У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вищий спеціалізований суд України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши у судовому засіданні 08 вересня 2015 року у м. Києві касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2015 року про відмову у задоволенні його клопотання про звільнення від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України 1960 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Київського міського суду від 02 червня 1997 року ОСОБА_4 засуджено:

- за ч. 3 ст. 222 КК України 1960 року на 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- за ст. 17, ч. 2 ст. 215-З КК України 1960 року на 3 роки позбавлення волі;

- за ст. 19, п. "а" ст. 93 КК України 1960 року на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- за п.п. "г", "ж" ст. 93 КК України 1960 року до смертної кари - розстрілу.

На підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів ОСОБА_4 призначено смертну кару - розстріл з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст. 43 КК України 1960 року за сукупністю вироків остаточно призначено смертну кару - розстріл з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 31 липня 1997 року вирок Київського міського суду від 02 червня 1997 року щодо ОСОБА_4 змінено: виключено із вироку засудження ОСОБА_4 за ст. 19, п. "а" ст. 93 КК України 1960 року та постановлено вважати його засудженим за сукупністю злочинів, передбачених п.п. "г", "ж" ст. 93; ч. 3 ст. 222; ч. 2 ст. 140; ст. 17, ч. 2 ст. 215-3 КК України 1960 року і за сукупністю вироків до смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. У решті вирок залишено без зміни.

Вирок звернуто до виконання 11 грудня 1997 року.

Ухвалою Київського міського суду від 22 серпня 2000 року вирок Київського міського суду від 02 червня 1997 року щодо ОСОБА_4 приведений у відповідність із Законом України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» та ухвалено ОСОБА_4 вважати засудженим за п.п. "г", "ж" ст. 93 КК України до довічного позбавлення волі та за сукупністю злочинів, передбачених п.п. "г", "ж" ст. 93; ч. 3 ст. 222; ч. 2 ст. 140; ст. 17, ч. 2 ст. 215-3 КК України 1960 року на підставі ст. 42 КК України 1960 року - до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст. 43 КК України 1960 року - до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2015 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звільнення на підставі ст. 49 КК України 1960 року від призначеного покарання.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на те, що вирок Київського міського суду від 02 червня 1997 року, який був змінений ухвалою Київського міського суду від 22 серпня 2000 року, не був звернутий до виконання в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК України 1960 року, належним розпорядженням про вступ вироку зі змінами в законну силу, з направленням такого розпорядження до установи виконання покарання, а тому строк давності виконання вироку закінчився ЗІ липня 2007 року, при цьому він не ухилявся від відбування покарання та не вчинив нового злочину. Вважає, що його клопотання мало розглядатися не колегією суддів, а суддею апеляційного суду одноособово. Просить звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 49 КК України 1960 року по закінченню строку давності виконання обвинувального вироку або замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення скарги та вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до вимог п. 14 ч. 1 ст. 537; ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК України 2012 року питання про всякого роду сумніви та протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються за клопотанням засудженого судом, який ухвалив вирок.

Оскільки вирок щодо ОСОБА_4 від 02 червня 1997 року ухвалив Київський міський суд, як суд першої інстанції, у складі колегії суддів, то Апеляційний суд міста Києва згідно з вимогами ст. 31 КПК України 2012 року, у складі трьох професійних суддів, здійснив розгляд клопотання засудженого про звільнення його на підставі ст. 49 КК України 1960 року від відбування покарання у зв'язку із закінченням строків давності виконання вироку.

З долученої до скарги копії оскаржуваної ухвали убачається, що на виконання Закону України від 22 лютого 2000 року, яким внесено зміни до Кримінального Кодексу України, зокрема, виключена ст. 24 КК України 1960 року, що передбачала застосування смертної кари, а також доповнено цей Кодекс статтею 25-2, яка передбачає покаранням у виді довічного позбавлення волі, судова колегія у кримінальних справах Київського міського суду ухвалою від 22 серпня 2000 року привела у відповідність з новим законом вирок Київського міського суду від 02 червня 1997 року щодо ОСОБА_4 та знизила до максимальної межі покарання, призначене за вироком у виді смертної кари - розстрілу до довічного позбавлення волі у відповідності до положень ст. 54 КК України 1960 року, в порядку ст. 405-1 КПК України 1960 року, що регламентує порядок виконання закону, який звільняє від покарання або пом'якшує покарання на стадії виконання вироку та за своїм змістом не є зміною вироку суду.

Дана ухвала направлена 29 серпня 2000 року начальнику Київського слідчого ізолятора, у тому числі для вручення засудженому ОСОБА_4, який отримав її 28 серпня 2000 року.

Отже, висновок суду про те, що застосування Закону України від 22 лютого 2000 року на стадії виконання вироку щодо ОСОБА_4, який набрав законної сили та звернутий до виконання 11 грудня 1997 року, не потребує додаткового звернення до виконання ухвали суду відносно нього від 22 серпня 2000 року, є законним і обґрунтованим.

Зі змісту скарги убачається, що у скарзі не наведено належним чином умотивованих, переконливих доводів на обґрунтування того, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, з урахуванням положень статей 412, 413 КПК України.

Отже, з касаційної скарги, наданих копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3