УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/6277/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.402, ч.1 ст.408 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №274/6277/14-к за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , -
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.402, ч.1 ст.408 КК України,
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить змінити вирок Бердичівського міськрайонного суду від 17.06.2015 р., оскільки призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та призначити йому більш м`яке покарання ніж передбачено законом із відбуванням його з випробуванням, у відповідності до положень ст.75 КК України. При цьому, звертає увагу на те, що повністю визнає свою вину та щиро кається за вчиненому, не ухилявся від слідства і суду, допомагав слідству в розкритті злочину, раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно, вдівець та має на утриманні хвору матір. Підсумовуючі наведене, рахує, що зазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості ним вчиненого та характеризують його як особу, що не є суспільно небезпечною для оточуючих, а тому вважає, що його виправлення можливе без позбавлення або обмеження його волі.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.402, ч.1 ст.408 КК України та призначено покарання:
-за ч.1 ст.402 КК України - 1 рік позбавлення волі на строк;
-за ч.1 ст.408 КК України - 2 роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обвинуваченому ОСОБА_9 , визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Початок строку відбуття призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 визначено обчислювати з дня приведення вироку до виконання.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_9 - не обрано.
Питання про речові докази вирішено відповідно до норм ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 19 березня 2014 року молодшого сержанта запасу ОСОБА_9 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року та в той же день було направлено для проходження військової служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .
19 березня 2014 року наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 №59 молодшого сержанта ОСОБА_9 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду головного сержанта першого взводу звукометричної розвідки батареї звукометричної розвідки військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .
15 серпня 2014 року наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 № 2 молодшого сержанта ОСОБА_9 зараховано до списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 та призначено на посаду головного сержанта першого взводу звукометричної розвідки батареї звукометричної розвідки, і відповідно до статей 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до статей 17, 65, 68 Конституції України, статей 11, 16, 30, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ОСОБА_9 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України, законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Відповідно до вимог статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників до підлеглих без приниження їх особистої гідності, та зобов`язує додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів.
Однак молодший сержант ОСОБА_9 під час проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період вирішив стати на злочинний шлях і, діючи умисно, відкрито відмовився виконувати наказ начальника та самовільно залишив військову частину без поважних причин з метою ухилення від військової служби.
Так, 24 вересня 2014 року на території військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , виконуючим обов`язки командира дивізіону військової частини - польова пошта НОМЕР_2 майором ОСОБА_10 було доведено до особового складу вказаного дивізіону, в тому числі ОСОБА_9 , письмовий наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 про відправку 24 вересня 2014 року військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, в тому числі ОСОБА_9 , до військової частини НОМЕР_4 (місце дислокації - АДРЕСА_4 ) для формування позаштатної інженерно-будівельної роти.
Однак 24 вересня 2014 року військовослужбовець першого взводу звукометричної розвідки батареї звукометричної розвідки військової частини - польова пошта НОМЕР_2 молодший сержант ОСОБА_9 в порушення вимог статей 19, 65, 68 Конституції України, статей 11, 16, 30, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не зважаючи на можливий факт настання дисциплінарної та кримінальної відповідальності за невиконання наказу, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, у відкритій та категоричній формі відмовився виконати наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 , повідомивши про відмову їхати 24 вересня 2014 року до військової частини НОМЕР_4 (місце дислокації - АДРЕСА_4 ).
Крім того, 24 вересня 2014 року о 16 год. 30 хв. молодший сержант ОСОБА_9 , перебуваючи на території військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , в порушення статей 17, 65, 68 Конституції України, статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом та з метою ухилитися від військової служби, знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та самовільно залишив без поважних причин місце несення військової служби, після чого продовжує проводити час на власний розсуд та до військової частини більше не повертався.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.402, ч.1 ст.408 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурорів, які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 доводи на пом`якшення покарання не можна визнати обґрунтованими.
Вирішуючи питання призначення покарання, суд першої інстанції виходив з вимог ст.65 КК України, ступеню тяжкості вчинених злочинів, даних про особу обвинуваченого та з урахуванням всіх обставин справи.
ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочинів середньої тяжкості, передбачених ч.1 ст.402 КК України непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, ч.1 ст.408 КК України дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби. Суд першої інстанції у вироку в повній мірі врахував обставини вчинення злочинів, їх суспільну небезпечність та тяжкість, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
Викладені в апеляційній скарзі доводи на пом`якшення покарання і застосування вимог ст.75 КК України, а так само і докази, які містяться в матеріалах провадження, щодо особи обвинуваченого, зокрема те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за час проходження військової служби зарекомендував себе з негативної сторони, офіційно не працює, протягом останнього часу проживає в с. Бистрик і доглядає за своєю матір`ю, яка має хворобливий стан здоров`я, достатньо були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання. На час ухвалення судом першої інстанції вироку обвинувачений ОСОБА_9 свою вину не визнавав, обставини, що пом`якшували б або обтяжували його покарання були відсутні.
Натомість, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав. Проте, аналізуючи зміст апеляційної скарги в частині визнання обвинуваченим своєї вини, апеляційний суд звертає увагу на відсутність необхідних ознак для висновку про його щире каяття та вважає, що таке визнання пов`язане лише з метою пом`якшення йому покарання.
Не достатньо обґрунтованими є твердження обвинуваченого ОСОБА_9 , що вчинення ним кримінальних правопорушень пов`язано з хворобливим станом здоров`я його матері. Так, на час вчинення ним злочинів 24 вересня 2014 року, документальних даних про хворобливість його матері в матеріалах провадження немає. З наданих обвинуваченим до апеляційного суду документів вбачається, що його матір було прооперовано 10 листопада 2014 року, тобто майже через 2 місяці після вчинення ним злочинних дій. Документально не підтверджено, що матір обвинуваченого дійсно за станом здоров`я потребувала та потребує стороннього догляду. З приводу наявності поважних причин для залишення військової частини обвинувачений у встановленому порядку не звертався до свого безпосереднього керівництва та після самовільного залишення частини більше назад не повертався.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що обвинувачений умисно вчинив непокору та дезертирство в особливий період функціонування Збройних Сил України, а саме - під час заходів часткової мобілізації на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», тобто, в час крайньої необхідності виконання завдання по збереженню суверенітету і територіальної цілісності України, а, отже, його дії мають підвищену суспільну небезпеку.
В мотивувальній частині вироку суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що враховуючи необхідність досягнення мети покарання у виді запобігання вчиненню нових злочинів іншими особами, що за обставин скоєння злочинів ОСОБА_9 , за яких він самостійно визначив собі поважність причини невиконання наказу командира і самовільно залишив військову частину, не повернувшись для проходження військової служби, коли йому повідомлено, що такими діями він вчиняє злочин, в той час як інші мобілізовані військовослужбовці продовжили виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, і вказане, якщо залишиться без відповідного покарання може призвести не лише до не запобігання вчиненню злочинів, а навпаки до прикладу іншим військовослужбовцям, суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Судом першої інстанції призначено обвинуваченому покарання в межах інкримінованих йому санкцій ч.1 ст.402, ч.1 ст.408 КК України. При цьому, за наслідками застосування ч.1 ст.70 КК України, з врахуванням особи обвинуваченого, судом правильно визначено мінімально можливий за вказаних обставин розмір строку покарання у виді позбавлення волі, яке на думку апеляційного суду є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Вище наведені обставини в своїй сукупності виключають застосування при призначенні обвинуваченню ОСОБА_9 покарання вимог ст.ст.69 та 75 КК України.
Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді :