АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальну справу за апеляціями прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року щодо ОСОБА_6 , -

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного судудм. Києва від 11 квітня 2013 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий в силу ст. 89 КК України,
засуджений за ч. 1 ст. 152 КК України на 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 152 КК України на 7 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 153 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_6 призначене за сукупністю злочинів у виді 7 років позбавлення волі.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 задоволені частково та постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь кожної з потерпілих по 5000 гривень моральної шкоди.
Зазначеним вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи за таких обставин.
28 січня 2008 року приблизно о 5 годині ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер» д.н.з НОМЕР_1 , підвозив за грошові кошти потерпілу ОСОБА_11 з вул. Мате Залки на вул. Вірменську в м. Києві. Зупинившись між будинками № 9 та №11 по вул. Вірменській в м. Києві, ОСОБА_6 запропонував потерпілій ОСОБА_11 вступити з ним в статеві зносини, однак остання відмовилася. Тоді ОСОБА_6 , користуючись відсутністю поряд інших осіб, застосувавши до ОСОБА_11 фізичне насильство, а також погрози спричинення їй тілесних ушкоджень, подолавши таким чином опір потерпілої, вступив з ОСОБА_11 в статеві зносини, таким чином вчинив згвалтування.
Крім того, 3 липня 2010 року приблизно о 06 годині 30 хвилин ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер» д.н.з НОМЕР_1 , підвозив за грошові кошти потерпілу ОСОБА_9 з вул. Борщагівської на вул. Вільямса в м. Києві. Зупинивши автомобіль в нелюдному місці неподалік від будинку № 108-Б по вул. Карла Маркса в м. Києві, ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_9 вступити з ним в статеві зносини природним способом, однак остання відмовилася. Тоді ОСОБА_6 , користуючись відсутністю поряд інших осіб, застосувавши до ОСОБА_9 фізичне насильство, яке виразилося у спричиненні їй легких тілесних ушкоджень, а також погрози спричинення їй тілесних ушкоджень та смерті, подолавши таким чином опір потерпілої, вступив з ОСОБА_9 в статеві зносини, таким чином вчинив зґвалтування повторно.
Крім того, 13 квітня 2008 року приблизно о 18 годині ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер» д.н.з НОМЕР_1 , підвозив наглядно знайому йому потерпілу ОСОБА_12 від станції метро «Лісова» в м. Києві на вул. Тимошенка в м. Києві. По дорозі він заїхав на Труханів острів, де проїхавши в нелюдне місце, зупинив автомобіль біля озера в чагарниках. У період часу з 18 години 30 хвилин по 19 годину ОСОБА_6 , знаходячись в салоні вказаного автомобіля, користуючись відсутністю поряд інших осіб, застосувавши до потерпілої ОСОБА_12 фізичне насильство, а також погрози нанесенням тілесних ушкоджень, подолавши волю потерпілої до опору, задовольнив свою статеву пристрасть з останньою неприродним способом.
6 лютого 2012 року приблизно о 00 годин 30 хвилин ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер» д.н.з НОМЕР_1 , підвозив за грошові кошти потерпілу ОСОБА_10 від станції метро «Лівобережна» на вул. Райдужну в м. Києві. Близько 1 години ОСОБА_6 , знаходячись в салоні вказаного автомобіля, біля будинку №71 по вул. Райдужній в м. Києві, ігноруючи відмову потерпілої ОСОБА_10 вступити з ним в статеві зносини, застосувавши до останньої фізичне насильство, а також погрози нанесенням тілесних ушкоджень, подолавши волю потерпілої до опору, повторно задовольнив свою статеву пристрасть з потерпілою ОСОБА_10 неприродним способом.

В апеляції прокурор, який приймав участь при розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_7 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості та постановити свій вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 152 КК України на 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 152 КК України на 9 років позбавлення волі та за ч. 2 ст. 153 КК України на 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 9 років позбавлення волі.

Своє прохання апелянт обґрунтовує тим, що судом не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчинених засудженим злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, засуджений ОСОБА_6 скоював злочини на протязі декількох років та відносно кількох потерпілих із застосуванням фізичного насилля і погрозами його застосування, що, на думку прокурора, свідчить про небажання засудженого виправитись.
Також в апеляції прокурора зазначено, що суд першої інстанції не врахував дані про особу ОСОБА_6 , який є не судимим в силу ст. 89 КК України, характеризується формально позитивно. Відповідно до ст. 66 КК України у справі не має обставин, що пом`якшують покарання, а тому вважає, що призначене ОСОБА_6 судом покарання є занадто м`яким.

В апеляції захисник ОСОБА_8 ставила питання про зміну вироку та пом`якшення покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 153 КК України на не пов`язане з позбавленням волі зі зменшенням суми, стягнутої на користь потерпілої ОСОБА_10 до 500 грн., а вирок суду в частині засудження за ч. 1 ст. 152 та ч. 2 ст. 152 КК України просила скасувати з закриттям в цій частині справи в зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні інкримінованих ОСОБА_6 злочинах.
В зміненій апеляції захисник просить змінити вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості і призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України не пов`язане з позбавленням волі.
В обґрунтування своїх вимог захисник вказує на те, що ОСОБА_6 , перебуваючи під вартою з вересня 2012 року, зрозумів протиправність своїх дій та щиро розкаюється у злочинах, скоєних відносно всіх потерпілих, повністю визнає своє вину, що дає підстави визнати, що засуджений став на шлях виправлення.
Щире каяття ОСОБА_6 , на думку захисника, необхідно визнати обставиною, що пом`якшує покарання, і з урахуванням даних про його особу зокрема того, що він офіційно працює, має постійне місце проживання та реєстрацію в м. Києві, характеризується позитивно за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину і батька інваліда, до затримання працював у монастирі, куди збирається повернутися і залишитися на все життя, а також враховуючи відсутність тяжких наслідків злочинів, необхідно пом`якшити покарання, яке було призначене судом першої інстанції.
Також у зміненій апеляції захисника зазначено, що суд повинен дати оцінку тому, що ОСОБА_6 не мав на меті нанести душевні страждання потерпілим, оскільки кожна з них поводила себе так, що у засудженого складалося враження про готовність потерпілих на продовження стосунків, навіть на статеві зносини, від яких потерпілі відмовлялись в останню мить, а засуджений не припиняв своїх бажань, а ґвалтував потерпілих, про що тепер шкодує і розкаюється.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав апеляцію прокурора та заперечував проти задоволення апеляції захисника, пояснення засудженого та захисника, які підтримали апеляцію захисника та заперечували проти задоволення апеляції прокурора, виступи учасників судового розгляду в судових дебатах та останнє слово засудженого, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції до задоволення не підлягають, а вирок суду слід залишити без змін, з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 вчиненні зазначеного у вироку злочину при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений розглянутими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, а дії за ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України кваліфіковані правильно та в апеляціях прокурора і захисника не заперечуються.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, який характеризується формально позитивно, є несудимим в силу ст. 89 КК України, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, і обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. ч. 1 та 2 ст. 152 і ч. 2 ст. 153 КК України, яке, на думку колегії, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого.
Оскільки суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 дотримався вимог ст. 65 КК України та врахував всі обставини, на які посилається в апеляції прокурор, то колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання.
Разом з тим, колегія суддів не може прийняти до уваги і доводи апеляції захисника про наявність підстав для пом`якшення покарання засудженому ОСОБА_6 .
Так, матеріалами справи не спростовується висновок, викладений у вироку, про відсутність обставин, які пом`якшують покарання, у тому числі, і щире каяття ОСОБА_6 .
Так, підсудний ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді першої інстанції визнавав себе винним частково, посилаючись на віктимну поведінку потерпілих, намагаючись перекласти на потерпілих провину, і при цьому допускав некоректні висловлювання на адресу потерпілих (т.3, а.с. 199-201, т. 4, а.с. 76-78).
Також під час розгляду справи в суді першої інстанції підсудний частково визнавав цивільні позови потерпілих та не вжив жодних заходів по відшкодуванню завданої злочином шкоди.
На вказані обставини була звернута увага колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14 серпня 2014 року, якою була скасована ухвала Апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року про пом`якшення покарання ОСОБА_6 (т. 5, а.с. 17-19).
Після скасування ухвали Апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року та повернення справи на новий апеляційний розгляд 12 листопада 2014 року на адресу потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 було перераховано по 5000 гривень кожній, тобто суми, стягнуті на відшкодування моральної шкоди вироком суду (т. 5, а.с. 75, 76), проте дана обставина не могла вплинути на висновок суду першої інстанції про ставлення засудженого до вчинених ним злочинів, тим більше, що у матеріалах справи відсутні дані про те, що вказані кошти були переказані потерпілим саме засудженим.
Щире каяття, висловлене ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду справи та відшкодування у вищевказаний спосіб моральної шкоди потерпілим, не ґрунтується на належній критичній оцінці підсудним його протиправної поведінки, його щирому осуді своїх дій, визнанні провини та готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом.
Так, в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_6 підтримав апеляцію свого захисника з вимогою оцінити поведінку потерпілих, що свідчить, на думку колегії суддів, про намагання засудженого пом`якшити його відповідальність, а не щире каяття щодо вчинених злочинів.
Інші обставини, на які посилається в апеляції захисник, щодо особи засудженого ОСОБА_6 , його сімейного стану здоров`я, бажання перебувати у монастирі тощо не можуть бути підставами для пом`якшення покарання, оскільки частина згаданих обставин, як було зазначено в цій ухвалі, була врахована судом першої інстанції, а частина, як наприклад, праця та бажання перебувати у монастирі не є достатньою підставою для пом`якшення покарання.
При цьому колегія суддів враховує, що всі обставини, на які посилається в апеляції захисник, були предметом неодноразового розгляду, як апеляційної, так і касаційної інстанцій.
Так, ухвалами апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року (т. 4, а.с. 246-250) та від 13 листопада 2014 року (т. 5, а.с. 87-91) вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року щодо ОСОБА_6 змінювався із пом`якшенням покарання, проте вказані ухвали апеляційної інстанції були скасовані ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2014 року та від 14 квітня 2015 року з мотивів невідповідності покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі підсудного внаслідок м`якості (т. 5, а.с. 17-19, а.с.110-111).
Враховуючи те, що після останнього у часі розгляду справи касаційною інстанцією не змінились об`єм обвинувачення щодо злочинів, у яких ОСОБА_6 визнаний винним, та обставини, які підлягають врахуванню при призначенні покарання, колегія суддів вважає, що підстав для зміни вироку суду першої інстанції та пом`якшення засудженому покарання немає, тому вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись п. п. 11,15 Розділу ХІ. Перехідні Положення КПК України 2012 року, ст. ст. 365, 366 КПК України 1960 року колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року щодо ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляції прокурора ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11/796/177/2015 Категорія КК: ч. ч. 1, 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14
Доповідач ОСОБА_1