Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,

при секретарі ОСОБА_20,

розглянувши в судовому засіданні 01 жовтня 2015 року в м. Києві кримінальне провадження № 0001895 щодо

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Перевальськ Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2,

за ст. 171 ч. 1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_21,

потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_6,

їх представника адвоката ОСОБА_22,

виправданого ОСОБА_4,

його захисника адвоката ОСОБА_23,

в с т а н о в и л а :

у касаційній скарзі заступник прокурора Київської області ОСОБА_24 просить вирок та ухвалу щодо ОСОБА_4 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв'язку із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, допущеними судами обох інстанцій. Вказує на те, що вирок суду є немотивованим і не відповідає вимогам ст. 374 ч. 3 КПК України, а також на помилковість рішення суду про виправдання ОСОБА_4 за ст. 171 ч. 1 КК України. Крім того, прокурор вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.

У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_22 просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на невідповідність висновків апеляційного суду фактичним обставинам справи, оскільки не було досліджено об'єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ст. 171 КК України, звужено її формулювання та не надано належної оцінки наявному в матеріалах провадження відеозапису, на якому зафіксовано подію правопорушення. Вважає, що в діях ОСОБА_4 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України.

На вказані касаційні скарги захисник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_25 подав свої заперечення, в яких просить залишити їх без задоволення через безпідставність та необґрунтованість.

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року встановлено відсутність в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України, та його виправдано на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 було пред'явлене обвинувачення в тому, що він 27 червня 2013 року близько 12 години 00 хвилин, знаходячись між житловими будинками по вул. Карла Маркса 2-в та АДРЕСА_1, які розташовані в м. Ірпінь, Київської області, умисно перешкоджав оператору забезпечення виробництва департаменту інформаційно-аналітичного мовлення телеканалу СТБ (ПрАТ "ММЦ-СТБ") ОСОБА_10 у здійсненні ним законної професійної діяльності журналіста.

Так, 27 червня 2013 року редакція телеканалу ПрАТ "ММЦ-СТБ" уповноважила знімальну групу у складі: журналіста ОСОБА_5, яка діє на підставі наказу про прийняття на роботу за трудовим договором № 638-к та додатку до трудового договору № 5281 від 24.09.2012 року, укладеного нею з ПрАТ "ММЦ-СТБ", та оператора ОСОБА_6, який діє на підставі наказу про прийняття на роботу за трудовим договором № 567-к та додатку до трудового договору № 5429 від 1.09.2012 року, укладеного ним з ПрАТ "ММЦ-СТБ", провести відеозйомку сесії Ірпінської міської ради, провести інтерв'ю з представниками територіальної громади та порівняти адреси парків, які існували згідно з додатком №1 до рішення Ірпінської міської ради № 337 від 19 червня 2003 року. На основі відзнятого матеріалу знімальна група повинна була підготувати сюжет у випуск програми "Вікна-Новини" 27 червня на 18-у та 22-у години.

Провівши відеозйомку сесії Ірпінської міської ради, знімальна група телеканалу ПрАТ "ММЦ-СТБ" на вибір, відповідно до редакційного завдання від 27.06.201З року, направилася відзняти забудовані території м. Ірпінь, які розташовані по вул. Карла Маркса. Близько 12 години 00 хвилин, ОСОБА_6 перебував між житловими будинками по вул. Маркса 2-в та АДРЕСА_1, які розташовані в м. Ірпінь, Київської області, та проводив відеозйомку. В цей час до нього підійшов ОСОБА_4 і в ході суперечки, яка виникла з проводу того, що ОСОБА_6 не повідомив ОСОБА_9, з яких підстав він проводить відеозйомку, ОСОБА_9 вихопив об'єктив від відеокамери у оператора ОСОБА_6, чим позбавив знімальну групу телеканалу СТБ можливості виконати свої професійні обов'язки, а саме одержати інформацію, та створив протиправні дії, які виразилися у перешкоджанні, обмеженні, забороні щодо одержання, використання, поширення інформації знімальній групі телеканалу СТБ телепередачі "Вікна - Новини".

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року вказаний вирок місцевого суду залишено без зміни, а апеляційні скарги прокурора та потерпілих - без задоволення.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора про обґрунтованість касаційних скарг, доводи потерпілих і їх представника про підтримання касаційної скарги, доводи виправданого і його захисника про заперечення проти касаційних скарг та законність і обґрунтованість судових рішень, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційних скаргах, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.

Відповідно до вимог ст. 370 ч. 1 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 374 ч. 3 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред'явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів наявних в матеріалах кримінального провадження, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і отриманих судом безпосередньо в процесі здійснення судового провадження. При цьому суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, має керуватись положеннями ст. 373 ч. 1 КПК України, яка визначає вичерпний перелік підстав для прийняття такого рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що суд належним чином проаналізував докази, на які сторона обвинувачення посилалася на підтвердження пред'явленого ОСОБА_4 обвинувачення, та з дотриманням вимог ст. 374 ч. 3 КПК України вказав у вироку підстави для виправдання ОСОБА_4 із зазначенням мотивів такого рішення.

Висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України, є обґрунтованим.

Так, суд першої інстанції, дослідивши відеоматеріали з місця події, встановив, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_11, 27 червня 2013 року перебував ОСОБА_6, який висловлювався нецензурною лайкою та не реагував на вимогу ОСОБА_4 покинути належну на праві власності земельну ділянку. Крім відеозапису події, судом були досліджені показання безпосередніх свідків та учасників події, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які підтвердили обставину того, що невідома їм особа проводила відеозйомку на земельній ділянці ОСОБА_11, без дозволу ходила по приватній території і на пропозицію ОСОБА_4 покинути земельну ділянку не реагувала та висловлювалась нецензурною лайкою. Усі зазначені особи вказали на те, що будь-яких розпізнавальних знаків чи документів, які б посвідчували особу ОСОБА_6 як журналіста вони не бачили і їм такі не пред'являлися. Підтвердив зазначене і сам ОСОБА_6 При цьому його показання про те, що йому не давали можливості пред'явити посвідчення сторонні особи, суд не врахував, оскільки жоден з учасників події не підтвердив вказану обставину.

Досліджено судом і обставини виклику працівників міліції на АДРЕСА_1 та звернення ОСОБА_4 із заявою про вчинення кримінального правопорушення з повідомленням, що невідомі особи ходили по земельній ділянці та проводили відеозйомку.

Також суд дослідив і редакційне завдання знімальної групи у складі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зазначивши, що згідно нього групі пропонувалося відзняти матеріал щодо здійснених за останні роки забудов по вулицях м. Ірпінь, проте завдань на відеозйомку конкретних приватних садиб, в тому числі садиби ОСОБА_11 не було, відсутні і дані на дозвіл знімати самого ОСОБА_4 як фізичну особу.

Взяв до уваги суд і показання свідка ОСОБА_16 та потерпілої ОСОБА_5, вказавши про те, що вони підтверджують лише той факт, що ОСОБА_4 відібрав об'єктив відеокамери, проте вказана обставина не заперечувалась і самим ОСОБА_4 та не може бути однією і достатньою підставою для встановлення наявності або відсутності у діях особи складу злочину, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України, з урахуванням того, що об'єктив камери після прибуття працівників міліції, викликаних за ініціативою ОСОБА_4, був без пошкоджень повернутий ОСОБА_6

Основним безпосереднім об'єктом злочину, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України, є встановлений порядок здійснення законної професійної діяльності журналістів. Об'єктивна сторона даного злочину виражається в діях, які спрямовані на перешкоджання законній професійній діяльності журналістів, і має форму перешкоджання такій діяльності. Під перешкоджанням слід розуміти будь-які способи впливу на журналіста, наприклад, шантаж, залякування, або інше, тобто створення різних перепон, обмежень, заборон щодо одержання, використання, поширення та зберігання інформації окремим журналістом (журналістами) чи засобами масової інформації. Обов'язковою умовою суб'єктивної сторони вказаного злочину є усвідомлення суб'єктом злочину обставини того, що перед ним знаходиться саме журналіст, який здійснює свою професійну діяльність.

Суд першої інстанції, врахувавши вищезазначене, зробив висновок про те, що оператор ОСОБА_6 як журналіст не був зовнішньо забезпечений документами, знаковими, сигнальними та іншими засобами позначення особи представника преси, як цього вимагає Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» від 23.09.1997 року, та не надав будь-яких підтверджуючих для здійснення журналістської діяльності документів після відповідної вимоги ОСОБА_4

Врахувавши усі досліджені докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що за обстановки, яка виникла, ОСОБА_4 не усвідомлював, що своїми діями перешкоджає законній професійній діяльності журналіста, не передбачав суспільно небезпечні наслідки таких дій та не бажав їх настання.

При цьому, вирішуючи питання щодо ОСОБА_5, визнаної органом досудового розслідування потерпілою, суд зазначив, що стороною обвинувачення не вказано у обвинувальному акті та не надано жодного доказу того, що ОСОБА_4 перешкоджав потерпілій ОСОБА_5 здійснювати професійну діяльність журналіста, також не надано жодного доказу того, що знімальна група телеканалу СТБ в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не виконали редакційне завдання. Тобто, в обвинувальному акті ОСОБА_4 вчинення ним будь-яких дій щодо ОСОБА_5 при виконанні нею обов'язків журналіста не інкримінувалося.

Судовий розгляд даного кримінального провадження проведено відповідно до вимог ст. 337 КПК України лише стосовно особи, якій висунете обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, яке прокурором не змінювалося.

За таких обставин, висновок суду про виправдування ОСОБА_4 за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України, є обґрунтованим, такий висновок зроблений внаслідок повного, всебічного і об'єктивного аналізу наявних у матеріалах провадження доказів, є вмотивованим та відповідає вимогам закону.

При цьому, приймаючи відповідне рішення, суд першої інстанції врахував положення ст.ст. 30, 32 Конституції України, якими гарантується право особи на недоторканість житла, іншого володіння особи та передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте та сімейне життя, пославшись на відповідне Рішення Конституційного суду України № 2-рп/2012, в якому визначено поняття інформації про особисте та сімейне життя, та на вимоги ст. 307 ЦК України щодо зняття фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою.

Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілих, які за змістом аналогічні касаційним скаргам, їх доводи перевірив та дійшов правильного висновку про законність вироку суду першої інстанції, а рішення про залишення апеляційних скарг без задоволення належним чином мотивував.

При цьому, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду щодо відсутності у діях ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України, та зазначив, що органом досудового розслідування фактично не висунуто обвинувачення у кримінальному правопорушенні, яке інкримінувалося ОСОБА_4, оскільки за змістом обвинувального акту ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, яке виразилося у перешкоджанні законній професійній діяльності журналістів, при цьому не зазначено, що ці дії є умисними, та не враховано, що вказана ознака злочину є обов'язковою для кваліфікації дій за ст. 171 ч. 1 КК України. Крім того, відповідно до ст. 404 ч. 5 КПК України суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.

Врахувавши усі обставини у їх сукупності, апеляційний суд зробив висновок про безпідставність доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілих, з такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів. Рішення апеляційного суду належним чином мотивовано, а його ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про відсутність у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 171 ч. 1 КК України, а об'єктивних даних, які вказували б на його наявність, колегія суддів за матеріалами провадження не знаходить і передбачені законом підстави для перевірки цього відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг, скасування судових рішень та призначення нового розгляду кримінального провадження не знаходить.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

вирок Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_4 залишити без зміни, а касаційні скарги заступника прокурора Київської області та представника потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_22 - без задоволення.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ____________________ _________________

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19