Провадження № 1-м/537/1/2016
Справа № 536/2527/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.01.2016 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду Російської Федерації відносно громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , засудженої за скоєння злочинів, передбачених ч.2 ст.162, п. «в» ч.4 ст.162, п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ,

ВСТАНОВИВ:
До Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області з Міністерства юстиції України з метою забезпечення виконання в Україні покарання, призначеного громадянину України судом Російської Федерації, надійшло клопотання про приведення у відповідність із законодавством України вироку Самарського обласного суду від 01.10.2004 року, з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Верховного Суду Російської Федерації від 07.12.2004 року та постановою Куйбишевського районного суду м. Самари від 04.05.2011 року відносно громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , засудженої за скоєння злочинів, передбачених ч.2 ст.162, п. «в» ч.4 ст.162, ч.3 ст.30, п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ.
Клопотання обґрунтовано тим, що 02.11.2015 року наказом №2144/5 Міністерством юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну засудженої вироком російського суду громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно статті 606 Кримінального процесуального кодексу України, статті 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 23.05.2014 року №06-45670/14. ОСОБА_4 засуджено вироком Самарського обласного суду від 01.10.2004 року, з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Верховного Суду Російської Федерації від 07.12.2004 року та постановою Куйбишевського районного суду м. Самари від 04.05.2011 року, за скоєння злочинів, передбачених ч.2 ст.162, п. «в» ч.4 ст.162, ч.3 ст.30, п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ, що також є карними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність. ОСОБА_4 відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія №15 ГУФСВП Росії у Самарській області», кінець строку покарання - 03.11.2020 року. Остання відома адреса проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 . З метою забезпечення виконання в Україні покарання, призначеного громадянці України російським судом, просять привести у відповідність із законодавством України вирок суду Російської Федерації.
В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання Міністерства юстиції України та вважає за необхідне привести вирок Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно засудженої ОСОБА_4 , визначивши відповідні статті Кримінального кодексу України та строк покарання.
Представник Міністерства юстиції України до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотав розгляд справи проводити без участі представника Міністерства юстиції України.
Вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та ст.606 КПК України визначаються умови передачі засуджених осіб для відбування покарання в Україні: 1) якщо ця особа є громадянином держави виконання вироку; 2) якщо рішення є остаточним (вирок набрав законної сили); 3) якщо на час отримання запиту про передачу засуджений має відбувати покарання упродовж якнайменш шести місяців або якщо йому ухвалено вирок до ув`язнення на невизначений строк; 4) якщо на передачу згоден засуджений або з урахуванням його віку або фізичного чи психічного стану на це згоден законний представник засудженого; 5) якщо дія або бездіяльність, на підставі якої було винесено вирок, є кримінальним злочином згідно із законодавством держави виконання вироку або була б кримінальним злочином у разі вчинення на її території, за вчинення якого може бути призначено покарання у виді позбавлення волі; 6) якщо відшкодовано майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, а в разі наявності - також процесуальні витрати; 7) якщо держава ухвалення вироку і держава виконання вироку згодні на передачу засудженої особи.
При цьому в силу ч.4 ст.. 606 КПК України Міністерства юстиції України може відмовити у передачі або прийнятті засудженого у разі недотримання хоча б однієї з умов, передбачених ч.1-3 ст.606 КПК, якщо інше не передбачено цим Кодексом або міжнародним договором України.
Судом встановлено, що вироком Самарського обласного суду Російської Федерації від 01.10.2004 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.162 КК РФ (3 епізоди), п. «в» ч.4 ст.162, п. п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ і на підставі ст.69 КК Російської Федерації за сукупністю злочинів призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 18 років.
Касаційною ухвалою Верховного Суду Російської Федерації від 07.12.2004 року вирок Самарського обласного суду від 01.10.2004 року відносно ОСОБА_4 змінений, остаточно відповідно до ст..69 ч.3 КК РФ за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст.162, п. «в» ч.4 ст.162, п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ призначено ОСОБА_4 покарання у виді 17 років позбавлення волі.
Постановою Куйбишевського районного суду м. Самари від 04.05.2011 року постановлено вважати ОСОБА_4 засудженою вироком Самарського обласного суду Російської Федерації від 01.10.2004 року і касаційною ухвалою судової колегії по кримінальним справам Верховного Суду Російської Федерації від 07.12.2004 року за ст.ст 162 ч.2 ( 3 епізоди) КК РФ до 7 років 11 місяців позбавлення волі за кожен, за ст..162 ч.4 п. «в» КК РФ до 13 років позбавлення волі, за ст..105 ч.2 пп «ж,з» КК РФ до 15 років позбавлення волі; відповідно до ст..69 ч.3 КК РФ шляхом часткового складання покарань остаточно до 16 років 11 місяців позбавлення волі.
Вирок Самарського обласного суду Російської Федерації від 01.10.2004 року, касаційна ухвала Верховного Суду Російської Федерації від 07.12.2004 року та постанова Куйбишевського районного суду м. Самари від 04.05.2011 року набрали законної сили.
Отже, ОСОБА_4 засуджена російським судом за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 162, п. «в» ч.4 ст.162, п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ, тому посилання представника Міністерства юстиції України в клопотанні на засудження ОСОБА_4 в тому числі за ч.3 ст.30 КК РФ є безпідставним.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 згідно вироку Самарського обласного суду від 01.10.2004 року з урахування строку перебування під вартою розраховується з 04.12.2003 року.
Згідно довідки начальника ВК-15 ГУФВН Росії по Самарській області, засуджена ОСОБА_4 станом на 06.02.214 року відбула за вироком суду частину строку покарання - 10 років 2 місяця 2 дні, не відбута частина складає - 6 років 8 місяців 28 днів.
Відповідно до довідки з особової справи ОСОБА_4 , наданої установою ФКУ ВК-15 ГУФВН Росії по Самарській області, початок строку відбування покарання 04.12.2003 року, кінець строку 03.11.2020 року. З довідки також вбачається, що 12.05.2015 року Куйбишевським районним судом м. Самари Російської Федерації ОСОБА_4 відмовлено у умовно-достроковому звільненні від відбування покарання у зв`язку з відсутністю впевненості, що у випадку застосування умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 буде вести законослух`яний спосіб життя. Також вказано, що ОСОБА_4 характеризується посередньо, заборгованість за виконавчим листом на суму 8250 рублів погасила частково в сумі 1034,75 рублів. Медичною довідкою від 04.04.2014 року підтверджено, що ОСОБА_4 працездатна, за період відбуття покарання в колонії інвалідності не мала.
Засуджена ОСОБА_4 висловила бажання бути переданою для відбування покарання в Україні та вказала, що усвідомлює правові наслідки такої згоди, що підтверджується її письмовими заявами від 04.02.2014 року.
Наказом №2144/5 Міністерства юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну засудженої вироком російського суду громадянки України ОСОБА_4 на підставі запиту Міністерства юстиції РФ від 23.05.2014 року № 06-45670/14.
Довідкою Державної міграційної служби України від 15.07.2014 року підтверджено, що ОСОБА_4 є громадянкою України відповідно до положень ст..3 Закону України «Про громадянство України».
Суд зазначає, що відповідальність за суспільно небезпечне діяння, за яке засуджена ОСОБА_4 в Російській Федерації, передбачена також законодавством України:
- кваліфікація дій ОСОБА_4 російським судом за ч.2 ст. 162 КК РФ як розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, з застосуванням зброї та предметів, що використовуються в якості зброї відповідає ч.2 ст.187 КК України як розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб (кваліфікуюча ознака «з застосуванням зброї та предметів, що використовуються в якості зброї» статтею не передбачена) і передбачає покарання у виді позбавлення волі до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- кваліфікація за п. «в» ч.4 ст.162 КК РФ як розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, з застосуванням зброї і предметів, що використовуються в якості зброї, з незаконним проникненням у житло, з спричиненням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого відповідає ч.4 ст.187 КК України як розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень осіб і передбачає покарання у виді позбавлення волі до 15 років з конфіскацією майна;
- кваліфікація за п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ як вбивство, вчинене групою осіб за попередньою змовою, пов`язане з розбоєм відповідає п.6, п.12 ч.2 ст.115 КК України як умисне вбивство з корисливих мотивів, вчинене за попередньою змовою групою осіб і передбачає покарання у виді позбавлення волі до 15 років з конфіскацією майна. При цьому судом береться до уваги, що згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» N 2, від 07.02.2003, у разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу, вимагання, незаконного заволодіння транспортним засобом дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном (ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 308, ч. 3 ст. 312, ч. 3 ст.313, ч. 3 ст. 289 КК).
Додаткове покарання ОСОБА_4 російським судом не призначалося, санкції вказаних статтей КК РФ додаткового покарання у вигляді конфіскації майна не передбачають.
Пунктом b ч.1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб визначено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.
Статтею 11 Конвенції про передачу засуджених осіб встановлено, що у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган: повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом; повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; і не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може
передбачати за вчинення злочину або злочинів.
Згідно ч.3 ст.610 КПК під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
В силу п.1 ч.4 вказаної статті при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім випадку, якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.
Відповідно до ст..70 КК України, яка відповідає ст.. 69 КК РФ, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання, якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині Кримінального кодексу. Злочини, передбачені ч.4 ст.187 та п.6, п.12 ч.2 ст.115 КК України є особливо тяжкими, а передбачений ч.2 ст.187 КК України тяжким.
При цьому, оскільки при частковому складанні призначених покарань розмір остаточного покарання в усякому разі має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини, суд вважає за необхідне при призначенні остаточного покарання ОСОБА_4 застосувати принцип поглинення покарань, а не принцип складання покарань, як це передбачено ч.3 ст.69 КК РФ.
Таким чином, вирок Самарського обласного суду від 01.10.2004 року, з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Верховного Суду Російської Федерації від 07.12.2004 року та постановою Куйбишевського районного суду м. Самари від 04.05.2011 року, якими ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 162, п. «в» ч.4 ст.162, п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ і на підставі ст..69 КК РФ за сукупністю злочинів призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 16 років 11 місяців, слід привести у відповідність із законодавством України.
Суд також зазначає, що в силу ч.8 ст..602 КПК України вирішення питання про визнання і виконання вироку суду іноземної держави у частині цивільного позову вирішується в порядку, передбаченому ЦПК України. При цьому відповідно до ч.6 ст.. 610 КПК України при розгляді питання про виконання покарання суд може одночасно вирішити питання про виконання вироку суду іноземної держави в частині цивільного позову і процесуальних витрат лише у разі наявності відповідного клопотання, яке до суду не надходило.
На підставі викладеного суд приходить до висновку, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно засудженої громадянки України ОСОБА_4 підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.3, 9, 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року, ст.ст. 602, 609, 610, КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання Міністерства Юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно засудженої громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 - задовольнити.
Привести у відповідність із законодавством України вирок Самарського обласного суду Російської Федерації від 01.10.2004 року, з урахуванням змін, внесених касаційною ухвалою Верховного Суду Російської Федерації від 07.12.2004 року та постановою Куйбишевського районного суду м. Самари Російської Федерації від 04.05.2011 року, якими ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 162, п. «в» ч.4 ст.162, п. «ж», «з» ч.2 ст.105 КК РФ і на підставі ч.3 ст..69 КК РФ за сукупністю злочинів призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 16 років 11 місяців.
Вважати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженою за ч. ч.2 ст.187 КК України до 7 років 11 місяців позбавлення волі, за ч.4 ст.187 КК України - до 13 років позбавлення волі, за п.6, п.12 ч.2 ст.115 КК України до 15 років позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України визначити ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 15 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 04.12.2003 року, зарахувавши в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 04.12.2003 року по 07.12.2004 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Полтавської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1
Повний текст ухвали складено 19.01.2016 року.