АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 215/84/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/478/К/15 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 10 листопада 2015 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 за кримінальним провадженням №0000414 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не одруженого, не працюючого, не судимого, проживаючого без реєстрації за адресою АДРЕСА_1
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.15 ч.2, 115 ч.1, 289 ч.1 КК України, який визнаний винним та засуджений:

- за ст. ст.15 ч.2, 115 ч. 1 КК України до покарання у вигляді 9 років позбавлення волі;
- за ст.289 ч.1 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 70 ч. 1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 залишено без розгляду.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення судово-автотоварознавчої експертизи в розмірі 97 грн. 80 коп.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_9

потерпілий ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року змінити. За ст.289 ч.1 КК України виправдати його. Перекваліфікувати його дії з ст.ст.15 ч.2, 115 ч.1 КК України на ст.124 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 місяців арешту.

Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року ОСОБА_6 був визнаний винним та засуджений за обвинуваченням в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.15 ч.2, 115 ч.1, 289 ч.1 КК України за наступних обставин.

31.10.2013 року, близько 14-30 годин, ОСОБА_6 , знаходився на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , де зустрівся зі знайомим йому ОСОБА_7 . Під час спільного вживання спиртних напоїв та спілкування, між ними на ґрунті побутового пияцтва виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_6 виникла особиста неприязнь до ОСОБА_7 та на ґрунті цього виник умисел на заподіяння йому смерті. Реалізуючі свій злочинний умисел, ОСОБА_6 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з метою заподіяння ОСОБА_7 смерті, з мотивів неприязні, умисно завдав йому клинком ножа, який мав при собі, не менше 2 ударів ззаду у ділянку грудної клітини ліворуч місце розташування життєво важливих органів людини, усвідомлюючи при цьому невідворотність настання смерті ОСОБА_7 . У результаті чого потерпілому було спричинено тілесних ушкоджень у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з пошкодженням верхньої долі лівої легені; гемотораксу ліворуч; непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч. Після чого ОСОБА_6 зник з місця вчинення злочину. Однак, свої злочинні дії не довів до кінця, з причини, що не залежали від його волі, так як знайомий потерпілого ОСОБА_10 на власному автомобілі відвіз ОСОБА_7 до КЗ «Криворізька міська лікарня №8 «ДОР», де йому було надано своєчасно медичну допомогу, в результаті чого смерть потерпілого не настала.
Крім цього, 31.10.2013 року, одразу ж після вчинення замаху на вбивство ОСОБА_7 у ОСОБА_6 виник умисел на незаконне заволодіння належним потерпілому ОСОБА_7 транспортним засобом автомобілем «ВАЗ - 2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на території домоволодіння по АДРЕСА_2 . Так, 31.10.2013 року, близько 14-50 годин, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, шляхом вільного доступу, через відчинені водійські двері, проник до салону зазначеного транспортного засобу та скориставшись наявністю ключа в замку запалення автомобіля завів двигун автомобіля, вартість якого складає 10230 грн., та зник з місця злочину, розпорядившись викраденим автомобілем на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 10230 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 , посилається на ті обставини, що внаслідок неправильної оцінки досліджених доказів суд помилково розцінив його дії, як замах на вбивство. Вважає, що його дії слід розцінювати, як навмисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень внаслідок перевищення меж необхідної оборони. Крім того, ініціатором конфлікту був саме потерпілий, який вчинив дії, які обвинувачений розцінив, як небезпечні для нього та став оборонятись. Після поранення ножем потерпілого, він добровільно припинив свої дії. При наявності бажання позбавити потерпілого життя, така можливість у нього була, проте він жодним чином не проявив бажання та наміру скористатись такою можливістю. Вважає, що і сам ОСОБА_7 після поранення не сприймав його як подальшу загрозу своєму життю. Навпаки, попросив обвинуваченого відігнати його машину до місця його проживання, оскільки сам збирався їхати до лікарні разом з ОСОБА_10 . Вважає, що суд зробив висновок про його намір вбити потерпілого та щодо кваліфікації його дій лише на підставі кількості нанесених ним потерпілому ударів. Інші обставини справи суд до уваги не прийняв, а тому допустив помилку в кваліфікації його дій. Крім того, суд не прийняв до уваги, що потерпілий ОСОБА_7 фізично значно більший та сильніший за обвинуваченого. Також, в мотивувальній частині вироку не вказано, за якими статтями Кримінального кодексу України та їх ознаками слід кваліфікувати його дії у цій частині.

Крім того, вважає, що внаслідок неправильної оцінки досліджених доказів суд помилково розцінив його дії, як незаконне заволодіння транспортним засобом за ст.289 ч.1 КК України, адже потерпілий сам попросив його відігнати автомобіль до місця свого мешкання. А отже, суд повинен був виправдати його за ст.289 ч.1 КК України.

Також, вважає вирок суду незаконним через надмірну суворість призначеного покарання у вигляді позбавлення волі. При призначенні йому покарання, суд не врахував наступні обставини: під час досудового та судового слідства він повністю визнав свою вину при обставинах, викладених вище, тим самим проявив дієве каяття у вчиненому та сприяв розкриттю злочину; має постійне місце роботи; має постійне місце проживання; тяжких дій від його дій не настало, потерпілий повністю одужав; між ним та потерпілим оновились дружні стосунки; раніше він не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності; має цивільну дружину та на утриманні її малолітню дитину; під час досудового слідства значний час утримувався під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 , в судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження, підтримали викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого вимоги та просили вирок суду першої інстанції змінити. За ст.289 ч.1 КК України виправдати його. Перекваліфікувати його дії з ст.ст.15 ч.2, 115 ч.1 КК України на ст.124 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 місяців арешту.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор просив апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Потерпілий ОСОБА_7 , в судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження, просив апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційні скарги сторонами судового провадження надані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.15 ч.2, 115 ч.1, 289 ч.1 КК України, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Доводи апеляції обвинуваченого про те, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, що суд дав неправильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам, що суд безпідставно взяв до уваги одні докази і відхилив інші, про те, що показання свідків мають розбіжності є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Судом в повній мірі досліджені зібрані в справі докази. У вироку суду міститься формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено місце, час, спосіб вчинення та мотив злочину, наведено докази на яких ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_6 .

Пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_7 є логічними та послідовними, узгоджуються між собою, не викликають будь-якого сумніву у їх достовірності та в своїй сукупності вказують на вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Суд дав правильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам. Наведені докази спростовують доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та про те, що він не вчиняв злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.15 ч.2, 115 ч.1 КК України визнав частково, а за ст.289 ч.1 КК України не визнав повністю та пояснив, що вбивати потерпілого він не хотів. Потерпілий почав розповідати йому, що нібито він про нього, потерпілого, розповсюджує плітки та став до нього лізти битися. Ударів один одному не наносили та впали на землю, бо штовхалися. Після цього потерпілий знову хотів його бити, а він цього злякався, схопив на столі ножа та, коли потерпілий підійшов ближче, наніс два удари ножем. Потерпілий впав, а він злякавшись скоєного кинув ножа. Коли наносив удари ножем, то не розумів, що може вбити потерпілого та й наміру його вбивати не мав. Те, що відбувалося між ними ніхто не бачив. Він вийшов із приміщення, а повернувся хвилин через 20-30, щоб довідатися що сталося з потерпілим, але потерпілого вже не було. Машина потерпілого стояла з відкритими дверима. Він сів у автомобіль, щоб проїхатися і заїхав у поле. До цього на роботі випив о 12:00-13:00 з одним із працівників ферми.
Спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про непричетність до кримінальних правопорушень, що йому інкримінується, суд послався на докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, які є допустимими і підстав сумніватися у їх достовірності по справі колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень доведена дослідженими та наведеними у вироку доказами, а саме:

- поясненнями потерпілого ОСОБА_7 , який під час допиту в судовому засіданні суду пояснив, що разом із своєю співмешканкою ОСОБА_13 приїхав на ферму за відходами. Там знаходився ОСОБА_6 .. На столі у приміщенні стояла горілка, пити яку на пропозицію ОСОБА_6 він відмовився. ОСОБА_6 став пред`являти йому претензії, що нібито він казав, що ОСОБА_6 розповідає про нього негативні висловлювання. Хоча він так і не зрозумів про що вів мову ОСОБА_6 , так як той був п`яний. Вони схватили один одного за одяг та почали штовхатися і впали, бо послизнулися. Піднявшись, він почав виходити з приміщення, а обвинувачений ще лежав. Але не очікувано обвинувачений наніс йому ззаду в спину два удари ножем, пробивши легеню, а третій удар спереду пройшов повз тіло, попавши лише в одяг. Вийшовши з приміщення побачив ОСОБА_10 , що приїхав у цей час, а потім той відвіз його до лікарні. Його співмешканка ОСОБА_13 залишилася на фермі. Свідомість почав втрачати в машині у ОСОБА_14 , а до цього не втрачав. Обвинувачений одразу після нанесених ударів із приміщення не виходив. Перед тим як їхати до лікарні міг когось із присутніх прохати відігнати його машину, але кого прохав не пам`ятає.
Під час допиту в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, з приводу незаконного заволодіння обвинуваченим його автомобілем, потерпілий пояснив, що не прохав його відігнати свою машину до себе до двору;

- поясненнями свідка ОСОБА_11 , який під час допиту в судовому засіданні пояснив, що потерпілий в обід приїхав за відходами для собак. ОСОБА_6 був вже п`яний та запропонував потерпілому випити, але той відмовився. Вони почали між собою сваритися і він відійшов від них. Бійку між обвинуваченим та потерпілим він не бачив. Коли почув крик, то побіг до того місця де вони були. ОСОБА_6 на його питання що сталося сказав: «Я порізав людину», пояснивши це тим, що «потерпілий ліз до нього». Потерпілого вже не було, його машина стояла, а біля неї була співмешканка потерпілого. ОСОБА_6 ще випив і сказав їй їхати до матері потерпілого, але співмешканка сидячи в автомобілі сказала, що не може керувати автомобілем. ОСОБА_6 ключем завів автомобіль і він почав рухатись, але співмешканка зупинила його. ОСОБА_6 витяг ОСОБА_15 з автомобіля, сів за кермо сам і поїхав. При цьому конфлікту між ними як такого не було, хоча ОСОБА_15 опиралася та кричала. Крім цього не підтвердив свої показання під час досудового розслідування, оголошені судом першої інстанції, а саме в частині того, що нібито обвинувачений та потерпілий випивали в його присутності, а потім він був присутній при початку їхньої бійки, пояснивши, що неуважно читав текст своїх показань;

- поясненнями свідка ОСОБА_10 , який під час допиту в судовому засіданні показав, що їхав додому до потерпілого через ферму та побачив там його машину. Зупинившись, вийшов і побачив що потерпілий виходить з ферми тримаючись за лівий бік і сказав що його «підрізали». В приміщенні була ОСОБА_15 , співмешканка потерпілого, та кричала. Із приміщення з`явився обвинувачений з ножем і кричав « ОСОБА_16 вас тут усіх», був п`яний. Він посадив потерпілого в свою машину та повіз його до лікарні. На фермі залишилася співмешканка потерпілого, що не вміє керувати автомобілем;
- поясненнями свідка ОСОБА_13 , яка під час допиту в судовому засіданні пояснила, що приїхала разом із потерпілим - своїм співмешканцем, на ферму, щоб взяти для собак відходи. Там були ОСОБА_17 і ОСОБА_6 , з яким у співмешканця виник скандал у приміщенні ферми. Вона підійшла до входу приміщення. Знаходилася за 2 метри від нього та побачила, що ОСОБА_6 долонею вдарив потерпілого по обличчю. Під час бійки вони обидва впали. Співмешканець піднявся та пішов до виходу. ОСОБА_6 взяв ніж і ззаду вдарив двічі ним потерпілого, а потім ще один раз спереду, але не попав. Вона і потерпілий вийшли з приміщення і побачили ОСОБА_10 , який повіз потерпілого в лікарню. Вона сіла до автомобіля на якому приїхала на місце водія, хоча не вміє ним керувати, а ОСОБА_6 завів автомобіль і він поїхав, але вона його зупинила. Потім ОСОБА_6 випхав її з автомобіля, сів за кермо та поїхав з ферми. Чи просив потерпілий відігнати автомобіль вона не пам`ятає.
Колегія суддів вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 повною мірою доведена поясненнями свідків та потерпілого, які є послідовними та співпадають між собою. Крім того, допитуючи свідків та потерпілого, суд попередив їх про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України та надав можливість всім учасникам процесу задавати їм питання. Тому колегія суддів не вбачає підстав у суду першої інстанції сумніватися в достовірності їх показів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що пояснення вказаних свідків надані ними з дотриманням вимог чинного КПК України, є послідовними та повністю узгоджуються між собою та щодо різних обставин справи, а суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що покази, які вони давали на досудовому слідстві та підтвердили в судовому засіданні правдиві, оскільки знаходяться у взаємозв`язку з іншими об`єктивними письмовими доказами по справі, дослідженими в судовому засіданні, а саме:

- висновком експерта №3098 від 13.12.2013 року (т.1 а.кп.106-108);

- протоколом слідчого експерименту від 11.12.2013 року за участю підсудного ОСОБА_6 (том 1 а.кп.98-100);

- протоколом слідчого експерименту від 11.12.2013 року за участю потерпілого ОСОБА_18 (том 1 а.кп.101-103);

- протоколом огляду місця події від 31.10.2013 року (том 1 а.кп.3-6);

- протоколом огляду місця події від 31.10.2013 року (том 1 а.кп.58-61);

- висновком експерта №58/37-374 від 11.12.2013 року (том 1 а.кп.72-74).

Крім того, колегія суддів вважає, що безпідставними є вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про перекваліфікацію його дій з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ст.124 КК України, з наступних підстав.

Суд правильно встановив фактичні обставини справи, а його висновки щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на скоєння вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, не доведеного до кінця з причин, що не залежали від його волі, відповідають доказам у справі. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції помилково розцінив його дії як замах на вбивство, є необґрунтованими.

Пославшись на конкретні обставини кримінального провадження, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинення злочину, під час його скоєння і після цього давала підстави визнати, що він мав умисел на вбивство потерпілого.

Відповідно до ст.15 КК України та положень п.п.4, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої часини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

При цьому, якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч.2 ст.15 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Крім того, судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України з приводу перекваліфікації дій обвинуваченого на ст.124 КК України неодноразово висловлювала свою правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків.

Із фактичних обставин справи, у якій обвинувачений оспорює правильність кваліфікації своїх дій, вбачається, що під час спільного вживання спиртних напоїв між обвинуваченим та потерпілим виникла сварка, в ході якої ОСОБА_6 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що на думку колегії суддів загострило між ними конфлікт та стало поштовхом до насильства, умисно завдав потерпілому ножем два удари ззаду у ділянку грудної клітини ліворуч. У результаті чого потерпілому було спричинено наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з пошкодженням верхньої долі лівої легені; гемоторакс ліворуч; непроникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч. Однак ОСОБА_6 , свої злочинні дії не довів до кінця, з причини, що не залежали від його волі, так як знайомий потерпілого ОСОБА_10 на власному автомобілі відвіз ОСОБА_7 до КЗ «Криворізька міська лікарня №8 «ДОР», де йому було надано своєчасно медичну допомогу, в результаті чого смерть потерпілого не настала.
Згідно ч.1 ст.36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до положень п.п.2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №1 «Про судову практику в справах про необхідну оборону», при з`ясуванні наявності загрози посягання необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Обвинувачений ОСОБА_6 і потерпілий ОСОБА_7 пояснювали, і під час проведення досудового слідства, і в судовому засіданні, що вони ударів один одному не наносили, а тільки штовхалися.
Крім того, удари ножем потерпілому ОСОБА_6 завдавав у життєво важливо ділянку тіла грудну клітину ліворуч. При чому, як було встановлено проведеною в ході досудового слідства експертизою та підтверджено експертом ОСОБА_19 при допиті під час розгляду справи в суді першої інстанції, тілесні пошкодження потерпілому були завдані, коли він знаходився спиною до нападаючого, тобто удари йому наносили ззаду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що з боку потерпілого ОСОБА_7 не було вчинено жодних дій в бік обвинуваченого, які б надали йому підстави вважати, що потерпілий якимось чином загрожує його життю.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що уже після завдання ним ножових поранень потерпілому він припинив свої злочинні дії, кинув ножа та не вчиняв жодних активних дій відносно потерпілого, не висловлював погроз на його адресу, не можуть беззаперечно свідчити про його добровільну відмову від замаху на умисне вбивство, оскільки він вчинив усі дії, які вважав за необхідне виконати для вбивства потерпілого, але смерть його не настала з наведених вище причин.
Виходячи з аналізу даних, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження колегія суддів приходить до висновку, що характер, послідовність, динамічність дій обвинуваченого, його поведінка до та під час вчинення кримінального правопорушення, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого, механізм їх спричинення, знаряддя злочину, свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть його смерть, яка не настала лише внаслідок обставин, що не залежали від його волі, а саме своєчасне надання медичної допомоги.

Також, оцінюючи суб`єктивну сторону складу злочину, суд, як видно з вироку, обґрунтовано послався на те, що обвинувачений ОСОБА_6 мав прямий умисел на позбавлення потерпілого життя, оскільки він усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав і свідомо допускав настання смерті потерпілого. За таким ознаками суд правильно кваліфікував такі дії обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Таким чином, підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , як про це зазначено в його апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Не відповідають фактичним обставинам справи і доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що в мотивувальній частині вироку не вказано, за якими статтями Кримінального кодексу України та їх ознаками слід кваліфікувати його дії.

При вивченні матеріалів кримінального провадження, а саме вироку Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 червня 2015 року, колегією суддів було встановлено, що судом першої інстанції в повній мірі було дотримано вимоги п.2 ч.2 ст.374 КПК України та зазначено формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений (том 2 а.кп.107-109).

Отже, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 також є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що судовий розгляд вказаного кримінального провадження проведений з достатньою повнотою, дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ст.ст.15 ч.2, 115 ч.1, 289 ч.1 КК України.

Будь-яких даних, які б свідчили про упередженість органів досудового слідства чи суду, колегією суддів не виявлено. Під час досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження вимоги норм чинного Кримінального процесуального кодексу України було дотримано.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення чи підстав для закриття кримінальної справи або виправдання обвинуваченого, колегією суддів не встановлено. Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 не ґрунтуються на матеріалах справи та є надуманими.

Крім того, не вбачається підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 в частині виправдання його за ч.1 ст.289 КК України.

Колегія суддів критично відноситься до пояснень в апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу того, що внаслідок неправильної оцінки досліджених доказів суд помилково розцінив його дії, як незаконне заволодіння транспортним засобом за ст.289 ч.1 КК України, адже потерпілий сам попросив його відігнати автомобіль до місця свого мешкання.

Як пояснив потерпілий під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, у обвинуваченого ОСОБА_6 він не просив відігнати свій автомобіль до себе до дому. Вказаний факт також підтверджується вивченими та проаналізованими належним чином в суді першої інстанції поясненнями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (том 2 а.кп.107-109).

Що стосується доводів апеляції обвинуваченого про надмірну суворість призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає вимогам ст.65 КК України.

Як вбачається із вироку суду, при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК України є особливо тяжким злочином та злочином середньої тяжкості. Обставиною, що пом`якшує його покарання судом першої інстанції встановлено його щире каяття в частині пред`явленого обвинувачення в скоєному кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. В якості обставин, що обтяжують покарання, суд врахував вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Також судом враховані дані про особу ОСОБА_6 , а саме те, що він за місцем проживання характеризується задовільно (том 1 а.кп.125), раніше не судимий (том 1 а.кп.120).

В зв`язку з вищевикладеним, на думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому законних підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання колегія суддів не вбачає.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, а вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України , колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 .

Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим в той самий строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4