№ 1-кп/756/170/16
У Х В А Л А
підготовчого судового засідання
1 лютого 2016 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
представника потерпілого - ОСОБА_6 ,
провівши у відкритому судовому засіданні в м. Києві підготовче судове засідання за обвинувальним актом стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шешори Косівського району Івано-Франківської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, працюючого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
що обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 372 КК України,
в с т а н о в и в:
як указано в обвинувальному акті (дослівно), ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, будучи призначеним 16 січня 2012 року наказом начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області №41-ос на посаду начальника слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області, відповідно до статті 22 КПК України 1960 року був зобов`язаний вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність, статті 67 КПК України 1960 року - оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, статті 113 КПК України 1960 року, - негайно приступити до провадження слідства в порушеній ним чи переданій йому справі, статті 114 КПК України 1960 року - при провадженні досудового слідства про спрямування слідства і про провадження слідчих дій приймати всі рішення самостійно, за винятком випадків, коли законом передбачено одержання згоди від суду (судді) або прокурора, і несе повну відповідальність за їх законне і своєчасне проведення, по розслідуваних ним справах вправі давати органам дізнання доручення і вказівки про провадження розшукових та слідчих дій і вимагати від органів дізнання допомоги при провадженні окремих слідчих дій, які є обов`язковими, постанови, винесені відповідно до закону в кримінальній справі, яка перебуває в його провадженні, є обов`язковими для виконання всіма підприємствами, установами і організаціями, посадовими особами і громадянами, ст. 114-1 КПК України 1960 року - зобов`язаний здійснювати контроль за своєчасністю дій слідчих по розкриттю злочинів і запобіганню їм, вживає заходів до найбільш повного, всебічного і об`єктивного провадження досудового слідства в кримінальних справах, має право перевіряти кримінальні справи, давати вказівки слідчому про провадження досудового слідства, про притягнення як обвинуваченого, про кваліфікацію злочину та обсяг обвинувачення, про направлення справи, про провадження окремих слідчих дій, передавати справу від одного слідчого іншому, доручати розслідування справи декільком слідчим, а також брати участь у провадженні досудового слідства та особисто провадити досудове слідство, користуючись при цьому повноваженнями слідчого та основних функціональних обов`язків керівного та особового складу слідчого відділу Управлінця Служби безпеки України в Харківській області, - уповноважений здійснювати керівництво слідчим процесом у відділі, планувати, координувати та контролювати заходи службової діяльності, організовувати і забезпечувати розслідування відділом кримінальних справ про злочини, віднесені до підслідності слідчих органів Служби безпеки України.
Згідно зі статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до статті 2 КПК України 1960 року - завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний, статті 5 КПК України 1960 року - ніхто не може бути притягнутий як обвинувачений інакше ніж на підставах і в порядку, встановлених законом, статті 64 КПК України 1960 року - при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню; подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину; обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання; характер і розмір шкоди, завданої злочином, статті 68 КПК України 1960 року - як свідок може бути викликана кожна особа, про яку є дані, що їй відомі обставини, які відносяться до справи, та допитана про обставини, які підлягають встановленню по даній справі, у тому числі про факти, що характеризують особу обвинуваченого або підозрюваного, та його взаємовідносини з ними, при цьому не можуть бути доказами дані, повідомлені свідком, джерело яких невідоме та якщо показання свідка базуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані, статті 131 КПК України 1960 року - коли є досить доказів, які вказують на вчинення злочину певною особою, слідчий виносить мотивовану постанову про притягнення цієї особи як обвинуваченого.
Санкція частини 5 статті 191 КК України передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.
Санкція частини 2 статті 366 КК України передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Санкція частини 3 статті 212 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятнадцяти тисяч до двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.
Відповідно до статті 12 КК України злочин, передбачений частиною 5 статті 191 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, злочин, передбачений частиною 3 статті 212 КК України - до тяжких злочинів, а злочин, передбачений частиною 2 статті 366 КК України - до злочинів середньої тяжкості.
23 вересня 2011 року ОСОБА_9 доручено проведення досудового слідства у кримінальній справі № 660, яка 16 січня 2012 року, після надходження до слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області, зареєстрована під № 2310 щодо ОСОБА_10 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, 80-1, ст. 19, ст. 80-1 КК України 1960 року, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 27 ст. 212 КК України.
17 січня 2012 року відповідно до статті 113 КПК України 1960 року начальник слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області ОСОБА_9 прийняв до свого провадження кримінальну справу №2310 щодо ОСОБА_10 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, 80-1, ст. 19, ст. 80-1 КК України 1960 року, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 27 ст. 212 КК України, та приступив до проведення досудового слідства в ній.
20 січня 2012 року начальник слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області ОСОБА_9 , перебуваючи в Управлінні Служби безпеки України в Харківській області, що знаходиться за адресою: місто Харків, вулиця Мироносицька, 2, порушуючи вимоги статті 62 Конституції України, статті 2, 5, 22, 64, 67, 68, 131 КПК України 1960 року, умисно не вживаючи у кримінальній справі №2310 всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, прийняв рішення - виніс постанову про притягнення ОСОБА_10 , як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України - організація заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України - організація закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України - організація умисного ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчиненого службовою особою підприємства, незалежно від форм власності, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, ч. 3 ст. 212 КК України - умисного ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчиненого особою, яка зобов`язана їх сплачувати, що призвело до фактичного ненадходження до бюджетів коштів в особливо великих розмірах, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України - організація службового підроблення, тобто внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, складання та видачі завідомо неправдивих офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки, при цьому достовірно знаючи про відсутність у даній кримінальній справі доказів для притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України, та фактичних даних, які підтверджували, що ОСОБА_10 з 1 січня 1997 року являлася службового особою, організувала заволодіння бюджетними коштами, замах на заволодіння бюджетними коштами, умисне ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки шляхом розроблення та впровадження злочинного плану на заволодіння бюджетними коштами, визначення конкретної ролі кожному з виконавців для досягнення єдиного злочинного умислу та надання вказівок ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Цього ж дня, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 , достовірно знаючи про відсутність у кримінальній справі № 2310 доказів, якіпідтверджували вчинення ОСОБА_10 злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України та фактичних даних щодо організації ОСОБА_10 заволодіння бюджетними коштами, замаху на заволодіння бюджетними коштами, умисного ухилення від сплати податків та службового підроблення, прибув до Качанівської виправної колонії № 54 Харківської області, що знаходиться за адресою: м. Харків, провулок Вишневий, будинок 16, де в проміжок часу з 12 години 30 хвилин до 13 години в приміщенні дільниці слідчого ізолятора у присутності слідчого групи слідчих підполковника юстиції ОСОБА_15 та захисника ОСОБА_16 пред`явив ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України у кримінальній справі № 2310 та вручив копію відповідної постанови, тим самим притягнув завідомо невинного до кримінальної відповідальності, поєднане з обвинуваченням у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину.
Згідно пред`явленого обвинувачення, начальник слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області ОСОБА_9 , у постанові про притягнення ОСОБА_10 як обвинуваченого від 20.01.2012, як об`єктивну сторону вчинених ОСОБА_10 злочинів вказав про те, що вона з 1 січня 1997 року, після обрання її народним депутатом України, всупереч наказу №1-К про звільнення, фактично продовжувала виконувати обов`язки президента промислово-фінансової компанії з іноземними інвестиціями «Єдині енергетичні системи України» (далі - ПФК «ЄЕСУ»), що полягало в підписанні нею в цьому статусі документів товариства та здійснення керівництва його господарською діяльністю, будучи організатором злочинів, діючи на виконання попередньо розробленого плану, надавала вказівки службовим особам з числа керівників очолюваного та контрольованого нею ПФК «ЄЕСУ», а саме ОСОБА_11 , який з 6 грудня 1995 року по 24 вересня 1998 року обіймав посаду генерального директора указаного товариства, ОСОБА_14 , яка у період з 9 грудня 1996 року до 2001 року обіймала посаду головного бухгалтера, ОСОБА_12 , який з 22 січня по 2 лютого 1996 року обіймав посаду заступника генерального директора, а з 2 лютого 1996 року по 15 січня 1999 року посаду першого заступника генерального директора та з 15 січня 1999 року по 20 березня 2000 року посаду голови правління ПФК «ЄЕСУ», а також ОСОБА_13 , яка з 25 листопада 1995 року по 8 грудня 1996 року обіймала посаду головного бухгалтера та з 8 грудня 1996 року по 8 вересня 1999 року головного бухгалтера відділу зовнішньоекономічних розрахунків ПФК «ЄЕСУ», про внесення ними у період з січня по жовтень 1997 року до графи «10» у декларації з податку на добавлену вартість завідомо неправдивих відомостей щодо суми податку на добавлену вартість, що підлягають відшкодуванню з держанного бюджету на користь ПФК «ЄЕСУ», та подальшому їх подану до податкових органів.
При цьому, з метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на штучне створення доказів обвинувачення, а саме неправильне тлумачення фактів та подій, ОСОБА_9 у постанові від 20.01.2012 умисно вказав, що ОСОБА_10 є службовою особою за відсутності доказів у кримінальній справі №2310 щодо наявності у останньої під час перебування на посаді президента ПФК «ЄЕСУ» організаційно - розпорядчих або адміністративно - господарських функцій, у тому числі повноважень щодо надання вказівок службовим особам ПФК «ЄЕСУ» на формування та подачу до податкових органів від указаного товариства декларацій з податку на добавлену вартість та фактичне продовження виконання останньою вказаних функцій після обрання її народним депутатом України.
Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на штучне створення доказів, а саме неправильне тлумачення фактів і подій та іншу фальсифікацію доказів, ОСОБА_9 , усвідомлюючи очевидність того, що притягує до кримінальної відповідальності завідомо невинного, достовірно знаючи про відсутність в матеріалах кримінальної справи № 2310 протоколів допиту службових осіб ПФК «ЄЕСУ», а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яким, згідно обвинувачення від 20.01.2012, ОСОБА_10 надавала вказівки про внесення завідомо неправдивих відомостей про суми податку на добавлену вартість, що підлягають відшкодуванню з державного бюджету на користь ПФК «ЄЕСУ» до декларацій з податку на добавлену вартість. та подальшу подачу їх до податкових органів, та інших доказів підтверджуючих факт організації ОСОБА_10 заволодіння бюджетними коштами, замаху на заволодіння бюджетними коштами, умисного ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, службового підроблення, які мають істотне значення у кримінальній справі для всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, та обставин, що викривають чи виправдують обвинуваченого, та, як наслідок, відсутність в діях ОСОБА_10 складу інкримінованих їй злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України, а також те, що ОСОБА_10 не являлася службовою особою ПФК «ЄЕСУ» з 1 січня 1997 року, умисно, для досягнення своєї мети, направленої на притягнення завідомо невинної особи до кримінальної відповідальності, не вжив заходів щодо виклику та допиту як свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , та у подальшому відмовив у задоволені клопотань ОСОБА_10 та її захисників від 22 та 26 березня 2012 року щодо допиту ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 постановами від 27 та 28 березня 2012 року, та не включив вказаних осіб в обвинувальний висновок до списку свідків, що підлягають виклику у судове засідання.
Такі дії ОСОБА_9 орган досудовогорозслідування кваліфікував за ч. 2 ст. 372 КК України як притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності слідчим, поєднане з обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, поєднане зі штучним створенням доказів обвинувачення та іншою фальсифікацією.
Прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.
Захисник ОСОБА_4 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору. При цьому, послався на те, що слідчим усупереч ухвал слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року та 31 березня 2015 року не допитано свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , ОСОБА_21 й ОСОБА_22 , хоча свідок ОСОБА_17 особисто прибув на допит, однак з невідомих причин допитаний так і не був. Окрім того, захисник також посилається на те, що слідчим також не виконано ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року, якою було зобов`язано слідчого оглянути та приєднати до кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 матеріали кримінальної справи №2310 стосовно ОСОБА_10 у кількості 84 томів. Таке ігнорування рішень слідчого судді, як указано в клопотанні, зокрема, не приєднання до кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 матеріалів кримінальної справи №2310 стосовно ОСОБА_10 у кількості 84 томів обмежило сторону захисту в ознайомленні з усіма томами матеріалів кримінального провадження, оскільки, у такому випадку, загальна кількість томів кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 склала б 124 томи, а не 40 томів. Зазначені обставини, на думку захисника, свідчать про те, що слідчим не було закінчено досудове розслідування відповідно до вимог КПК України, досудове розслідування проведено неповно, однобічно та порушено право ОСОБА_9 на захист. Також, захисник указав, що в обвинувальному акті не зазначено конкретні ознаки спрямованості умислу і мотиву дій обвинуваченого ОСОБА_9 , що характеризують суб`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 372 КК України.
Захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_9 також просили повернути прокурору обвинувальний акт.
Прокурор, заперечивши стосовно клопотання захисника про повернення обвинувального акту, зазначив, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Окрім того, під час досудового розслідування слідчий у повному обсязі виконав ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року та 31 березня 2015 року стосовно допиту свідків, деякі з яких не було допитано з об`єктивних причин, зокрема, ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , ОСОБА_21 й ОСОБА_22 . Також, слідчий неодноразово звертався до слідчого судді з клопотанням про надання тимчасового доступу до кримінальної справи №2310 щодо ОСОБА_10 з можливістю її вилучення, однак отримував лише тимчасовий доступ до зазначеної справи. Разом з тим, на думу прокурора, сторона захисту не позбавлена можливості надати матеріали кримінальної справи №2310 безпосередньо суду для відстоювання своєї позиції.
Представник потерпілої ОСОБА_6 просив призначити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 до судового розгляду та залишити клопотання захисника без задоволення. При цьому указав, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, у ньому зазначено всі обставини, визначені зазначеною статтею. Однак, чинним КПК України не передбачено розгляд судами питання щодо неповноти та неправильності досудового розслідування, у тому числі й стосовно виконання чи невиконання слідчим певних слідчий дій. У той же час, на думку представника, сторона захисту вже ознайомлена у повному обсязі з матеріалами кримінальної справи №2310 й не позбавлена можливості, після надання відповідного доступу стороні обвинувачення, використовувати ці матеріали безпосередньо у суді при розгляді кримінального провадження по суті.
Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.
Так, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.
У відповідності до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.
При цьому, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним і конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 91 КПК України в обвинуваченні повинні бути зазначені форма вини, мотив і мета вчинення злочину.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 червня 1990 року, зі змінами та доповненнями, обвинувачення повинно бути сформульовано з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскін проти Австрії» №9783/82 п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.
Разом з тим, при викладені формулювання обвинувачення слідчим та прокурором цих вимог не дотримано.
Так, запропоноване органом досудового розслідування формулювання обвинувачення не містись повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення. Деталі ж вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.
Натомість, викладене в обвинувальному акті обвинувачення, його формулювання та приведені фактичні обставини злочину, свідчать про те, що наведені обставини, що характеризують суб`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 372 КК України, є незрозумілими, оскільки слідчим не зазначені конкретні ознаки спрямованості умислу і мотиву дій обвинуваченого.
Так, як указано в обвинуваченні, ОСОБА_9 , порушуючи вимоги статті 62 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 22, 64, 67, 68, 131 КПК України 1960 року, прийняв рішення - виніс постанову про притягнення ОСОБА_10 , як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України, а в подальшому, прибувши до Качанівської виправної колонії №54 Харківської області, пред`явив ОСОБА_10 обвинувачення та вручив копію відповідної постанови, тим самим притягнув завідомо невинного до кримінальної відповідальності, поєднане з обвинуваченням у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину.
При цьому, таке твердження про притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності, як убачається з акту, ґрунтується на тому, що ОСОБА_9 умисно не вживав у кримінальній справі №2310 всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, та достовірно знав про відсутність у даній кримінальній справі доказів для притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності та фактичних даних, які підтверджували, що ОСОБА_10 з 1 січня 1997 року являлася службового особою, організувала заволодіння бюджетними коштами, замах на заволодіння бюджетними коштами, умисне ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки шляхом розроблення та впровадження злочинного плану на заволодіння бюджетними коштами, визначення конкретної ролі кожному з виконавців для досягнення єдиного злочинного умислу та надання вказівок ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Разом з тим, в обвинуваченні не зазначено та не конкретизовано обставин, які б вказували на те, що ОСОБА_9 достовірно знав про відсутність у даній кримінальній справі доказів для притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності, а у зв`язку з цим, і що він, діючи умисно, притягає до кримінальної відповідальності саме невинну особу. Формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 372 КК України, фактично містить процесуальні дії слідчого та лише опис диспозиції інкримінованої йому статті.
Не вживання ОСОБА_9 у кримінальній справі №2310 всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, з метою виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, без конкретизації та деталізації таких дій, на думку суду, не можуть свідчити про наявність у ОСОБА_9 умислу саме на вчинення злочину, передбаченого ст. 372 КК України.
У подальшому, орган досудового розслідування в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_9 вказав про те, що останній, продовжив свої злочинні дії, направлені на штучне створення доказів, а саме неправильне тлумачення фактів і подій та іншу фальсифікацію доказів.
Разом з тим, у чому полягає таке неправильне тлумачення фактів і подій, а також інша фальсифікація доказів обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 не містить, оскільки ОСОБА_23 не вмінено підроблення документів, що є доказами у кримінальній справі, підміну або знищення речових доказів тощо.
При цьому, зазначаючи про те, що ОСОБА_9 продовжив свої злочинні дії, направлені на штучне створення доказів, а саме неправильне тлумачення фактів і подій та іншу фальсифікацію доказів, орган досудового розслідування не вказав, коли саме у ОСОБА_9 виник цей умисел, оскільки попередні дії обвинуваченого таких ознак, що кваліфікують його дії, не містили.
Також, суд звертає увагу на те, що обвинувачення стосовно ОСОБА_9 містить істотні суперечності.
Так, органом досудового розслідування вказано про те, що ОСОБА_9 (дослівно) достовірно знав про відсутність у даній кримінальній справі доказів для притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності та те, що ОСОБА_10 з 1 січня 1997 року не являлася службового особою ПФК «ЄЕСУ».
У той же час, орган досудового розслідування, наводячи текст пред`явленого ОСОБА_9 . ОСОБА_10 обвинувачення вказав (дослівно) у постанові про притягнення ОСОБА_10 як обвинуваченого від 20.01.2012, як об`єктивну сторону вчинених злочинів ОСОБА_9 вказав про те, що ОСОБА_10 з 1 січня 1997 року, після обрання її народним депутатом України, всупереч наказу №1-К про звільнення, фактично продовжувала виконувати обов`язки президента ПФК «ЄЕСУ».
Тобто, орган досудового розслідування в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_9 одночасно вмінив обвинуваченому дві взаємовиключні обставини.
У зв`язку з цим, суд вважає, що обвинувачення ОСОБА_9 з посиланням на те, що останній достовірно знав про те, що ОСОБА_10 з 1 січня 1997 року являлася саме службового особою ПФК «ЄЕСУ», є не логічним.
Окрім того, викладаючи обвинувачення ОСОБА_9 саме таким чином, зокрема, вказуючи про відсутність у кримінальній справі №2310 доказів для притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності та фактичних даних, які підтверджували, що ОСОБА_10 з 1 січня 1997 року являлася службового особою, організувала заволодіння бюджетними коштами, замах на заволодіння бюджетними коштами, умисне ухилення від сплати податків, що входять в систему оподаткування, службове підроблення, що спричинило тяжкі наслідки шляхом розроблення та впровадження злочинного плану на заволодіння бюджетними коштами, визначення конкретної ролі кожному з виконавців для досягнення єдиного злочинного умислу та надання вказівок ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , орган досудового розслідування фактично змушує суд встановлювати наявність або відсутність певних юридично значимих фактів у кримінальній справі №2310 за обвинуваченням ОСОБА_10 , тобто здійснювати судовий розгляд кримінальної справи, яка не перебуває у провадженні суду, що прямо суперечить ст. 337 КПК України.
Також, відповідно до п. 1.2. Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність №1-15/99), притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Як убачається з документів, що були долучені стороною захисту до клопотання про повернення обвинувального акту, 10 листопада 2011 року старший слідчий з ОВС УРОВС ГСУ ДПС України притягнув ОСОБА_10 як обвинуваченого у вчиненні тих же злочинів щодо тих же фактичних обставин, що і 20 січня 2012 року начальник слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області ОСОБА_9 .
Зважаючи на викладене, суд вважає, що органом досудового розслідування в обвинувальному акті не зазначено конкретні ознаки спрямованості умислу і мотиву дій обвинуваченого ОСОБА_9 , що характеризують суб`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 372 КК України.
Таким чином, наведені обставини, на думку суду, зокрема, така неконкретність та нелогічність формулювання обвинувачення, що викладено в обвинувальному акті, та яке пред`явлено ОСОБА_9 , у разі призначення кримінального провадження до розгляду, унеможливлять виконання судом вимог ст. 348 КПК України щодо роз`яснення особі суті обвинувачення.
Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акту додається, у тому числі, реєстр матеріалів досудового розслідування.
Згідно з ч. 2 ст. 109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
У відповідності до ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акту прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити учасникам про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Як убачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, 21 травня 2015 року захиснику ОСОБА_4 , а також потерпілій та її представнику було здійснено повідомлення у порядку ст. 290 КПК України (реєстр №№ 1679, 1680). У подальшому, як слідує з реєстру, учасникам було надано матеріали кримінального провадження на ознайомлення (реєстр №№ 1699-1720).
Однак, після проведення зазначених процесуальних дій, якими, згідно зі ст. 290 КПК України, завершується досудове розслідування та які є підставою лише для звернення до суду з обвинувальним актом, без постанови про відновлення досудового розслідування, 7 липня 2015 року слідчим проведено допит свідків та одночасний допит свідків з підозрюваним (реєстр №№ 1723-1725).
При цьому, повідомлення підозрюваного ОСОБА_9 та його захисників про закінчення досудового розслідування відбулося, як видно з реєстру, 9 липня 2015 року (реєстр № 1729), що прямо суперечить вимогам ст. 290 КПК України, оскільки надання доступу до матеріалів досудового розслідування відбувається лише після повідомлення учасників про завершення досудового розслідування.
У подальшому, реєстр знову містить протоколи надання доступу до матеріалів досудового розслідування, однак повідомлення потерпілої та її представника про закінчення досудового розслідування, як така процесуальна дія, взагалі відсутня в реєстрі.
Крім того, в реєстрі матеріалів досудового розслідування, де містятьсявид заходу забезпечення кримінального провадження, дата і строк його застосування, зазначено ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року про часткове задоволення скарги сторони захисту на бездіяльність слідчого.
Разом з тим, зазначений реєстр у супереч вимогам ч. 2 ст. 109 КПК України не містить всіх реквізитів процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування, зокрема, процесуального рішення на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року, якою було зобов`язано слідчого оглянути та приєднати до кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 матеріали кримінальної справи №2310 стосовно ОСОБА_10 , згідно з клопотанням захисників від 7 липня 2015 року.
У зв`язку з цим, суд погоджується з доводами сторони захисту, що не виконання слідчим ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року, якою було зобов`язано слідчого оглянути та приєднати до кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 матеріали кримінальної справи №2310 стосовно ОСОБА_10 , згідно з клопотанням захисників від 7 липня 2015 року, істотно порушило право обвинуваченого ОСОБА_9 на захист.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки містить неконкретне та нелогічне формулювання обвинувачення, істотне порушення права обвинуваченого ОСОБА_9 на захист, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 слід повернути прокурору, як такий, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Ураховуючи викладене, керуючись ст.ст. 314 317 КПК України, суд
у х в а л и в:
повернути прокурору обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 372 КК України.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва, через Оболонський районний суд м. Києва протягом 7 днів з моменту її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя