СЛОВ`ЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХ В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2015 року місто Слов`янськ
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника- адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Слов`янську у режимі відеоконференції із Маріупольського слідчого ізолятора міста Маріуполя обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості по кримінальному провадженні № 0001008 відносно

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця міста Артемівськ

Донецької області, громадянина України,

з середньою освітою,одруженого, має трьох

неповнолітніх дітей, не працюючого з серпня 2014

року, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого

за скоєння злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Під час досудового розслідування 20 листопада 2015 року між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Донецької області юристом 1 класу ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, яку з обвинувальним актом 26 листопада 2015 року було направлено до суду.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 вчинений злочин, передбачений частиною 2 статті 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань, при наступних обставинах.

На початку квітня 2014 року на території Донецької області України невстановленими досудовим розслідуванням особами для насильницького підтримання влади

самопроголошеної «Донецької народної республіки» було створено не передбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою, а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того, в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх

живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.

Зокрема, станом на травень 2014 року територія населеного пункту м.Слов`янськ Донецької області була захоплена членами злочинної ( терористичної) організації «ДНР», задля насильницького підтримання влади злочинної організації «ДНР» у вказаному населеному пункті також діяли не передбачені Законами України збройні формування, члени якого з вогнепальною зброєю незаконно утримували протягом тривалого часу територію зазначеного населеного пункту.

Так, на початку червня 2014 року, більш точно дата та час досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, з метою участі у діяльності непередбачених законом збройних формувань, знаходячись на території окупованого населеного пункту м. Слов`янськ Донецької області, після співбесіди з невстановленими учасниками незаконного збройного формування, ознайомившись з правами та обов`язками члена вказаного збройного формування, дав свою згоду на їх дотримання та виконання, усвідомлюючи протиправність своїх дій, добровільно вступив до вказаного незаконного збройного формування «ДНР». Крім того, ОСОБА_4 було передано у використання вогнепальну зброю, а саме пістолет Макарова. Таким чином, ОСОБА_4 , отримавши зброю, тим самим підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванні. В подальшому ОСОБА_4 , в якості вартового, разом з іншими бійцями незаконного збройного формування на протязі декілька днів на початку червня 2015 року ніс охорону захопленої адмінбудівлі Слов`янської міської Ради за адресою: Донецька обл., м. Слов`янськ, площа Жовтневої революції, буд. 2.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковані за частиною 2 статті 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань.

Під час трансляції з приміщення Маріупольського слідчого ізолятора, у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 у скоєнні цього кримінального правопорушення визнав себе винним у повному обсязі та пояснив, що у червні 2014 року ОСОБА_6 запросив його поїхати до ОСОБА_7 з метою здійснення охорони адмінбудівлі Слов`янської міської ради. Коли вони у цьому ж місяці приїхали до міста Слов`янська, то саме ОСОБА_6 видав йому пістолет Макарова. Декілька днів у червні 2014 року він у якості вартового проводив охорону цього приміщення, у місті на той час були люди так званої « ДНР». У подальшому він прийшов до висновку про неправильність своїх дій, тому виїхав із міста. У скоєному щиро розкаюється. 18 листопада 2015 року у присутності захисника йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України і він 20 листопада 2015 року уклав з прокурором угоду про визнання винуватості, за умовами якої було досягнуто домовленість щодо міри покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням. Визнає, що проходив співбесіду з невідомими особами, як представниками « ДНР» і він давав згоду на участь у цьому незаконному збройному формуванні. У червні 2015 року він не міг здійснювати такі дії, бо перебував у іншому місті.

Із долучених до обвинувального акту матеріалів убачається, що 20 листопада 2015 року між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Донецької області юристом 1 класу ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, за умовами якої підозрюваний ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, та зобов`язується: 1) беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні; 2) співпрацювати з правоохоронними органами в розкритті та розслідуванні злочину, викритті та кримінальному переслідуванні інших співучасників злочину, повідомити відомості не тільки про його власну участь у злочинній діяльності, а також й про інших співучасників злочину. Також сторонами угоди визначено узгоджене між ними покарання, яке ОСОБА_4 повинен нести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме - позбавлення волі строком на п`ять років, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України. В угоді передбачені наслідки її укладання, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваному. Угода була підписана захисником ОСОБА_5 та підозрюваним ОСОБА_4 .

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: 1) угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим; 2) угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Положеннями статті 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: 1) кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладання угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив про те, що при укладанні даної угоди 20 листопада 2015 року були дотримані вимоги та правила Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, просив цю угоду затвердити та призначити ОСОБА_4 узгоджену по угоді міру покарання: 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні також просив затвердити укладену угоду про визнання винуватості від 20 листопада 2015 року, підтвердив його ініціативу і добровільність укладання цієї угоди та можливість її виконання.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, який просив затвердити угоду, призначити погоджену міру покарання його підзахисному, дослідивши зміст угоди від 20 листопада 2015 року про визнання винуватості на відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, суд приходить до висновку про те, що у затвердженні цієї угоди необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень частини 7 статті 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те,щодо якого передбачена можливість укладання угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладання угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжується у загальному порядку.

Положеннями частини 1 статті 472 КПК України передбачено вимоги до змісту угоди про визнання винуватості, серед яких є необхідність зазначення сторін угоди, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті ( частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями статті 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, серед інших обставин, також подія кримінального правопорушення

( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Із тексту укладеної угоди від 20 листопада 2015 року про визнання винуватості убачається, що підозрюваний ОСОБА_4 у присутності захисника ОСОБА_5 повністю визнав свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, при викладених у тексті угоди обставинах, а саме ( далі- за текстом формулювання підозри в угоді) « В подальшому ОСОБА_4 в якості вартового, разом з іншими бійцями незаконного збройного формування на протязі декілька днів на початку червня 2015 року ніс охорону захопленої адмінбудівлі Слов`янської міської Ради за адресою: Донецька область, м Слов`янськ, площа Жовтневої революції, буд. 2».

Аналогічні відомості щодо дати - червня 2015 року викладені слідчим слідчого управління ГУ Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_8 у тексті долученого до угоди обвинувальному акті, в розділі «фактичні обставини» та « формулювання обвинувачення», що свідчить про те, що в угоді про визнання винуватості не допущена описка з цього питання. Між тим, зазначення саме таких відомостей суперечить іншим даним щодо часу скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення, у вчиненні якого йому повідомлено про підозру, викладених як у обвинувальному акті, так і у тексті угоди.

Чинним законодавством не передбачено на стадії підготовчого судового засіданні право прокурора за зміну обвинувачення.

Крім того, як убачається із тексту наданої суду угоди від 20 листопада 2015 року, при її підписанні від сторони обвинувачення- прокурора, має місце не обумовлене виправлення прізвища прокурора, що є недопустимим, враховуючи при цьому також те, що у тексті обвинувального акту по цьому кримінальному провадженні невірно зазначено ім`я по батькові прокурора, що було встановлено під час підготовчого судового засідання.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року (скарга №6903/75) «Девеер проти Бельгії»( Deweer v.Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання, або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

На виконання цих принципів, суд вважає за необхідне зазначити про те, що встановлено невідповідність угоди про визнання винуватості від 20 листопада 2015 року вимогам Кримінального процесуального кодексу України, що є підставою згідно положень частини 7 статті 474 КПК України для відмови у затвердженні цієї угоди, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 з додатками до нього, Угодою про визнання винуватості від 20 листопада 2015 року , з урахуванням відсутності клопотання прокурора про призначення судового розгляду, підлягає поверненню до прокуратури Донецької області для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання виникло питання щодо доцільності існування обраного відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із закінченням 29 листопада 2015 року строку дії ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Положеннями частини п`ятої статті 176 КПК України передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258 -3,260, 261 Кримінального кодексу України.

У відповідності до пунктів 61 та 62 Рішення Європейського Суду з прав людини від 24.07.2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Із матеріалів убачається, що ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого злочину, за який чинним законодавством передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до восьми років з конфіскацією майна або без такої, він офіційно не працював, за даними реєстру по цьому кримінальному провадженні з 20 жовтня по 31 жовтня 2015 року перебував у розшуку.

Вказані обставини у сукупності та дані про особу ОСОБА_4 , вимоги частини п`ятої статті 176 КПК України свідчать про наявність підстав для продовження строку його тримання під вартою на строк 30 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись пунктом 1 частини 3 статті 314, статтями 372, 474, 475 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості від 20 листопада 2015 року, укладену між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Донецької області юристом 1 класу ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 у рамках кримінального провадження № 0001008, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України.

Обвинувальний акт з додатками до нього, угодою про визнання винуватості від 20 листопада 2015 року, укладену між прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Донецької області юристом 1 класу ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , у рамках кримінального провадження № 0001008 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, повернути до прокуратури Донецької області, для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Вважати продовженим застосування обраного під час досудового розслідування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 30 днів - до 24-00 години 27 грудня 2015 року.

Копії ухвали суду негайно надіслати на адресу Маріупольського слідчого ізолятора УДПтСУ в Донецькій області для виконання та вручення під розписку ОСОБА_4 .

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя : ОСОБА_1