№ 5-215 кз15
У Х В А Л А

17 вересня 2015 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_5, розглянувши заяву захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_6 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за частиною 3 статті 321 Кримінального кодексу України в редакції Закону від 5 квітня 2007 року (далі - КК) до позбавлення волі на строк 3 роки; за частиною 2 статті 15 і частиною 2 статті 201 КК в редакції Закону від 15 листопада 2011 року до позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією предмету контрабанди та конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна, а на підставі частини 1 статті 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією предмета контрабанди та конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

Цим же вироком засуджені ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року вказаний вирок змінено. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_1 за частиною 3 статті 321 КК в редакції Закону від 05 квітня 2007 року із застосуванням статті 69 КК у виді 2 років позбавлення волі, за частиною 2 статті 15 і частиною 2 статті 201 КК в редакції Закону від 15 листопада 2011 року із застосуванням статті 69 КК у виді 3 років позбавлення волі з конфіскацією предмету контрабанди та конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна, а на підставі статті 70 КК остаточно за сукупністю злочинів визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією предмету контрабанди та конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 року ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Захисник Александров В.В., в інтересах засудженого ОСОБА_1, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постановлених щодо ОСОБА_1 судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), в якій порушує питання про скасування вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції - Мостиського районного суду Львівської області. Свої вимоги обґрунтовує наступним:

1. За пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК зазначає, що судом касаційної інстанції допущено неоднакове застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, а саме частини 1 статті 32, пункту 1 частини 1, частини 3 статті 34, пункту 6 частини 2 статті 412, статей 415, 433, 434, 436, 438, 439 КПК. При цьому вказує, що ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 321, частиною 2 статті 15 і частиною 2 статті 201 КК, останній з яких є більш тяжким злочином і був вчинений як встановив суд в с. Шегині Мостиського району Львівської області (міжнародний автомобільний пункт пропуску «Шегині»), а тому відповідно до вимог частини 1 статті 32 КПК кримінальне провадження повинен здійснювати суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення. Отже, на думку захисника, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 та інших повинен був здійснювати Мостиський районний суд Львівської області, а не Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та відповідно до пункту 6 частини 2 статті 412 КПК безумовною підставою для скасування постановлених судових рішень. Касаційний суд, переглядаючи постановлені судові рішення щодо ОСОБА_1, цю вимогу кримінального процесуального закону проігнорував, чим допустив порушення вимог статей 433, 434, 436, 438, 439 КПК. На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права передбаченої цим Кодексом захисник долучив 33 ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ отриманих з Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, від 13 листопада 2014 року, 27 грудня 2012 року, 29 січня 2013 року, 29 квітня 2013 року, 31 травня 2013 року, 29 серпня 2013 року, 3 березня 2014 року, 9 липня 2014 року, 28 липня 2014 року, 30 вересня 2014 року, 28 жовтня 2014 року, 21 квітня 2015 року, 9 червня 2015 року, 16 червня 2015 року, 23 червня 2015 року, 25 червня 2015 року, 6 липня 2015 року, 6 березня 2013 року, 20 травня 2013 року, 26 червня 2013 року, 1 жовтня 2013 року, 17 червня 2014 року, 21 липня 2014 року, 19 серпня 2014 року, 10 жовтня 2014 року, 12 березня 2015 року, 6 травня 2015 року, 9 червня 2015 року, 17 червня 2015 року, 25 червня 2015 року, 30 червня 2015 року, 14 липня 2015 року, 5 лютого 2015 року. Стверджує, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року через порушення правил територіальної підсудності були скасовані судові рішення нижчестоящих судів, а кримінальне провадження направлено на новий розгляд до суду першої інстанції за належною територіальною підсудністю. Зміст інших порівнювальних рішень захисник не розкриває, але вказує, що за результатом розгляду цих кримінальних проваджень справи, які надійшли до суду із порушенням правил територіальної підсудності, були скеровані до належного суду за територіальною підсудністю, визначеною у частині 1 статті 32 КПК.

2. За пунктами 1, 2, 3 частини 1 статті 445 КПК зазначає, що судом касаційної інстанції допущено неоднакове застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, а саме статті 58 Конституції України, статті 5 КК та неоднакове застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, а саме статті 9, пункту 2 частини 1 статті 284, пункту 1 частини 1 статті 412, статей 433, 434, пункту 3 частини 1 статті 436, частин 1, 2 статті 438, статті 440 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Крім того вказує, що прийняте касаційною інстанцією рішення щодо ОСОБА_1 не відповідає висновку щодо застосування норм права, викладеному в постановах Верховного Суду України. При цьому захисник зазначає, що диспозиція частини 1 статті 321 КК є бланкетною. Порядок одержання дозволу на виробництво, зберігання, транспортування, використання, захоронення, знищення та утилізацію отруйних речовин, у тому числі продуктів біотехнології та інших біологічних агентів, був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 1995 року № 440 і вимагав отримання дозволу на здійснення певних дій з отруйними речовинами. Постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року зазначена постанова Кабінету Міністрів України, а відтак і Порядок втратили чинність. На думку захисника, оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (28 жовтня 2014 року) була відсутня законодавча вимога щодо необхідності отримання дозволу на вчинення певних дій, зокрема, перевезення отруйних речовин, то, виходячи з положень статті 58 Конституції України та статті 5 КК щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність в часі, суд повинен був на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за частиною 3 статті 321 КК за відсутністю в його діях складу цього злочину. Залишивши без змін вирок суду першої інстанції, у тому числі і щодо обґрунтованості засудження ОСОБА_1 за частиною 3 статті 321 КК, суд касаційної інстанції порушив вимоги статті 58 Конституції України, статті 5 КК, а також статті 9, пункту 2 частини 1 статті 284, пункту 1 частини 1 статті 412, статей 413, 433, 434, пункту 3, частини 1 статті 436, частин 1, 2 статті 438, статті 440 КПК, а також допустив невідповідність судового рішення висновку щодо застосування статті 5 КК, викладеному в постановах Верховного Суду України. На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, захисник долучив до заяви 30 ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ отриманих з Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, від 22 січня 2013 року, 5 лютого 2013 року, 14 лютого 2012 року, 10 липня 2012 року, 11 жовтня 2012 року, 7 червня 2012 року, 2 квітня 2013 року, 6 травня 2014 року, 27 березня 2014 року, 10 червня 2014 року, 22 вересня 2011 року, 23 лютого 2012 року, 9 вересня 2014 року, 10 квітня 2014 року, 19 березня 2013 року, 24 вересня 2013 року, 11 березня 2014 року, 3 квітня 2014 року, 21 серпня 2014 року, 26 серпня 2014 року, 9 вересня 2014 року, 11 вересня 2014 року, 11 листопада 2014 року, 11 листопада 2014 року, 27 листопада 2014 року, 2 грудня 2014 року, 10 березня 2015 року, 7 квітня 2015 року, 7 липня 2015 року, 2 серпня 2012 року, а також 3 постанови Верховного Суду України, зокрема, від 3 жовтня 2013 року, 7 листопада 2013 року та 22 травня 2014 року. При цьому, не розкриваючи зміст порівнюваних рішень суду касаційної інстанції, захисник стверджує, що в них міститься висновок про те, що закон і нормативно-правові акти мають зворотну дію щодо скасування злочинності діяння, пом'якшення кримінальної відповідальності чи іншим чином поліпшення становища особи, а тому в цих справах касаційний суд на підставі статті 58 Конституції України та статті 5 КК закрив кримінальні провадження за відсутністю в діях особи складу кримінального правопорушення. Вказує, що аналогічний висновок щодо дії закону в часі міститься і в постановах Верховного Суду України по конкретних справах.

3. За пунктами 1, 2 частини 1 статті 445 КПК зазначає, що судом касаційної інстанції допущено неоднакове застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, а саме, статей 65, 75 КК та неоднакове застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, а саме, пункту 4 частини 1 статті 413, статті 414, статей 433, 434, пункту 4 частини 1 статті 436, пункту 3 частини 1, частини 2 статті 438 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, а також однієї і тієї самої норми права, передбачено цим Кодексом, захисник долучив до заяви 11 ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ отриманих з Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, від 23 квітня 2013 року, 25 серпня 2011 року, 11 жовтня 2011 року, 13 жовтня 2011 року, 20 березня 2012 року, 16 липня 2013 року, 26 червня 2012 року, 6 грудня 2012 року, 10 січня 2013 року, 12 грудня 2013 року, 4 лютого 2014 року. При цьому, не розкриваючи зміст порівнюваних рішень, стверджує, що суд касаційної інстанції по вказаним справам дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням.

Крім цього, 10 вересня 2015 року до Верховного Суду України надійшло клопотання захисника у якому, з посиланням на вимоги статей 430, 453 КПК він порушує питання про зупинення виконання вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 щодо ОСОБА_1

Перевіривши відповідність заяви вимогам Кримінального процесуального кодексу, вважаю, що заяву подано без додержання вимог статей 448 і 449 цього Кодексу.

Так, усупереч вимогам пункту 3 частини 2 статті 448 КПК у заяві не наведено належного обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми кримінального процесуального закону, яке міститься у частині 1 статті 32 КПК, захисник посилається на численні рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, але при цьому не розкриває зміст цих рішень і не зазначає, які з них підтверджують наявність підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК. Аналіз вказаних рішень свідчить про те, що майже всі вони стосуються розгляду касаційним судом подань голів суду апеляційної інстанції або клопотань сторін чи потерпілого про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів у відповідності до вимог частини 3 статті 34 КПК. У рішенні касаційного суду від 13 листопада 2014 року, на яке також міститься посилання у заяві, йдеться про порушення правил інстанційної, а не територіальної підсудності. Жодного порівнюваного рішення касаційної інстанції, яке б підтверджувало посилання захисника на те, що, розглядаючи справу в касаційному порядку, суд з власної ініціативи, керуючись вимогами статей 412, 415, 433, 434, 436, 438, 439 КПК, прийняв рішення про скасування постановлених по справі судових рішень через порушення вимог частини 1 статті 32 КПК і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції за належною територіальною підсудністю, до заяви не долучено.

Крім того, обґрунтовуючи неоднакове застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, а саме статті 5 КК, захисник також посилається на численні рішення суду касаційної інстанції, але при цьому також не розкриває їх зміст і не вказує, за якими ознаками подібності правовідносин слід порівнювати оскаржене і порівнювані рішення, тобто не зазначає конкретно, які з цих рішень підтверджують наявність підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 445 КПК. Аналіз вказаних рішень свідчить про те, що частина з них стосується застосування амністії, частина - закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КК, але не у зв'язку з положеннями частини 1 статті 5 КК тощо.

Крім цього, посилання захисника на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, а саме статей 65, 75 КК, суперечать вимогам пункту 1 частини 1 статті 445 КПК, відповідно до яких питання неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання є дискреційним повноваженням суду і не є підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Установлені недоліки заяви перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України.

Також долучена до заяви копія ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 року не завірена відповідно до вимог Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року № 174.

Що стосується клопотання захисника про зупинення виконання вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 року, то воно не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону і не належить до компетенції Верховного Суду України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 448, 449, 450 КПК,

ухвалила:

про зазначені недоліки заяви повідомити захиснику засудженого ОСОБА_1 - адвокату ОСОБА_6 Надати йому строк для їх усунення до 17 жовтня 2015 року.

У разі, якщо зазначені недоліки не буде усунено в установлений строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_5