ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №668/10281/13-к

Пров. №1/668/208/13

21 жовтня 2013 року Суворовський районний суд міста Херсона у складі:

головуючого - судді: Корольчук Н.В.

при секретарі: Учускіній М.В.

за участю:

прокурора: Лозицького П.В.

потерпілої: ОСОБА_1

захисника - адвоката: ОСОБА_2

захисника: ОСОБА_3

при розгляді у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, -

встановив:

За матеріалами справи ОСОБА_4 предявлено обвинувачення у таємному викраденні з шафи у приміщенні КС Громада грошей в сумі 156 000,0 грн..

Такі дії ОСОБА_4 органом досудового слідства розцінено як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена, з урахуванням даних про непогашену судимість за попередній злочин, повторно в особливо великих розмірах і кваліфіковано за ч. 5 ст. 185 КК України.

Під час судового розгляду справи підсудний вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав.

Захисник ОСОБА_2 заявив клопотання про направлення даної справи на додаткове розслідування. Свою вимогу він обґрунтовує тим, що при проведенні досудового слідства не були з достатньою повнотою зясовані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що свідчить про неповноту досудового слідства і цю прогалину неможливо усунути в судовому засіданні. Зазначає, що здобуті органом досудового слідства докази не підтверджують обставин, які підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 64 КПК України.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання.

Захисник ОСОБА_3 та підсудний підтримали позицію захисника.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та проаналізувавши наведені у клопотанні доводи, суд вважає, що заявлене захисником клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

На думку суду, висновки органу досудового слідства щодо предявленого ОСОБА_4 обвинувачення на даний час є передчасними, оскільки ґрунтуються на доказах, які досліджені неповно і однобічно, що не дає суду можливості дійти категоричного висновку про винність чи невинність ОСОБА_4 у вчинення інкримінованого йому діяння та виключає можливість постановлення вироку, який би відповідав вимогам законності і обґрунтованості.

За змістом ст. 22 КПК України при проведенні досудового слідства прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобовязані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об'єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують підсудного, перевірка доводів підсудного на його захист є обовязковою.

Зазначене кореспондується з розясненнями, що містяться у ч. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку від 29 червня 1990 року №5, із змінами, за змістом яких суд повинен дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто не тільки тих, що стверджують, а і тих, що спростовують обвинувачення.

Проте органом досудового слідства зазначені вимоги закону належним чином не виконаними, внаслідок чого залишилися незясованими обставини, які можуть мати значення для правильного вирішення справи, у звязку з чим суд вважає, що предявлене ОСОБА_4 обвинувачення на даний час носить характер припущення.

Згідно вимог кримінального закону для кваліфікації злочинних дій за ч. 5 ст. 185 КК України визначальним є розмір викраденого майна.

Суд вважає, що орган досудового слідства не вжив всіх необхідних та можливих заходів для встановлення достовірності даних щодо розміру викрадених грошей, які були обєктом злочинних дій, що інкримінуються ОСОБА_4.

Висновок органу досудового слідства в цій частині ґрунтується, в тому числі, на визнавальних показаннях підсудного на досудовому слідстві як обвинуваченого, в яких він визнав факт викрадення ним з приміщення кредитної спілки грошей в сумі 30 000,0 грн..

Разом з тим, за матеріалами справи встановлено, що ця справа неодноразово розглядалася судами і з початку першого судового розгляду (як і під час розгляду справи на даний час) підсудний відмовився від цих показань та вказував, що на стадії дізнання та досудового слідства до нього застосовувалися незаконні заходи. До проведення допиту йому не були розяснені його права, в тому числі і право мати захисника та обрати його самостійно. Допит, під час якого він дав визнавальні показання, був проведений у відсутності захисника, хоча в протоколі і зазначено, що при цьому допиті був присутній захисник. Показав, що якась особа заходила в кабінет під час допиту, однак не може сказати, чи був це захисник, оскільки слідчий не повідомляв йому, хто ця особа, і ця особа зайшла на початку допиту в кабінет і відразу ж вийшла, з ним не спілкувалася. Ці визнавальні показання він дав в період перебування в статусі затриманого у звязку з обіцянкою слідчого про обрання йому запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд. Допиту фактично не було, слідчий дав підписати йому вже заповнений протокол допиту, що він і зробив у звязку з такою обіцянкою слідчого.

Частиною 2 ст. 74 КПК України передбачено, що показання обвинуваченого підлягають перевірці. Визнання обвинуваченим своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є в справі.

Крім того, як визначив Європейський суд з прав людини у справі Вергельський проти України (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі Яременко проти України (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), у тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони субєктів владних повноважень у порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світі загального обовязку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Суд вважає, що наведені положення Конвенції та практики Європейського суду, що відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовуються при розгляді справ як джерело права, під час досудового слідства виконані не були.

Так, у матеріалах справи міститься постанова помічника прокурора Суворовського району м. Херсона, якою у порушенні кримінальної справи за доводами ОСОБА_4 про застосування до нього незаконних заходів відмовлено (т. 1, а.с. 259-260). ОСОБА_4 показав суду, що у його затриманні брали участь два оперативних співробітника міліції з м. Херсона та один оперативний співробітник міліції з м. Запоріжжя, що узгоджується з даними вказаної постанови, однак зі змісту цієї постанови вбачається, що вона винесена на підставі допиту лише однієї особи слідчого. В ході зазначеної прокурорської перевірки не були встановлені обставини затримання ОСОБА_4, що є обовязковим, оскільки він вказує на те, що фактично він був затриманий не 19.10.2008 року, як зазначено у протоколі його затримання (т. 1, а.с. 94), а 18.10.2008 року, а також не встановлені та не допитані особи, які його затримували.

Також предявлене ОСОБА_4 обвинувачення ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_1. За матеріалами справи встановлено, що потерпіла з приводу походження викрадених грошей дала суперечливі показання. Так, у судовому засідання потерпіла з цього приводу показала, що викрадені гроші вона отримала в рамках трьох траншів відповідно до кредитного договору та складала їх, в результаті чого у неї утворилася сума 156000,0 грн., яку вона принесла у кредитну спілку та залишила на зберігання. З показань потерпілої у судовому засіданні 24.04.2009 року вбачається, що перед отриманням наступного траншу нею здійснювалося погашення заборгованості за попереднім, розмір останнього отриманого нею траншу склав 25,0 тис. грн., ці гроші вона отримала 24.09.2008 року (т. 1, а.с. 276).

Інші здобуті органом досудового слідства докази, які містяться в матеріалах справи, не є достатніми для висновку про те, які з цих показань потерпілої є достовірним, що унеможливлює покладення судом в основу вироку тих чи інших показань потерпілої, і ці обставини підлягають додатковому зясуванню на підставі додатково здобутих доказів. Зокрема, у матеріалах справи відсутні оригінали документів (відповідних договорів, ордерів), підтверджуючих отримання потерпілою зазначених грошей, в тому числі органом досудового слідства не перевірена наявність цих документів у кредитної спілки, як і не встановлені дані щодо руху коштів по позичковому рахунку потерпілої, повязаного з видачею та можливим погашенням кредитів.

Свідок ОСОБА_5, яка за її показаннями безпосередньо була присутня під час того, як потерпіла принесла гроші в приміщення кредитної спілки та залишила, дала суперечливі показання з приводу того, хто останній залишав приміщення кредитної спілки після закінчення робочого часу і в кого перебував ключ від цього приміщення до початку наступного робочого дня та виявлення пропажі грошей. Так, з її показань на досудовому слідстві вбачається, що вона останньою закривала приміщення кредитної спілки після закінчення робочого дня, при цьому ключ вона передала операціоністу ОСОБА_6 і саме у цієї особи перебував ключ до початку наступного робочого дня. В судовому засіданні свідок показала, що закривши приміщення кредитної спілки, ключ вона передала сторожу.

Однак такі показання свідка не відповідають даним, зафіксованим відеокамерою, оскільки з відеозапису встановлено, що після того, як ОСОБА_5 наприкінці робочого дня вийшла з приміщення кредитної спілки та пішла, з нього виходили інші особи, у звязку з чим з метою усунення зазначених суперечностей в показаннях свідка, а також для встановлення дійсних обставин справи вцілому, коло вказаних осіб та обставин залишення ними приміщення спілки, дані щодо місцеперебування ключа від цього приміщення підлягають зясуванню (з урахуванням відсутності у справі, на думку суду, прямих доказів на підтвердження винності ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, достатніх доказів на підтвердження правильності висновку органу досудового слідства про час викрадення грошей, а також з урахуванням показань цього свідка про те, що наявність грошей у шафі в кінці робочого дня перед тим, як йти додому, вона не перевіряла, двері в касу, де мали зберігатися викрадені гроші, дослівно прикрила, а не закрила на ключ, оскільки був зламаний замок).

Крім того, в основу обвинувачення покладено дані відеозапису камер спостереження, зокрема, зовнішнього. З цього приводу апеляційний суд у своїй ухвалі вказав на необхідність ідентифікації особи, зображеної на цьому записі, в тому числі шляхом проведення експертного дослідження, з метою встановлення, чи є ця особа підсудним ОСОБА_4, чого не було зроблено на досудовому слідстві і це залишається невиконаним на даний час.

Однак, поряд з цим суд вважає, що мають бути взяті до уваги доводи захисту про необхідність зясування питання щодо належності відеокамери зовнішнього спостереження, зафіксований запис за допомогою якої є доказом у справі, тому чи іншому підприємству і, відповідно, чи отриманий цей доказ процесуальним шляхом та чи відповідає він вимогам допустимості.

З протоколу від 27.10.2008 року встановлено, що виїмка відеозаписів, які є доказами, проведена лише у кредитної спілки (т. 1, а.с. 47).

Разом з цим, потерпіла показала, що відеокамера, за допомогою якої проводився вказаний запис, була розташована не на будівлі кредитної спілки, а на іншій будівлі, належній підприємству Табор. Такі ж показання з цього приводу дали свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, показавши що власником камери зовнішнього спостереження є кредитна спілка, оскільки за власні кошти придбала цю камеру і має про це відповідні документи. Однак такі документи в справі відсутні. Крім того, свідок ОСОБА_8 показала, що особисто вела переговори з керівництвом підприємства Табор щодо розміщення цієї камери на будівлі цього підприємства, хоча як вбачається з матеріалів справи раніше вона таких показань не давала і наявність таких показань лише під час розгляду справи вчетверте, тобто після спливу майже пяти років з моменту подій, викликає сумнів в їх достовірності, у звязку з чим такі показання свідка підлягають додатковій перевірці та потребують документального підтвердження іншими доказами.

Також підсудний неодноразово наполягав на допиті у судовому засіданні свідка обвинувачення ОСОБА_10 (як встановлено на досудовому слідстві ця особа разом з свідком ОСОБА_5 приймала на зберігання гроші від потерпілої та була останньою, хто їх бачив до виявлення факту крадіжки), однак забезпечити таке право підсудному не видалося можливим, оскільки явку цього свідка в судове засідання на виконання судового доручення всупереч вимогам ст. 22 КПК України сторона обвинувачення не забезпечила. Крім того, стороною обвинувачення не забезпечена явка в судове засідання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12. Не дивлячись на те, що показання цих осіб за згодою сторони захисту були досліджені судом шляхом оголошення показань, які вони дали на досудовому слідстві, суд визнав обовязковими їх явку та безпосередній допит в судовому засіданні, оскільки з приводу показань, які вони дали на досудовому слідстві, підсудний показав, що ці особи повідомили відносно нього неправдиві відомості.

У звязку з цим суд звертає увагу на те, що рішенням Європейського суду по справі Колесник проти України від 19.11.2009 року було визнано, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати, оскільки встановлено, що судом не було допитано ключових свідків обвинувачення, а заявник не мав можливості поставити їм запитання під час судового розгляду. Незважаючи на те, що заявник та його захисник не заперечували проти продовження розгляду справи без допиту зазначених свідків, Європейський суд вважає неможливим розцінити такі їх дії як опосередковану згоду на використання показань цих свідків, за умови, що вони стають важливою частиною доказів, покладених в основу обвинувального вироку. В таких випадках Європейський суд констатує порушення Україною взятих на себе міжнародних зобовязань, а саме п. 1 і п.п. d п. 3 ст. 6 Конвенції.

Тому постановлення остаточного рішення у справі без допиту зазначених осіб призведе до порушення права підсудного на захист та унеможливить виконання неодноразових вказівок апеляційного суду щодо усунення існуючих суперечностей у наявних у справі доказах, що за положеннями кримінального процесуального закону є істотними порушеннями і безумовною підставою для скасування такого рішення.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 у своїй постанові Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування №2 від 11.02.2005 року звернув увагу судів на те, що за змістом чинного законодавства виклик і допит нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, давання судових доручень у порядку, передбаченому ст. 315-1 КПК, на підтвердження чи спростування позицій сторін допускаються тільки за клопотанням сторін, при цьому, судові доручення суд дає лише з метою перевірки й уточнення фактичних даних, одержаних у ході судового слідства, зазначивши в п. 1 цієї ж постанови, що суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту, а в п. 23 своєї постанови Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку №5 від 29.06.90 року, із змінами, ще й вказав на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного.

Разом з тим, ні прокурор, ні потерпіла, під час судового розгляду справи відповідних клопотань з метою зясування наведених вище обставин та усунення суперечностей між доказами не заявляли.

Таким чином, суд вважає, що під час досудового слідства, усупереч вимогам статей 22, 64 КПК України 1960 року були поверхнево досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Неповнота досудового слідства, з урахуванням особливостей судового розгляду, не може бути усунута в судовому засіданні.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого захисником клопотання та необхідність направлення справи на додаткове розслідування, під час якого необхідно вирішити зазначені вище питання, повно та обєктивно дослідити обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам в їх сукупності і, залежно від цього, вирішити питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_4 складу інкримінованого йому злочину, в тому числі перевірити можливість причетності до крадіжки інших осіб.

З урахуванням тяжкості інкримінованого підсудному злочину, даних про його особу, що містяться в матеріалах справи, підстав для зміни йому запобіжного заходу, про що захисником порушено питання в заявленому клопотанні, на менш суворий суд не знаходить.

Керуючись ст. 281 КПК України 1960 року, розясненнями, що містяться в постанові ПВСУ Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування №2 від 11.02.2005 року, постанові ПВСУ Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку №5 від 29.06.90 року, із змінами, -

постановив:

Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, направити прокурору Суворовського району м. Херсона для проведення додаткового розслідування.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 залишити без змін тримання під вартою.

Цивільний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Речові докази в справі:

- диск з відеозаписами з камер спостереження, копії кредитних договорів - зберігати при справі;

- інші докази - в кімнаті зберігання речових доказів Суворовського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області.

На постанову протягом семи діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до апеляційного суду Херсонської області через Суворовський районний суд м. Херсона.

Суддя: Н.В. Корольчук