Дата документу Справа № 331/1498/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1090/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.286 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 квітня 2014 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, проживаючого в АДРЕСА_1

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 квітня 2014 року ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він, будучи умовно-достроково звільненим за скоєння тяжкого злочину в період іспитового строку 11.11.2013 року приблизно о 21.30 год., керуючи автомобілем «ВАЗ-2101» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Набережна магістраль в м. Запоріжжі з боку вул. Української в напрямку вул. Запорізької, діючи в порушення вимог п.п. 8.7.3г1; п.10.1, Правил дорожнього руху та вимог дорожнього знаку 5.16 «Напрямки руху по смугах», на жовтий сигнал світлофора, виїхав на перетин з вул.Запорізькою та не надав переваги в русі автомобілю «ВАЗ-2105» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався по проїзній частині вул. Набережна магістраль в зустрічному напрямку, внаслідок чого відбулось зіткнення передньої частини автомобіля «ВАЗ-2105» під керуванням водія ОСОБА_10 з правою боковою частиною автомобіля «ВАЗ-2101» під керуванням водія ОСОБА_8 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ-2105» ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що потягли за собою стійку втрату загальної працездатності більше 1/3, а пасажир автомобіля «ВАЗ-2101» ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, не небезпечні для життя, але які потягли за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження та середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Йому призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.71 КК призначено покарання за сукупністю вироків та до призначеного судом покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2007 року. Остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Запобіжний захід до набуття вироком законної сили залишено без зміни особисте зобов`язання.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 завдану шкоду в сумі 69 091 гривню 22 копійки.
Вказаний вирок суду оскаржили потерпіла ОСОБА_9 і обвинувачений ОСОБА_8 . Обидва апелянти посилались на те, що суд безпідставно дійшов невірного висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах його ізоляції від сусідства. Обидва заявника зазначали, що обвинувачений повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_9 завдану їй матеріальну і моральну шкоду. Всі потерпілі наполягали на призначенні покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі. ОСОБА_8 має на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи і проживання. Вину визнав повністю і розкаявся. Ним скоєно ненавмисний злочин. Перебування ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі фактично унеможливить відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_11 .
Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі зазначив, що суд, задовольняючи позов ОСОБА_11 , безпідставно стягнув з нього на її користь вартість шкоди, спричиненої втратою її автомобіля, яку остання просила стягнути з іншого відповідача Запорізького обласного управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». При цьому суд взагалі не вирішив питання щодо позовних вимог до вказаного цивільного відповідача, у якого ОСОБА_8 застрахував свою цивільну відповідальність перед третіми особами в разі настання ДТП. Крім того, суд ухвалив в стягнути з ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди суму, що перевищує розмір заявлений позивачем.
В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , його захисник підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурор заперечував проти задоволення апеляцій. Крім того, ОСОБА_8 заявив, що за час, що минув після останнього судового засідання апеляційного суду, ухвалу якого було скасовано касаційним судом, ним повністю відшкодовано моральну шкоду потерпілій ОСОБА_11 , що також має врахувати суд апеляційної інстанції.
Вислухавши доповідача, обвинуваченого і його захисника, прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених судом і викладених у вироку, а також кваліфікація злочину за ч. 2 ст. 286 КК є правильною і в апеляційній скарзі не оспорюється.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують й обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , районний суд дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, розміру спричиненої шкоди призначення йому покарання у визначеному судом виді є таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК.
При призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції належним чином врахував дані про його особу, а саме те, що він визнав себе винуватим, щиро розкаявся у вчиненому, в усній формі приніс потерпілим свої вибачення за вчинене, має постійне місце мешкання, за місцем проживання характеризується позитивно, працює вантажником кладівником на ТОВ «Софі Моторс», має на утриманні малолітню дитину, на диспансерному обліку в спеціальних медичних лікувальних закладах не перебуває. Крім того, ОСОБА_8 повністю відшкодував матеріальну шкоду ОСОБА_9 та відшкодував моральну шкоду обом потерпілим, які не наполягають на суворому покаранні обвинуваченому. Більш того, потерпіла ОСОБА_9 звернулась в суд з апеляційною скаргою, в якій просить змінити вирок, вимагаючи звільнити обвинуваченого від покарання на підставі ст.75 КК.
В зв`язку з чим, судова колегія дійшла висновку, що вказані обставини не тільки пом`якшують покарання, але й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому з урахуванням також особи винного суд вважає заможливе призначити ОСОБА_8 на підставі ст. 69 КК основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.286 КК.
Разом з тим, суд правильно зважив на те, що згідно п.26 Постанови №7 від 24.10.2003 року Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі, коли особа була умовно-достроково звільнена від відбування покарання у виді позбавлення волі (статті 81, 107 КК) і в період строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.
В зв`язку з наведеним, суд першої інстанції вірно визначився із тим, що ОСОБА_8 на підставі ст.75 КК неможливо звільнити від відбування призначеного покарання.
Судова колегія також зважає й на відсутність підстав для звільнення ОСОБА_8 на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки ОСОБА_8 має дві непогашені судимості за скоєння ним тяжких злочинів, на що звертав свою увагу суд касаційної інстанції, скасовуючи попередню ухвалу апеляційного суду в цій справі, якою до ОСОБА_8 амністію помилково було застосовано.
Тому на переконання судової колегії апеляційного суду призначений ОСОБА_8 вид покарання обрано вірно, проте його розмір є несправедливим, в зв`язку з чим підлягає зменшенню. Тому за наведених обставин апеляційні скарги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання обґрунтованості заперечень ОСОБА_8 щодо задоволення цивільного позову ОСОБА_11 , судова колегія виходить з наступного.
24.02.2014 року ОСОБА_11 звернулась в суд із позовом в кримінальному процесі, який 14.04.2014 року уточнила, де відповідачем, крім ОСОБА_8 , також зазначила Запорізьке обласне управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Саме із ЗОУ ПрАТ «УПСК» ОСОБА_11 вимагала стягнути відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної на лікування позивача 11131,38 грн., відшкодування вартості знищеного автомобілю 8959,84 грн. та частково моральної шкоди 556,56 грн.
З ОСОБА_8 ОСОБА_11 вимагала стягнути 400 грн. витрат на евакуацію пошкодженого автомобіля, 600 грн. витрачених на оцінку пошкоджень автомобіля, 500 грн. відшкодування вартості знищеного автомобілю і 47443,44 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Проте, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_11 до Запорізького обласного управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», суд не з`ясував чи є вказаний відповідач юридичною особою, а, відтоді, чи вправі він приймати участь в провадженні в якості цивільного відповідача.
Крім того, суд взагалі не прийняв рішення щодо позовних вимог до вказаної особи, оскільки вирішуючи долю цивільного позову, суд в порушення ст.374 КПК у резолютивній частини не зазначив рішення щодо вимог у цивільному позові ОСОБА_11 до Запорізького обласного управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
Вирок суду в частині цивільного позову жодним чином не мотивовано, оскільки жодних розрахунків і обґрунтувань судом не наведено.
Стягуючи з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 69091,22 грн., суд ні в мотивувальній, ні в резулятивній частині вироку не зазначив з чого складається вказана сума.
Таким чином, залишилось невстановленим, в якій частині позов задоволено, в якій відмовлено, а в якій залишено без розгляду, про що, крім іншого, зазначив суд в мотивувальній частині.
Тому в частині вирішення цивільного позову вирок підлягає скасуванню, а матеріали направленню на новий судовий розгляд у порядку цивільного провадження.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 і обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 квітня 2014 року щодо ОСОБА_8 в частині розміру призначеного покарання змінити.
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.286 КК України на підставі ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки без позбавлення права керування транспортним засобом.
На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2007 року, остаточно визначивши ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць без позбавлення права керування транспортним засобом.
Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 квітня 2014 року щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову скасувати, а матеріали в цій частині направити на новий судовий розгляд у порядку цивільного провадження.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4