АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/346/15-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/432/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, з середньою освітою, неодружену, непрацюючу, раніше судиму: 05.12.2013 року Збаразьким районним судом за ч.1 ст.185, ст.69 КК України до покарання у виді 60 годин громадських робіт, яке відбула 05.02.2014 року; 22.10.2014 року Тернопільським міськрайонним судом за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту строком на 4 місяці, яке відбула з 17.02.2015 року по 17.06.2015 року в Чортківській УВП (№26), -

засуджено за ч.2 ст.185 КК України і призначено покарання у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати, за проведену судову товарознавчу експертизу в сумі 245, 96 грн.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 , визнано винyватою і засуджено за те, що 21 грудня 2014 року, в період приблизно з 17 по 18 години, обвинувачена ОСОБА_7 , перебувала в житловому будинку ОСОБА_9 , що в с.Мала Березовиця Збаразького району Тернопільської області, де у неї виник злочинний намір направлений на викрадення майна потерпілого.

Так, реалізовуючи свій злочинний намір, того ж дня 21 грудня 2014 року, приблизно о 18 год. 10 хв. обвинувачена ОСОБА_7 , з метою незаконного заволодіння чужим майном, діючи умисно та з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, повторно таємно викрала із житлового будинку ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 800 грн. та мобільний телефон марки Нокія-105 вартістю 326, 04 грн., чим заподіяла потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 1126, 04 грн.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 , вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції змінити, призначивши їй покарання у виді громадських робіт, мотивуючи це тим, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Зазначає, що ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю визнала свою вину, щиро розкаялась і попри врахування низки пом`якшуючих обставин, судом не було враховано, що остання має постійне місце проживання, її молодий вік, а також те, що вона доглядає за інвалідом I групи і являється його опікуном.

Вважає, що суд за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, міг призначити покарання, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання не зазначеного у санкції ч.2 ст.185 КК України, тобто застосувати до ОСОБА_7 ст.69 КК України та призначити їй покарання у виді громадських робіт.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили, вирок суду першої інстанції змінити, призначивши ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді громадських робіт, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів прийшла до переконання, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України за обставин, викладених у вироку доведеність вини та кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За змістом ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог закону, відповідно до ст.ст. 50, 65-67 КК України вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, конкретні обставини справи, дані щодо особи винної, її характеризуючи дані, щире розкаяння у вчиненому, повне відшкодування завданих збитків, позицію потерпілого, який не наполягає на суворому покаранні винної.

Зокрема, санкцією ч.2 ст.185 КК України, за якою ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності, передбачено альтернативні основні покарання, зокрема у виді арешту або обмеження волі або позбавлення волі.

При цьому, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 , найменш суворе покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.185 КК України у виді арешту, розміром наближеним до мінімального 4 місяці, що на думку колегії суддів, є вірним та обгрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 на наявність підстав щодо призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді громадських робіт, на думку колегії суддів не ґрунтується на вимогах закону, з огляду на наступне.

За змістом ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що помякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш мякого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу за цей злочин.

З матеріалів кримінального провадження, вбачається, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судима за вчинення аналогічних корисливих кримінальних правопорушень, зокрема: 05.12.2013 року Збаразьким районним судом за ч.1 ст.185, із застосуванням ст.69 КК України до 60 годин громадських робіт; 22.10.2014 року Тернопільським міськрайонним судом за ч.2 ст.185 КК України, до покарання у виді арешту на строк 4 місяці. При цьому, обвинувачена на шлях виправлення не стала, вчинила нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України крадіжку грошей та майна, належних потерпілому ОСОБА_9 , що вказує на стійкість її протиправної поведінки. З урахуванням вищевказаних даних про особу обвинуваченої, колегія суддів не вбачає підстав для призначення їй більш мякого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті, за якою вона притягується до кримінальної відповідальності, тобто застосування відносно неї ст.69 КК України, як про це йдеться в апеляційній скарзі захисника.

Обставини щодо спільного проживання обвинуваченої ОСОБА_7 з ОСОБА_10 , який є інвалідом 1 групи і потребує стороннього догляду на думку колегії суддів, також не дають підстав для застосування відносно обвинуваченої ст.69 КК України, з урахуванням вищевказаних даних про її особу.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до переконання, що вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 вересня 2015 року є законним і обґрунтованим, покарання обвинуваченій призначено з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України. Будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли стати підставою для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не виявлено, а тому підстав для його зміни не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 вересня 2015 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, які тримаються під вартою в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
_________________ __________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2