П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_18,
суддів:ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28,
за участі: при секретарях: заступника начальника департаменту - начальника управління підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_29, заявника - адвоката ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу щодо ОСОБА_16 за заявою захисника ОСОБА_30 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року,

у с т а н о в и л а:

вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2014 року ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не судимого, визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК), і призначено покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк три років шість місяців із позбавленням права обіймати посади в митних органах Міністерства доходів і зборів України на строк два роки та з конфіскацією майна, крім житла.

Апеляційний суд Сумської області ухвалою колегії суддів з розгляду матеріалів кримінального провадження від 27 жовтня 2014 року вирок змінив: у зв'язку з виключенням кваліфікуючої ознаки вчинення злочину повторно перекваліфікував дії ОСОБА_16 з частини 4 статті 368 КК (в редакції від 18 квітня 2013 року) на частину 2 статті 368 КК (в редакції від 18 квітня 2013 року) і призначив за цим законом покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців із позбавленням права обіймати посади, пов'язані зі здійсненням владних повноважень у правоохоронних органах, на строк два роки, а в решті вирок залишив без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах від 15 січня 2015 року судові рішення щодо ОСОБА_16 залишив без зміни. Відхиляючи доводи касаційної скарги засудженого про те, що вирок постановлено на недопустимих доказах, суд зазначив, що такі доводи не підтверджено матеріалами справи, оскільки процесуальні дії проводилися в порядку заведеної оперативно-розшукової справи, та констатував, що апеляційний суд при перевірці законності вироку оцінив докази відповідно до вимог КПК.

Вироком суду ОСОБА_16 визнано винуватим в одержанні ним як службовою особою неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, а саме в тому, що він, обіймаючи посаду головного інспектора митного поста «Суми-Центральний» Сумської митниці Міністерства доходів і зборів України, 29 серпня 2013 року одержав від ОСОБА_17 5000 грн неправомірної вигоди за швидке митне оформлення ввезених в Україну двох вантажних автомобілів марки «Опель Віваро» і «Фольксваген Кадді» та за невчинення перешкод у здійсненні їх митного оформлення.

У заяві про перегляд судового рішення адвокат ОСОБА_30 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_16 на підставі неоднакового застосування норм Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заявник стверджує про неоднакове застосування норми права, передбаченої статтею 370 КПК, а саме незастосування її у справі його підзахисного та правильне застосування у порівнюваних справах. На його думку, в подібних процесуальних ситуаціях касаційний суд неоднаково оцінює оскаржувані судові рішення з погляду дотримання вимог статті 370 КПК щодо законності й обґрунтованості, адже за відсутності в матеріалах справи належних процесуальних документів на підтвердження допустимості доказів суд в одних справах визнає такі рішення законними, обґрунтованими і вмотивованими, а в інших справах - ні. Так, у справі ОСОБА_16 суди залишили без уваги відсутність у матеріалах провадження ухвал слідчих суддів про дозвіл на втручання у приватне спілкування у вигляді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та рішення прокурора про контроль за вчиненням злочину, а отже не перевірили докази обвинувачення на предмет допустимості, внаслідок чого ухвалили незаконні, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, судові рішення.

Як приклад правильного застосування статті 370 КПК заявник наводить висновки касаційного суду в рішенні від 24 березня 2015 року, яким скасовано судові рішення у справі про обвинувачення особи за частиною 2 статті 307 і частиною 1 статті 309 КК та призначено новий розгляд у суді першої інстанції внаслідок істотного порушення вимог процесуального закону у зв'язку з тим, що в матеріалах справи не наявна постанова прокурора про контроль за вчиненням злочину або відомості про дату її постановлення, що викликало сумніви в законності оперативних закупок, а оскільки обвинувачення не надало суду доказів їх законності і місцевий суд не перевірив порядку проведення негласних слідчих дій, то покладення відповідних доказів в основу обвинувачення касаційний суд назвав передчасним.

Також рішенням від 20 травня 2015 року у справі про обвинувачення особи за частиною 2 статті 307 КК касаційний суд скасував ухвалу апеляційного суду і призначив новий апеляційний розгляд у зв'язку з тим, що апеляційний суд, усупереч вимогам статей 370, 419 КПК, неналежно перевірив доводи захисту, зокрема констатував дотримання вимог КПК у ході негласних слідчих дій, тоді як у матеріалах справи не наявна постанова прокурора про проведення оперативної закупівлі.

Крім того, рішенням від 9 квітня 2015 року у справі про обвинувачення особи за частиною 4 статті 368 КК касаційний суд скасував ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог процесуального закону і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв'язку з тим, що не було належним чином перевірено доводи захисту про недопустимість доказів обвинувачення, тоді як, зокрема, у матеріалах справи не наявні ухвали слідчого судді щодо проведення певних оперативно-розшукових заходів і негласних слідчих (розшукових) дій.

До заяви адвокат ОСОБА_30 додав копії відповідей на його звернення стосовно доступу до процесуальних рішень щодо негласних слідчих (розшукових) дій. У прокуратурі Сумської області адвокату, з посиланням на частину 2 статті 24 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відмовили в наданні копії постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 27 липня 2013 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_16 у зв'язку з тим, що ця постанова містить інформацію з обмеженим доступом. В Апеляційному суді Сумської області на пропозицію адвоката про розсекречення інформації, що міститься в ухвалі цього суду від 26 липня 2013 року, з метою дослідження її в судовому засіданні повідомили, що ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії не підлягає розсекреченню, оскільки вона не є ні матеріальним носієм інформації, який підлягає розсекреченню, ні доказом у провадженні, а також що порядок повідомлення осіб, щодо яких проводилися негласні слідчі (розшукові) дії, передбачено в КПК, а отже, посилання адвоката на Інструкцію про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні (що затверджена Наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року № 114/1042/516/1199/936/1687/5) є безпідставними, а законних підстав для розсекречення такого судового рішення немає. На пропозицію про розсекречення інформації, що міститься в ухвалі Апеляційного суду Сумської області від 24 травня 2014 року, адвокату відмовили у зв'язку з тим, що відомості, які дають змогу ідентифікувати особу, місце або річ, щодо якої проводиться чи планується проведення негласної слідчої (розшукової) дії, розголошення яких створює загрозу національним інтересам і безпеці, належать до інформації з обмеженим доступом та мають ступінь секретності «таємно». У прокуратурі Сумської області на пропозицію захисника про розсекречення інформації, яка міститься в ухвалах Апеляційного суду Сумської області від 24 травня 2013 року № 844-ц/т і від 26 липня 2013 року № 1486т, спочатку, з посиланням на Закон України від 21 січня 1994 року № 3855-XII «Про державну таємницю» і Порядок організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, порадили звернутися до посадових осіб, які й надали гриф секретності цим матеріальним носіям інформації, тобто до Апеляційного суду Сумської області, а згодом, посилаючись на Інструкцію про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, вказали про відсутність підстав для розсекречення інших матеріальних носіїв інформації, ніж ті, які були використані в суді як докази.

Провадження за заявою захисника ОСОБА_30 відкрито 17 червня 2015 року відповідно до положень статті 452 КПК.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, адвоката ОСОБА_30, який підтримав подану ним заяву, міркування прокурора, який вважав, що оскаржені судові рішення не можуть бути предметом перегляду Верховного Суду України, дослідила матеріали справи, ознайомилася з науковими висновками фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді України, обговорила доводи заяви і дійшла висновку про таке.

Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року щодо ОСОБА_16 допущена до провадження Верховного Суду України за наявності підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК.

Відповідно до зазначеної норми кримінального процесуального закону підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ), який набрав чинності 28 березня 2015 року, викладено нову редакцію частини 1 статті 445 КПК та впроваджено підставу, передбачену пунктом 2.

Частиною 1 статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення даного конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною 1 статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає Кримінальний кодекс України.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини 1 статті 5 КПК, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, за загальним правилом пункт 2 частини 1 статті 445 КПК у редакції Закону № 192-VІІІ підлягає застосуванню з дати набрання цим Законом чинності. Тобто предметом перегляду Верховного Суду України із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року і пізніше.

Таке правозастосування відповідатиме практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (див. справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

На момент постановлення 15 січня 2015 року оскаржуваної ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо ОСОБА_16 стаття 445 КПК не передбачала такої підстави для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, як неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Право на звернення до Верховного Суду України про перегляд судових рішень із зазначеної підстави виникло з набранням чинності 28 березня 2015 року Законом № 192-VІІІ, яким статтю 445 КПК було викладено в новій редакції, що розширила коло підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України. Перегляд остаточних судових рішень, постановлених до набрання чинності Законом № 192-VІІІ, на підставі пункту 2 частини 1 статті 445 КПК у редакції указаного Закону ставить під сумнів прогнозованість та стабільність судових рішень, ухвалених за відповідною процедурою, що з огляду на принцип правової визначеності є неприпустимим.

Як убачається зі змісту частини 1 статті 454 КПК, за наслідками розгляду справи Верховним Судом України може бути прийнято одну з таких постанов: про повне або часткове задоволення заяви чи про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до частини 1 статті 455 КПК Верховний Суд України задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених частиною 1 статті 445 цього Кодексу.

Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися або норма права застосована правильно (частина 1 статті 456 КПК).

У даному кримінальному провадженні встановлено, що оскаржувана ухвала колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року щодо ОСОБА_16 не може бути предметом перегляду Верховного Суду України на підставі пункту 2 частини 1 статті 445 КПК.

За таких обставин Судова палата дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви захисника ОСОБА_30

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити захиснику ОСОБА_30 у задоволенні заяви.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_18

Судді:

ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28