Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю: прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 14 січня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000510, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не мав.

За вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки

з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 14 червня 2014 року приблизно о 12.50 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 2101» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по проїзній частині вул. Літке в напрямку від вул. Старих Більшовиків до тупику в Довгинцівському районі у м. Кривому Розі, маючи намір повернути ліворуч до прибудинкової території будинку № 87 і маючи об`єктивну можливість бачити мотоцикл «Дніпро-11», який рухався по проїзній частині у зустрічному напрямку, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки для інших учасників руху, розпочав маневр повороту ліворуч, порушивши вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулося зіткнення його автомобіля із зазначеним мотоциклом.

Унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку

з істотними порушеннями процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України, що потягло за собою невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі. Прокурор також стверджує про порушення судами вимог статей 349 та 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводипрокурора, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які було підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

Однак як видно зі змісту оскаржуваних судових рішень та матеріалів провадження цих вимог закону судами в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 виконано не було.

Як уже зазначалося вище, районний суд звільнив ОСОБА_6 від призначеного йому покарання, при цьому винного було засуджено як до основного покарання у виді позбавлення волі, так і до додаткового у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом із тим, виходячи з положень розділу ХІ КК України, який встановлює підстави та порядок звільнення від покарання та його відбування, закон України про кримінальну відповідальність не передбачає можливості звільнення особи від призначених судом додаткових покарань. Тобто звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі

ст. 75 КК України стосується лише вказаних в ній основних покарань, а додаткове, якщо його призначено, має відбуватися засудженим реально.

Усупереч наведеним положенням суд першої інстанції застосував

ст. 75 КК України не тільки щодо основного покарання, а й до додаткового, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 349 КК України, якою регулюється процедура й порядок визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно з інформацією, наявною в матеріалах кримінального провадження, у тому числі й отриманою внаслідок прослуховування аудіозапису технічного носія інформації від 27 лютого 2015 року, долученого до матеріалів провадження, суд першої інстанції з`ясував, що ніхто з учасників провадження не оспорює ні кваліфікації, ні фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_6 , а останній повністю визнає свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні і не визнає лише пред`явленого до нього цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

Після цього суд першої інстанції застосував положення ч. 3 ст. 349 КК України і встановив такий порядок дослідження доказів кримінального провадження, який включав у себе допит обвинуваченого та потерпілого, дослідження даних, що характеризують особу ОСОБА_6 , а також матеріалів на підтвердження обґрунтованості пред`явленого цивільного позову.

Разом із тим, за інформацією отриманою внаслідок прослуховування аудіозапису технічного носія інформації, суд першої інстанції, досліджуючи матеріали кримінального провадження, дослідив лише документи, що містили дані, які характеризували особу обвинуваченого, не дослідивши матеріалів стосовно заявленого цивільного позову, що є істотним порушенням процесуального закону.

До того ж, як видно з матеріалів провадження, вирішуючи заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов, суди проігнорували декілька положень процесуального та матеріального законів, що мали визначальне значення для правильного вирішення заявленого позову, через що їх рішення в цій частині не можна вважати законним та обґрунтованим.

У ході судових розглядів було встановлено, що у результаті порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_6 здійснив наїзд на ОСОБА_7 , унаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження і пізніше пред`явив до винного та до страхової компанії, де було застраховано цивільну відповідальність винного, цивільний позов

про відшкодування моральної шкоди.

Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій унаслідок кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

До того ж ч. 5 зазначеної статті встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, нормами КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, закон визначає механізм страхового відшкодування та передбачає одночасну участь у справі, де є страхування цивільно-правової відповідальності і фізичної особи, і страховика, оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок страховика в межах встановлених лімітів.

Однак на зазначені положення закону суди уваги не звернули, не врахували, що цивільно-правову відповідальність цивільного відповідача ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди було застраховано, і потерпілий звернувся з цивільним позовом як до винного, так і до страхової компанії. Проте усупереч наведеному суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення моральної шкоди тільки із

ОСОБА_6 , не мотивувавши належним чином свого рішення в цій частині.

На ці ж порушення звертав увагу суду і прокурор у своїй апеляційній скарзі, проте суд апеляційної інстанції не надав цим порушенням матеріального та процесуального закону належної оцінки.

Таким чином, з урахуванням наведених порушень матеріального та процесуального законів судові рішення щодо ОСОБА_6 необхідно скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, за результатами якого слід ухвалити законне, вмотивоване судове рішення з дотриманням усіх вимог матеріального та процесуального законів України, а також з урахуванням наведеного у цій ухвалі.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити.

Вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 _______________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3