки ОСОБА_6 вищезазначені активні дії засудженого та його допомога ОСОБА_7 свідчать саме про попередню змову на заволодіння майном потерпілого шляхом розбою.

До того ж, як правильно встановили суди, ОСОБА_6 в будь-який момент мав змогу відмовитися від вчинення злочину, втекти та викликати швидку допомогу і працівників міліції, однак не зробив цього.

При цьому, на час вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_6 міг в повній мірі розуміти значення своїх дій, міг керувати ними, правильно сприймати обставини вчиненого, та в стані фізіологічного афекту чи іншому емоційному стані, що суттєво б вплинуло на розуміння ним характеру вчиненого, не перебував, ознак психічного захворювання або інших психічних розладів не виявляв, що встановлено згідно акта експерта № 446 від 3 вересня 2014 року.

Безпідставними є доводи захисника про те, що апеляційний суд вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, зробивши висновок про те, що сліди крові останнього на руків`ї ножа свідчать про нанесення ним потерпілому тілесних ушкоджень.
Так, органом досудового розслідування ОСОБА_6 ставилося за вину вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, і вказане обвинувачення суд першої інстанції визнав доведеним.

При цьому, сам ОСОБА_6 не заперечував того, що тримав в руках ніж та передавав його ОСОБА_7 , а отже приймав участь у реалізації спільного умислу на вчинення вищезазначеного злочину.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КК України.

Отже, даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.

Розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора та обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання засудженому ОСОБА_6 й приймаючи рішення про необхідність скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до тяжких, конкретні обставини вчинення злочину, характер та спосіб вчиненого, роль засудженого у вчиненні злочину та його постзлочинну поведінку.

Одночасно апеляційним судом було враховано й те, що засуджений є таким, що не має судимостей, однак до нього застосовувались заходи виховного характеру, його щире каяття, дані про особу ОСОБА_6 , який, окрім позитивних характеристик, має ряд негативних характеристик за місцем навчання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а тому, враховуючи усі ці дані в сукупності, а також ті, на які є посилання у касаційній скарзі, апеляційний суд правильно призначив засудженому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, тобто більш м`яке, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 187 КК України.

Таким чином, апеляційний суд врахував усі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу засудженого, що позитивно його характеризують, в тому числі й ті, з якими захисник пов`язує свої касаційні вимоги.

За таких обставин слід визнати, що призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів, а підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначає захисник у касаційній скарзі, не вбачається, як і не вбачається підстав для пом`якшення покарання чи звільнення від його відбування.

На думку колегії суддів, в процесі досудового розслідування та судового розгляду по кримінальному провадженню істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли вплинути на вирішення питання про винуватість засудженого ОСОБА_6 або правильність застосування кримінального закону не допущено.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

постановила:
Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 5 листопада 2015 року та вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3