11-кп/775/68/2016(м)
264/7883/15-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2015 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання останнього про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 7 вересня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк один рік. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року вказаний вирок змінено в частині призначеного покарання, ОСОБА_5 ухвалено вважати засудженим за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ч.4 ст.70, п.1 ч.1 ст.72 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, поглинуто призначеним покаранням покарання, призначене за вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 вересня 2014 року у виді шести місяців арешту та остаточно визначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк один рік.

2 грудня 2015 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до Іллічівського районного суду м.Маріуполя з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від покарання.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2015 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від покарання відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5 характеризується посередньо, заохочень та стягнень не має, до суспільно корисної праці не залучався.

В апеляційній скарзі засуджений за змістом просить ухвалу суду скасувати, застосувати до нього вимоги ст.81 КК України та задовольнити його клопотання. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність у нього можливості працювати та отримувати заохочення, оскільки він перебуває у слідчому ізоляторі з 19 лютого 2015 року, а вирок щодо нього набрав законної сили 25 листопада 2015 року. Звертає увагу, що за цей період усвідомив свої дії та щиро покаявся.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.81 КК України та правовими позиціями, викладеними в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання.

Відповідно до ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Вирішуючи питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд повинен перевірити, в тому числі, і факт того, чи довів засуджений своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є об`єктивна доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як вбачається з матеріалів провадження та ухвали суду, засуджений ОСОБА_5 характеризується посередньо, заохочень та стягнень не має, до суспільно корисної праці не залучався.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що утримання від порушень правил внутрішнього розпорядку та зразкова поведінка, як вказано в характеристиці, є прямим обов`язком засудженого, передбаченим ст.107 КВК України, та не є підтвердженням того, що він повністю став на шлях виправлення.

Таким чином, суд першої інстанції в повній мірі дослідив надані щодо ОСОБА_5 матеріали та прийняв законне і обґрунтоване рішення про відсутність правових підстав для застосування щодо останнього ст.81 КК України.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали у даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області