Справа №485/678/15-к 08.10.2015 08.10.2015 08.10.2015

Провадження № 11-кп/784/630/15 Категорія ст. 286 ч. 3 КК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
За участі секретаря судового засідання ОСОБА_5
- ОСОБА_9 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України;
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_9
захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_10
потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8
представник потерпілих ОСОБА_12
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційних скарг.
Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Першотравневе Снігурівського району Миколаївської області, громадянин України, громадянина України, з неповною вищою освітою, не працюючого, не одруженого, що не має утриманців, військовозобов`язаного, проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше не судимого; -
- засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Постановлено:
запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишити у виді домашнього арешту;
строк відбування покарання обчислювати з 18.06.2014 року;
цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити частково та стягнути на відшкодування матеріальної шкоди 5 665 грн., на відшкодування моральної шкоди 70 000 грн., а також 7 000 грн. на відшкодування витрат на надання правової допомоги;
цивільний позов ОСОБА_8 задовольнити частково та стягнути на відшкодування матеріальної шкоди 5 658 грн., на відшкодування моральної шкоди 70 000 грн., а також 7 000 грн. на відшкодування витрат на надання правової допомоги;
стягнути з ОСОБА_9 на користь держави 8 022,32 грн. витрат на проведення судових експертиз.
Вирішено питання щодо речових доказів по справі.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять вирок суду скасувати та призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, а також задовольнити їх уточнені цивільні позови в повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_7 36 446 грн. матеріальної шкоди та 500 000 грн. моральної шкоди; на користь потерпілої ОСОБА_8 35 996 грн. матеріальної шкоди та 500 000 грн. моральної шкоди; .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити покарання із застосуванням ст. ст. 66, 69, 75 КК України, яке не було б пов`язане з позбавленням волі.
В апеляційній скарзі захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просять вирок суду змінити та пом`якшити призначене покарання з застосування ст.ст. 66, 69, 75 КК України.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Прокурор ОСОБА_6 не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає зазначений вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого. При цьому посилається на положення п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Вважає невідповідним ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_9 покарання - 5 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною частиною та статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм розміром є явно несправедливим через свою м`якість.

Окрім того, зазначає, що в судовому засіданні потерпілі просили призначити найсуворіше покарання для обвинуваченого, посилаючись на відсутність щирого каяття останнього.

Крім того, вважає, що судом безпідставно зазначено, що ОСОБА_9 вжив заходів до надання медичної допомоги потерпілим.
Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вважають, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, яке, на їх думку, є явно несправедливим, оскільки за загибель двох молодих людей призначено мінімальне покарання і частково задоволено позовні вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди. При цьому твердять, що ОСОБА_9 їхав в нетверезому стані в населеному пункті зі швидкістю більше 90 км./год., бачив мотоцикл за 30 метрів і міг передбачити наїзд на їх синів. І вважають за необхідне призначити йому покарання з максимальним позбавленням його волі і права керування транспортними засобами, передбаченого ч. З ст. 286 К України, оскільки, на їх думку, він не розкаявся і має намір їхати на заробітки до Російської Федерації;
що витрати, понесені на поховання, в тому числі на ритуальні послуги та обряди, які проведені з дотриманням певних місцевих звичаїв та традицій, серед яких поминальний обід, спорудження пам`ятника та встановлення огорожі повинні бути відшкодовані в повному обсязі обвинуваченим; що суд всупереч вимог ст. 1201 ЦК України безпідставно вирахував добровільну допомогу з суми відшкодування позовних вимог;
що накладні з магазину «Шанс» від 28.12.2014 та 29.12.2014 року про придбання продуктів харчування на суму 3 836,12 грн. не є доказами у справі.

Обвинувачений ОСОБА_9 вважає вирок щодо нього занадто суворим через те, що вину визнав повністю; що вчинений ним злочин є необережним; що хоча він і перебував у стані алкогольного сп`яніння, проте був в адекватному стані, почував себе добре, слідкував за дорожньою обстановкою та реагував на її зміни; намагався уникнути зіткнення відразу, коли побачив перешкоду, почав гальмувати; відразу після зіткнення знаходився в стресовому стані, коли побачив, що це його знайомі; намагався допомогти і викликав фельдшера, а потім і швидку; з місця події не втік; з матеріальною і моральною шкодою згоден; коли дізнався, що хлопці померли в лікарні, знаходився в тяжкому емоційному стані, але від матеріальної допомоги не відмовлявся, і від його імені фінансово та матеріально допомагала його мати ОСОБА_13 , яка купувала все, що їй говорили потерпілі. Все, що міг дати і чим допомогти в фінансовому плані, дав і від цього не відмовлявся; неодноразово вибачався перед потерпілими.
Твердить, що дійсно порушив Правила дорожнього руху, за що була б передбачена адміністративне відповідальність, але не сталося б такої страшної події, якби мотоцикліст, який також знаходився в стані алкогольного сп`яніння і який не мав права на керування та вже притягувався до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП., не вискочив несподівано перпендикулярно його руху з незрозумілих причин; не гальмував та їхав без ввімкнених фар.
Крім того, вважає, що при винесені вироку, суд повинен був застосувати відносно нього ст. ст. 69, 75 КК України, з урахуванням наявності взаємної вини з водієм мотоцикла, через створення останнім аварійної ситуації, його (обвинуваченого) щирого каяття, добровільного відшкодування заподіяної шкоди та прийняття активних заходів до надання потерпіли медичної допомоги на місці ДТП.
Захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в апеляційній скарзі вказують, що судом не надана повна оцінка матеріалам справи, та невраховані всі обставини скоєння даного злочину, зокрема:
що в даному випадку мала місце однопільна (обоюдна) вина, посилаючись на висновок додаткової комісійної судової автотехнічної експертизи № 1/41 від 09 квітня 2015 року та показання експерта в судовому засіданні;
що було відкрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 286 КК України;
що в наданій довідці Снігурівсьхої ЦРЛ № 153 від 09.01.2015 року за результатами токсикологічного дослідження крові гр. ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (кров бралась для дослідження 27.12.2014 року на другий день після ДТП) в крові виявлено етанол в концентрації 1,57 г/л % - ступінь тяжкості сп`яніння середня;
що в наданій довідці Снігурівської ЦРЛ № 155 від 09.01.2015 року за результатами токсикологічного дослідження крові гр. ОСОБА_15 (кров бралась для дослідження 27.12.2014 року на другий день після ДТП) - в крові виявлено етанол в концентрації 0,78 г/л %;
що ОСОБА_14 не отримував посвідчення водія та притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП (протокол BEI № 201017 від 22.04.2012 року).
Крім того, суд не визнав пом`якшуючими обставини надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину може здійснюватися як самим винним, так й іншими особами, залученими ним з цією метою і інша допомога потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, а тільки врахував їх при винесені вироку
Тому захисники вважають, що по даній справі є всі підстави для застосування до ОСОБА_9 ст. ст. 69, 75 КК України.
Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях обвинувачений ОСОБА_9 просить апеляційні скарги прокурора і потерпілих залишити без задоволення, та пом`якшити призначене йому покарання, яке б не було пов`язано з позбавленням волі, із застосуванням ст. ст. 66, 69, 75 КК України.

Наводить аналогічні доводи, викладені ним в його апеляційній скарзі щодо обоюдної вини обох водіїв, щодо направленості його дій для якомога швидшого надання потерпілим медичної допомоги.

Також вважає, що потерпілі пропустили строк для подачі апеляційних скарг.

Зазначає, що згідно ст. 1201 ЦК України витрати на спорудження надгробного пам`ятника визначають виходячи з його фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартного пам`ятника в даній місцевості.

Щодо встановленої судом моральної шкоди обвинувачений повністю з нею згоден, зазначаючи, що ця сума відповідає його матеріальному становищу.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Обвинувачений ОСОБА_9 27 грудня 2014 року приблизно о 01.30 год. в порушення п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, керував в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем марки «Рено - 21» з реєстраційним номером « НОМЕР_1 » та рухався на вул. Леніна в с. Першотравневе Снігурівського району Миколаївської області зі сторони вул. Миру у напрямку вул. 50 років Жовтня по сухій проїзній частині зі швидкістю, яка перевищувала 97 - 107 км/год., відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 1095 від 23.03.2015 року.
У цей же час попереду нього біля будинку № 43 на вул. Леніна з правого узбіччя на проїзну частину виїжджав технічно справний мотоцикл «Мінськ» з реєстраційним номером «1121 МИД» під керуванням ОСОБА_14 , який керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
При наближенні автомобілю «Рено - 21» з реєстраційним номером « НОМЕР_1 », водій ОСОБА_14 порушив технічні вимоги п. п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, а саме: виїхав з узбіччя на проїзну частину вул. Леніна та почав її пересікати, при цьому не вірно оцінив чи буде його виїзд на дорогу безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в тому числі через порушення водієм автомобілю «Рено - 21» з реєстраційним номером « НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_9 п. 12.4 Правил дорожнього руху України, та не дав йому дорогу, хоча повинен був це зробити та мав таку технічну можливість.
Водій автомобілю «Рено - 21» з реєстраційним номером « НОМЕР_1 » ОСОБА_9 , в свою чергу, грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, не обрав безпечну швидкість руху свого транспортного засобу, рухаючись зі швидкістю, яка перевищує 97 - 107 км./год., хоча повинен був рухатись в межах населеного пункту зі швидкістю не більше 60 км./год., при виявленні небезпеки для руху у вигляді мотоциклу «Мінськ» з реєстраційним номером « НОМЕР_2 », не вжив заходів для зменшення швидкості транспортного засобу аж до повної його зупинки, хоча мав таку технічну можливість при русі із дозволеною швидкістю, в результаті чого допустив контактування передньою правою частиною свого транспортного засобу з лівою передньою частиною мотоцикла «Мінськ» з реєстраційним номером « НОМЕР_3 » під керуванням водія ОСОБА_14 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу «Мінськ» з реєстраційним номером « НОМЕР_3 » - ОСОБА_14 та його пасажир ОСОБА_15 отримали тілесні ушкодження, з якими були доставлені до медичного закладу, де 28 грудня 2014 від отриманих тілесних ушкоджень померли.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_10 на підтримку їх апеляційних скарг, а також їх заперечення проти апеляційних скарг прокурора та потерпілих; доводи прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_12 на підтримку їх апеляційних скарг, а також їх заперечення проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисників; дослідивши матеріали кримінального провадження № 0000794, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд вважає їх не підлягаючими задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів даної справи, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідженим доказам дав належну оцінку та обґрунтовано дійшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України, та вірно кваліфікував його дії як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть кількох осіб.
Фактичні обставини справи та кваліфікацію злочину жоден з апелянтів не оспорює, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд в цій частині оскаржуваний вирок не переглядає.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, то воно повністю відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, 66, 67 КК України.

Так, призначаючи покарання суд врахував:

характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є необережним тяжким злочином, наслідками якого є смерть двох молодих осіб;
обставини його вчинення - порушення потерпілим ОСОБА_14 Правил дорожнього руху, що хоча й не стало причиною ДТП, однак сприяло такому; перевищення швидкості руху у межах населеного пункту, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, вжиття заходів до надання медичної допомоги потерпілим;
дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, утриманців не має, не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, його молодий вік;
пом`якшуючу покарання обставину - його щире каяття, вжиття заходів до відшкодування матеріальної шкоди;
обтяжуючу покарання обставину - вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння;
думку потерпілих, які просили для обвинуваченого реальної суворої міри покарання.
Оцінивши сукупність вищезазначених обставини, суд прийшов до вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України у мінімальну розмірі. При цьому суд обґрунтовано зазначив, що саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховання, а також для попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд цілком погоджується з таким висновком суду щодо виду та розміру призначеного покарання, яке є справедливим з огляду на конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого та інші обставини, що впливають на покарання.
Так, і в обвинувальному акті і у обвинуваченні, визнаному судом доведеним, чітко зазначено про обоюдну вину у даному ДТП та її наслідках водіїв: водія автомобіля - обвинуваченого ОСОБА_9 та водія мотоциклу потерпілого ОСОБА_14 . При цьому слід зазначити, що обидва водії були у стані алкогольного сп`яніння; що обидва водії порушили певні правила дорожнього руху, зокрема - водій мотоцикла «Мінськ» ОСОБА_14 своїми діями, які не відповідали вимогам п. п. 10.1, 10.2 ПДР, створив необхідні умови виникнення даної пригоди, а водій автомобіля «Рено» ОСОБА_9 своїми діями, які не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР реалізував дані умови.
При цьому, з технічної точки зору такі дії обох водіїв знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до довідки УДАі УМВС України в Миколаївській області від № 9/240 від 25.01.2015 року за базою даних АІС «Автомобіль» УДАІ УМВС України в Миколаївській області та НАІС МВС України за гр. ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 :
-транспортних засобів не зареєстровано;
-даний громадянин притягувався до адміністративної відповідальності (протокол BEI № 201017 від 22.04.2012 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП - керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння;

- ОСОБА_14 не отримував посвідчення водія (т. 1 а. с. 229).
Як пояснили потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відносно потерпілого ОСОБА_14 також було порушено кримінальне провадження за цим ДТП за ч. 2 ст. ст. 286 КК України, складено обвинувальний акт, відповідно до якого водій ОСОБА_14 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_15 .

20.05.2015 року зазначене кримінальне провадження відносно ОСОБА_14 закрито судом у зв`язку із смертю останнього.
Тобто, з нереабілітуючих підстав.
Окрім того, апеляційнимй суд приймає до уваги і роз`яснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення», відповідно до яких у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно - небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути ДТП та її наслідків.

За таких обставин, є неспроможними апеляційні доводи потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо виключно вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні цієї ДТП та смерті їх синів водія мотоциклу ОСОБА_14 та його пасажира ОСОБА_15 .
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений намагався уникнути цього ДТП шляхом екстреного гальмування.
Також судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 вживав заходи до надання медичної допомоги потерпілим.
Про це, зокрема, свідчать показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , відповідно до яких ОСОБА_9 намагався доставити потерпілих до лікарні, про що просив ОСОБА_16 .
З огляду на зазначене, є безпідставними доводи прокурора в цій частині.
Водночас, відсутні підстави вважати цю обставину як таку, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 , про що наголошували захисники та обвинувачений в своїх апеляційних скаргах.
Крім того, матеріали даного кримінального провадження свідчать, що обвинувачений ОСОБА_9 характеризується суто позитивно і за місцем проживання, і за місцями навчання (т. 1 а. с. 57, 58, 59, 60, 61, 159, 230, 231).

Неспроможними та такими, що не ґрунтуються на законі, є апеляційні доводи потерпілих та прокурора щодо відсутності щирого каяття обвинуваченого, оскільки це спростовується матеріалами даного кримінального провадження, відповідно до яких обвинувачений ОСОБА_9 визнав свою вину, неодноразово вибачався перед потерпілими апелянтами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (що підтвердили і самі потерпілі), заявляв про своє розкаяння суду, добровільного частково відшкодував заподіяну шкоду в межах можливого. Тобто, про щире каяття обвинуваченого свідчать як його слова, так і його дії.
Апеляційний суд також приймає до уваги, що відсутність подальшого відшкодування завданої шкоди (зокрема, під час судових розглядів справи) обумовлена застосованим до обвинуваченого запобіжним заходом у виді домашнього арешту цілодобово, що виключало фізичну можливість для обвинуваченого заробити кошти для такого подальшого відшкодування.
А прохання обвинуваченого ОСОБА_9 до потерпілих апелянтів - про підтримку його апеляційної скарги в частині застосування ст. 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням обумовлено, як зазначають в апеляційних скаргах і самі потерпілі, саме прагненням обвинуваченого поїхати на заробітки задля можливості відшкодувати встановлену судом шкоду.
З огляду на вищенаведене є необґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих щодо надмірної м`якості призначеного обвинуваченому покарання, оскільки жодних переконливих доводів на підтвердження таких своїх доводів апелянти не навели.
Однак, навіть з урахуванням сукупності вищезазначених обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність у даному конкретному випадку підстав для застосування положень, передбачених ст. ст. 69, 75 КК України.
А тому необґрунтованими є доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисників у цій частині, оскільки жодних переконливих доводів та нових обставин, окрім тих, які належним чином враховані судом, апелянти не навели.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання як занадто м`яким, так і занадто суворим, а звільнення його від відбування покарання з випробуванням - неправильним.
Що стосується апеляційних вимог потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо збільшення сум стягнення за їх уточненими цивільними позовами, то вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Зазначених вимог закону суд дотримався і обґрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_9 лише ті витрати на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , розмір яких останніми був підтверджений документально.
Так, з матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_7 на підтвердження свого цивільного позову (в тому числі і уточненого) надано такі документи:

договір замовлення від 28.12.2014 року на організацію та проведення поховання (труна, покривало, рушники, хустки, хрест, вінки, траурні стрічки, корзини) на суму 2 682, 0 грн. (т. 1 а. с. 52),
накладна № 35 від 29.12.2014 року на придбання одягу на суму 3 525 грн. (т. 1 а. с. 53),
квитанція про оплату адвокату - 7 000 грн. (т. 1 а. с. 54),
перелік робіт, необхідних для виготовлення пам`ятника, виданий з майстерні ПП ОСОБА_19 ( АДРЕСА_2 ) на суму 12 239 грн. (т. 1 а. с. 84).
Потерпілою ОСОБА_8 , відповідно до матеріалів даного кримінального провадження, на підтвердження свого цивільного позову (в тому числі і уточненого) надано такі документи:

накладна № 30 від 29.12.2014 року щодо ритуальних послуг (труна, хрест, хустки, вінки, корзини, набір) на суму 3 100 грн.,
товарний чек від 29.12.2014 року на придбання костюму на суму 900 грн., заявлених потерпілою у позові, (т. 1 а. с. 40),
квитанція про оплату адвокату 7 000 грн. та додаток до договору від 15.01.2015 року щодо розміру винагороди адвоката на цю суму (т. 1 а. с. 41, 42),
перелік робіт, необхідних для виготовлення пам`ятника, виданий з майстерні ПП ОСОБА_19 ( АДРЕСА_2 ) на суму 12 539 грн. (т. 1 а. с. 79).
Жодних інших документів на підтвердження своїх цивільних позовів потерпілі суду першої інстанції не надали. Не надали таких документів вони і суду апеляційної інстанції.
За такого є цілком обґрунтованим рішення суду про часткове задоволення цивільних позовів, лише в тих частинах, які обґрунтовані доказами.
Крім того, є цілком вірним врахування судом при обчисленні розміру цивільних позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розміру добровільно відшкодованої шкоди, пов`язаної з похованням та організацією поминальних обідів їх синів.

До того ж, суд цілком вірно врахував ту обставину, що потерпілі робили спільний поминальний обід, що потерпілі не заперечували.
Однак, кожна з них заявляла окремі позовні вимоги щодо відшкодування таких витрат, тому суд обґрунтовано врахував добровільно відшкодовані обвинуваченим кошти на придбання продуктів харчування для організації спільного похорону, відповідно до наданих ним накладних з магазину «Шанс» від 28.12.2014 року на суму 1 291,45 грн. та від 29.12.2014 року на суму 1 253 грн. (т. 1 а. с. 233, 232 відповідно).
А тому суд частково врахував при визначенні розміру стягнення добровільно відшкодованими ці суми кожній з потерпілих, що становить, відповідно, 1 272 грн., тобто по 1/2 сплачених обвинуваченим сум ((1 291,45 грн. + 1 253 грн.) = 2 544,45 грн. : 2= 1 272 грн.).
За такого, є безпідставними доводи апеляційних скарг обох потерпілих в цій частині.
Також необґрунтованим та голослівними є доводи апелянтів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що вищевказані накладні з магазину «Шанс» та накладна № 22 видана ПП ОСОБА_20 ( АДРЕСА_3 ) про вартість пам`ятника та огорожі на суму 6 430 грн. (а. с. 238, 239-240).
До того ж, слід зауважити, що останні суми - як витрати - потерпілими фактично не понесені. Проте, жоден з апелянтів вирок у цій частині не оспорює.
Крім того, витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постанова правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» № 45 від 03.10.2008 року, ст. 8 ЦК України).

І суд першої інстанції також вірно послався на ці норми законодавства.

Також є такими, що не ґрунтуються на законі посилання апелянтів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на положення ст. 1201 ЦК України (щодо того, що допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується), як на обґрунтування помилковості рішення суду про врахування добровільно сплачених обвинуваченим сум витрат на поховання.

Апеляційний суд розцінює такі посилання як невірне тлумачення потерпілими даної норми закону.

Так, у даному випадку дійсно розмір відшкодування не залежить від допомоги на поховання, що надана фізичним особам, які здійснили поховання. Проте, це пов`язано із соціальною природою такої допомоги відповідно до Закону України від 18 січня 2001 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням».

А тому рішення суду першої інстанції у цій частині є законним та обґрунтованим.

Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції на підставі ст. 1167 ЦК України обґрунтовано задовольнив частково у розмірі по 70 000 грн. кожній з потерпілих. При цьому суд виходив з того, що внаслідок втрати своїх дітей потерпілі зазнали значних душевних страждань, психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; що у ОСОБА_8 її син був єдиним, а у ОСОБА_7 - єдиним працюючим у родині; що спосіб життя потерпілих в зв`язку з втратою дітей кардинально вимушено змінився в негативну сторону безповоротно; а також - з вимог розумності та справедливості.
Тому доводи потерпілих ОСОБА_8 й ОСОБА_7 в цій частині, на думку колегії суду, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди з достатньою повнотою врахував всі встановлені в судовому засіданні обставини з цього питання і вірно вирішив позов у цій частині, виходячи з вимог законності, розумності та справедливості.
Що стосується посилання захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_10 в їх спільній апеляційній скарзі на незаконність рішення суду про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих витрат на правову допомогу, відповідно до ч. 2 ст. 120 КПК України, то вони є безпідставними, оскільки, по-перше, захисники залишили поза увагою положення ч. 1 ст. 124 КПК України, на які вірно послався суд у вироку і згідно яких у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого усі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
А, по-друге, ані обвинувачений ОСОБА_9 , ані захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в своїх апеляційних скаргах не ставили питання про скасування вироку у цій частині.

Крім того, є безпідставними доводи обвинуваченого та його захисників про пропущення потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ст. 116 КПК України строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту.
Так, за даними електронного відстеження пересилання поштових відправлень, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здали свої апеляційні скарги на пошту 16.07.2015 року, тобто в останній день закінчення строку на оскарження вироку суду першої інстанції (т. 2 а. с. 39, 42).

Зазначені апеляційні скарги у встановленому законом порядку ухвалами апеляційного суду від 31.07.2015 року були залишені без руху з наданням потерпілим строку для усунення допущених недоліків. У встановлений апеляційним судом строк допущені недоліки потерпілими були усунуті.

З огляду на вищенаведене відсутні підстави для зміни або скасування вироку.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 424, 426, 532, 376 ч. 2 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4