УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого ОСОБА_5.
суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7.,
розглянувши у судовому засіданні 17 лютого 2016 року в м. Києві заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2014 року ОСОБА_4 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 15, частиною 3 статті 185 та частиною 2 статті 194-1 Кримінального кодексу України, із застосуванням статті 70 цього Кодексу до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 березня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни та на підставі статті 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_4 звільнено від відбування подальшого покарання.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 5 листопада 2015 року зазначені вище судові рішення щодо ОСОБА_4 залишив без зміни.

ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали касаційного суду в порядку, передбаченому главою 321 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 1 частини 1 статті 400-12 КПК 1960 року). На думку заявника, судом касаційної інстанції залишилось без розгляду питання правильного застосування норми кримінального закону судами нижчих інстанцій за умови відсутності в його діях складу злочину, а саме відсутності предмету злочину, майнової шкоди, і, як наслідок, об'єкту та об'єктивної сторони. Просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року щодо нього і постановити нове судове рішення.

На підтвердження своїх доводів щодо неоднакового застосування закону надав копію ухвали від 12 травня 2009 року ухвалену Верховним Судом України, як судом касаційної інстанції.

Розглядаючи питання про допуск справи до провадження, колегія суддів керується Прикінцевими положеннями до Закону України № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року (далі - Закон № 192-VIII) і вважає, що передбачені законом підстави для відкриття провадження відсутні.

З набранням чинності Закону № 192-VIII зазнали змін підстави для перегляду Верховним Судом України рішень касаційної інстанції. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) на сьогодні до таких підстав віднесено «неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (крім питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання)».

Визначення терміну «закон України про кримінальну відповідальність» наведено в пункті 7 частини 1 статті 3 КПК і він означає «законодавчі акти України, які встановлюють кримінальну відповідальність (Кримінальний кодекс України та закон України про кримінальні проступки)».

Як убачається зі змісту заяви, ОСОБА_4, хоча і посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, однак не зазначає жодної конкретної норми закону, яка б була неоднаково застосована судом касаційної інстанції у різних справах. По суті заявник у своїй заяві ставить під сумнів висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність в його діях складу злочину.

Ключовою умовою для перегляду рішення касаційного суду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких лежить застосування однієї і тієї самої норми матеріального права. Вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням пункту 1 частини 1 статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

За таких обставин заява ОСОБА_4 в аспекті положень пункту 1 частини 1 статті 445 КПК (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року) не може бути предметом перегляду.

Крім того, ухвала Верховного Суду України від 12 травня 2009 року, долучена до заяви ОСОБА_4 на підтвердження неоднакового правозастосування, не містить остаточного висновку суду касаційної інстанції щодо застосування норми права, оскільки нею рішення судів нижчих інстанцій скасовано з направленням справи на новий судовий розгляд, а відтак не може слугувати прикладом для порівняння.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що подана засудженим заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 445, 450, 451 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року), колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_4 у допуску справи до провадження Верховного Суду України за його заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6ОСОБА_5ОСОБА_7