Провадження №11-кп/772/938/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2015 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції із засудженим, кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2015 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 21.09.2000р. вироком Тернопільського обласного суду до довічного позбавлення волі, ухвалою Верховного Суду України від 12.12.2000р. вирок змінено та виключено ст. 222 КК України зі складу злочину, в решті вирок залишено без змін та визначено вважати засудженим за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 1 ст. 229-6 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна,

відмовлено в задоволенні заяви про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду Тернопільської області від 21.09.2000р., ухвали Верховного Суду України від 12.12.2000р. щодо нього та про застосування закону, який пом`якшує покарання.
За участю прокурора ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:
08.09.2015р. до Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про зміну йому покарання з довічного позбавлення волі на строк 15 років, оскільки він вчинив один особливо тяжкий злочин.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2015 року в задоволені заяви засудженого ОСОБА_6 було відмовлено, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011р. було визначено, що з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999р. і до набрання чинності Законом України № 1483-ІІІ від 22 лютого 2000р. «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» існував проміжок часу, протягом якого Верховна рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960р., стосовно зміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі, але це не означало, що існуючі на той час відповідні санкції статей 1960р. втратили альтернативний характер та передбачали лише максимальне покарання до 15 років позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення.

На дану ухвалу захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати ухвалу та ухвалити нову, якою визнати ОСОБА_6 засудженим за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 1 ст. 229-6 КК України до 15 років позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання в зв`язку з закінченням строку відбування покарання, оскільки в період з 1999 року по 2000 рік в КК України вносились зміни, у відповідності до яких у період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року найсуворішим покаранням, яке могло бути призначено особам, було позбавлення волі строком на 15 років.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги, з мотивів зазначених в ній, міркування прокурора про залишення ухвали суду без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляцій та обговоривши їх доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Суд першої інстанції в ухвалі навів обґрунтовані мотиви прийнятого рішення щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_6 , зважаючи на зміни законодавства, а тому немає правових підстав для приведення призначеного покарання до відповідності і як наслідок його зміни на більш м`яке.

Крім того, суд апеляційної інстанції, який розглядає дані апеляційні скарги не може переглянути вирок Тернопільського апеляційного суду щодо пом`якшення покарання ОСОБА_6 до 15 років і як наслідок, звільнення його за закінченням строку відбування покарання.

Також діючим законодавством не передбачено заміну довічного покарання на більш м`яке покарання в ході відбування покарання.

Таке право ОСОБА_6 має лише на підставі акта про помилування, якщо він побажає звернутися за помилуванням, що передбачено ст. 87 КК України.

За таких обставин апеляційні вимоги засудженого та захисника не ґрунтуються на вимогах Закону, а прийняте рішення судом першої інстанції є законним.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 537 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2015 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі 3 місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
З оригіналом вірно: