Справа № 183/6371/15
№ 1-кп/183/759/15
В И Р О К
іменем України
25 грудня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000635 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, громадянина України, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 . не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
Наказом № 191 від 18 вересня 2013 року командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 110-ПМ від 18.09.2013 року солдата ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця-регулювальника комендантського відділення комендантського взводу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати службовий обов`язок.

Однак, 15 травня 2015 року солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, умисно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

25 вересня 2015 року солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та показав, що в вересні 2013 року він був призваний на військову службу за контрактом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується на території АДРЕСА_2 , призначений на посаду стрільця-регулювальника комендантського відділення. Проходження ним військової служби проходило без стягнень, за період проходження військової служби, на підставі відповідних наказів командування військової частини, неодноразово виконував свій військовий обов`язок в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. В березні 2015 року, на підставі висновку військово-лікарської комісії він визнаний не придатним до служби у високомобільних військах та придатним до військової служби. Після отримання такого висновку він звернувся до командира військової частини з рапортом про переведення його до іншої військової частини, яка дислокується в АДРЕСА_1 , де проживає його матір, яка на той час захворіла на онкологічне захворювання. Рапорт про переведення його до іншої військової частини не був погодженим командиром військової частини НОМЕР_1 , а за станом свого здоров`я, він не міг продовжувати виконувати свій військовий обов`язок у ВЧ НОМЕР_1 . Крім того, його матір терміново потребувала операційного втручання та стороннього догляду, тому, не отримавши згоди на переведення до військової частини в АДРЕСА_1 , він дійсно 15 травня 205 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та перебував у м.Полтава, де здійснював догляд за своєю тяжко хворою матір`ю та вживав заходів для придбання для неї ліків. У вересні 2015 року він повернувся до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе. У скоєному обвинувачений кається. Таким чином, обвинувачений визнав себе винним в тому, що самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду, однак в той час він змушений був стати перед тяжким для себе вибором.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальні правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені матеріали кримінального провадження, а саме:

-наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2015 року № 2132, у відповідності до якого матеріали службового розслідування було направлено до військового прокурора Дніпропетровського гарнізону для прийняття відповідного правового рішення;

-акт службового розслідування, яке було проведено відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 2055 від 10.07.2015 року;

-а також матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.09.2013 року № 110-ПМ про зарахування солдата ОСОБА_5 до списків особового складу частини; копія військового квитка на ім`я ОСОБА_5 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше не був судимим. Суду надана негативна характеристика, яка видана безпосереднім командиром на солдата ОСОБА_5 07.07.2015 року, тобто в той період коли ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину, однак така характеристика суперечить іншим матеріалам кримінального провадження, суду не надано даних про наявність у солдата ОСОБА_5 стягнень за період проходження військової служби.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. До таких обставин суд відносить захворювання ОСОБА_5 , пов`язане з проходженням військової служби, та його непридатність до проходження служби у високомобільних військах.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, добровільним та самостійним поверненням до військової частини, бажанням виправити ситуацію та продовжувати військову службу, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, який проходить військову службу в особливий період, що діє на території України, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_5 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

У відповідності до ч.2 ст. 76 КК України контроль за поведінкою засудженого військовослужбовця ОСОБА_5 покласти на командира військової частини НОМЕР_1 .

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1