Справа № 158/705/15-к
Провадження № 1-кп/161/314/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Луцьк 17 серпня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням:

судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого - ОСОБА_4 ,

представника потерпілого - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000741, що надійшов з прокуратури Ківерцівського району 09.04.2015 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Завітне Ківерцівського району Волинської області, українки, гр.України, з середньою-спеціальною освітою, заміжньої, працюючої вихователем Ківерцівського дошкільного навчального закладу комбінованого типу ясла-садок №2, мешканки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 137 ч.2 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що вона, обіймаючи посаду вихователя групи «Бджілка» Ківерцівського дошкільного закладу комбінованого типу ясла-садок №2, 04.08.2014 року, працюючи в першу зміну режиму роботи, а саме, в період з 07.30 год. до 13.30 год., неналежним чином виконала свої службові обов`язки щодо охорони життя та здоров`я вихованців групи вищевказаного навчального закладу, що в подальшому, зокрема, 03.11.2014 спричинило смерть неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так вона, в порушення п.п.2.3, 2.4 посадової інструкції вихователя Ківерцівського дошкільного навчального закладу комбінованого типу ясла-садок №2, затвердженої наказом №4 від 02.09.2013 завідувачем даного дошкільного закладу ОСОБА_9 , не виконала своїх службових обов`язків (функцій), які виразились в недотриманні правил внутрішнього трудового розпорядку та у невиконанні інструкції з охорони праці щодо охорони життя та здоров`я дітей. Окрім того, всупереч п.1.2. Інструкції №2 з охорони праці, безпеки життєдіяльності під час організації прогулянки / ОСОБА_7 / не забезпечила охорону життя і здоров`я вихованців групи «Бджілка», а також в порушення вимог п.3.2 вказаної інструкції не була уважною до дітей, залишивши їх без нагляду.

Зокрема, ОСОБА_7 04.08.2014, згідно режиму дня групи «Бджілка», а саме, о 10.30 год. разом з групою вихованців у складі 16 дітей, у якій на той момент знаходився малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вийшли на територію ігрового майданчику вищевказаного дошкільного начального закладу на прогулянку, де остання на деякий час залишила дітей без нагляду, при цьому, не повідомивши інших вихователів та працівників дитсадка щодо здійснення нагляду за дітьми. Як наслідок, в період тимчасової відсутності ОСОБА_7 на дитячому майданчику, де знаходились залишені нею без нагляду діти, в тому числі малолітній ОСОБА_8 , на територію дошкільного навчального закладу забіг пес, який, наздогнавши останнього, вкусив його за нижню третину правої гомілки, що в подальшому /03.11.2014/ спричинило його смерть.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №5 від 16.02.2015, смерть малолітнього ОСОБА_8 настала внаслідок інфекційного захворювання сказу.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 137 ч.2 КК України, як неналежне виконання службових обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого або несумлінного до них ставлення, що спричинили смерть неповнолітнього.

На думку суду, обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки стороною обвинувачення не доведено її винуватості поза розумним сумнівом, а можливість здобуття інших доказів вичерпана і не пропонується стороною обвинувачення.

Так, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у неналежному виконанні службових обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх, внаслідок недбалого або несумлінного до них ставлення, що спричинили смерть неповнолітнього ОСОБА_8 , не визнала.

Дала суду показання, що в серпні 2014 року (конкретної дати не пам`ятає) до неї зателефонувала її колега - ОСОБА_10 , розповівши, що до неї звернувся ОСОБА_4 , та повідомив, що його дитину ОСОБА_8 вкусила собака на території дитячого садка. В ході телефонної розмови з матір`ю ОСОБА_11 , вона / ОСОБА_7 / сказала, що вказаного інциденту не могло трапитись, оскільки на території садка собак не було та дітей не кусали, вона весь час перебувала поблизу дітей, не залишаючи їх без догляду. На наступний день, перебуваючи на роботі, вона звернулась до ОСОБА_8 , запитавши про наявність укусу чи подряпини, на що останній нічого не відповів. В той же день, після закінчення зміни, до неї підійшов батько ОСОБА_4 , який забирав свого сина із садка та запитав чому на території їхнього закладу бігають собаки та кусають дітей, на що вона категорично заперечила, повідомивши, що у вказаний період, під час її робочої зміни, на території садка ніякі собаки не бігали та дітей не кусали. Після цього, останній забрав дитину та пішов додому. Протягом вересня 2014 року ОСОБА_8 відвідував садок практично щодня, ніяких скарг та зауважень не було. В подальшому, з 13 на 14 жовтня 2014 року, в нічну пору, до неї зателефонував ОСОБА_4 , погрожуючи судовою тяганиною, оскільки його дитина ОСОБА_8 , перебуває в лікарні в м. Луцьку із захворюванням сказу. Категорично ствердила, що завжди, в тому числі і 04 серпня 2015 року, перед тим як виводити дітей на прогулянку у двір, оглядають територію дитячого садка на відсутність сторонніх людей, предметів, тощо. Під час прогулянки, в полі зору перебувають всі діти, оскільки вся територія проглядається, тому припущення органу досудового розслідування про непомітний для вихователя укус собакою дитини, - неможливий. Крім того зазначила, що при виникненні будь-якого інциденту з дітьми, вони відразу повідомляють батьків для при прийняття відповідного рішення. В зв`язку з тим, що від ОСОБА_8 ніяких скарг не надходило, тому укус останнього собакою на території дитячого садка є лише припущенням.

Оскільки вона жодних неправомірних дій не вчиняла та переконана у своїй невинуватості, свої професійні обов`язки виконувала та на даний час виконує сумлінно та відповідально, тому просила суд її виправдати, а в задоволенні цивільного позову, який заявлений до неї потерпілим ОСОБА_4 відмовити.
Органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України обґрунтовувалось висновком комісійної судово-медичної експертизи №5 від 16.02.2015, показаннями потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , протоколом огляду місця події від 08.12.2014, а також даних ПрАТ «МТС Україна» про вхідні та вихідні дзвінки ОСОБА_16 до ОСОБА_7 щодо обставин вказаної події.

Однак докази, зібрані органом досудового розслідування, на які посилається сторона обвинувачення на підтвердження винності останньої є суперечливими, частина із них суперечить здобутим під час судового розгляду доказам та свідченням.

Так, потерпілий ОСОБА_4 дав суду показання, що його син ОСОБА_8 виховувався в Ківерцівському дошкільному навчальному закладі. 04 серпня 2014 року його теща ОСОБА_12 забрала сина з дитячого садка, привівши до себе додому, оскільки він з дружиною перебували на роботі. Перебуваючи вдома, помітила на правій нозі під коліном дитини рану, яку обробила йодом та перекиссю водню. Ввечері його дружина забрала дитину додому, при цьому, запитавши в сина звідки у нього вказане ушкодження, на що останній відповів, що його вкусила собака, коли той перебував на прогулянці у дитячому садку. В той же день дружина зателефонувала до виховательки ОСОБА_7 , яка заперечила факт укусу собакою її сина, пояснивши, що він подряпався в кущах. Оскільки вважає, що дитина отримала ушкодження у дитячому садку з вини обвинуваченої, було спричинено тяжкі наслідки, тому просив задовольнити цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вважає, що покарання слід призначити згідно закону, з позбавленням права обіймати певні посади.

Свідок ОСОБА_12 дала показання про те, що на початку серпня 2014 року, точної дати не пам`ятає, ймовірно в понеділок, близько 11.30 год. вона забирала свого внука ОСОБА_8 з дитячого садка та поїхала додому. У вказаний день вихователем була ОСОБА_7 . Приїхавши додому, її внук відразу захотів спати, що її збентежило. Коли вона почала знімати його одяг, помітила подряпину під коліном, яку обробила та перебинтувала. Дитина пояснила, що подряпина виникла, коли вони в садку грались з собачкою. Після цього вона відразу зателефонувала до своєї дочки ОСОБА_16 , розповівши про даний факт. В подальшому, зі слів дочки, дізналась, що остання розмовляла з вихователем ОСОБА_7 , яка повідомила, що ОСОБА_17 подряпався в кущах, а також в одній з розмов зазначила, що на території дитячого садка бігала маленька собачка, з якою грались діти, однак вона її прогнала за територію закладу. Перебуваючи в приймальному відділенні обласної лікарні, вона запитала у ОСОБА_17 де перебувала вихователька під час того як вони грались з собачкою, на що він відповів, що вихователь пішла в групу, а на майданчику вони /діти/ перебували самі. Категорично ствердити дату вказаної події не змогла, оскільки пройшов тривалий проміжок часу. Про події їй відомо зі слів дитини та дочки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 дала показання, що її дочка ОСОБА_18 відвідувала дитячий садок разом з ОСОБА_19 . В той час коли ОСОБА_17 перебував в лікарні /жовтень 2014 року/ з можливою підозрою на сказ, вона поцікавилась у своєї дитини чи дійсно його вкусила собака, на що остання повідомила, що пригадує як його вкусила собака, однак, коли саме це сталось, при яких обставинах, хто був вихователем і чи взагалі вихователь був присутній при вказаних подіях, відповісти не змогла. Зазначила, що свідком вказаних подій вона особисто не була, дитина достеменно вказаних обставин не пам`ятає, зважаючи на її вік (4 роки), а розмови про можливий укус собакою ОСОБА_17 у садку почались після того як останній потрапив у медичний заклад.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні дала показання, що її дочка навчалась разом з ОСОБА_19 в одному дитячому садочку. 15 жовтня 2014 року вона дізналась, що ОСОБА_17 перебуває в лікарні у реанімаційному відділенні. Після цього, зі слів своєї дочки дізналась, що ОСОБА_17 вкусила чи подряпала собачка, коли вони грались на території дитячого майданчику, оскільки він не встиг вискочити на гірку, однак коли саме це було та при яких обставинах їй достеменно не відомо, а дитина не пам`ятає. Ствердла, що свідком подій не була, тому не може вказати, що вихователь дитсадка ОСОБА_7 була відсутня під час того, як діти були на прогулянці.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 дав показання, що працює лікарем-невропатологом Ківерцівської районної лікарні. В жовтні 2014 року його викликали на консультацію та огляд ОСОБА_8 . При огляді хлопчика, у нього було виявлено підвищену температуру, також був наявний больовий синдром у правій нозі в частині гомілки, в зв`язку з невеликою раною, яка, ймовірно, утворилась від укусу домашньої собаки кілька днів тому, що підтвердив лікуючий лікар та батьки, які були присутні при огляді дитини. Окрім того, ним же, на правій нозі під коліном дитини був виявлений рубець рожевого кольору, який міг утворитись внаслідок укусу собаки влітку 2014 року, про що йому повідомив батько ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_20 в судовому засідання показав, що працює педіатром КЗ «Ківерцівського РЦПМСД» протягом тривалого часу. Зазначив, що проводив огляд ОСОБА_8 , який поступив зі скаргами на підвищену температуру та біль в правій нозі, однак точну дату огляду вказати не може, в зв`язку з тим, що пройшов тривалий проміжок часу. Під час огляду виявив рану, яка утворилась від укусу домашньої собаки за 1-2 дні до огляду. В зв`язку з скаргами на біль у п`ятці, направив його для обстеження до хірурга. Також зауважив, що інших ушкоджень на тілі ОСОБА_8 не виявив.

Таким чином, судом встановлено, що показання потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , кожного зокрема, не можуть беззаперечно засвідчити як можливого факту укусу собакою ОСОБА_8 на території дитячого садка, в період і при обставинах, що інкримінується стороною обвинувачення, так і у відсутності самої обвинуваченої ОСОБА_7 , оскільки ніхто з вказаних осіб не був очевидцем зазначених подій, а про обставини справи їм стало відомо з чужих слів, показання яких не підтверджені іншими доказами, здобутими в ході судового розгляду та прямо суперечать показанням свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Згідно ч.6 ст. 97 КПК України, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини 2 цієї статті.

З висновку комісійної судово-медичної експертизи №5 від 16.02.2015, смерть малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала внаслідок інфекційного захворювання сказу, що в своєму клінічному перебігу призвів до розвитку синдрому полі органної недостатності, набряку набухання головного мозку та підтверджується результатами патологоанатомічного, гістологічного та вірусологічного досліджень трупа останнього. Враховуючи наявність характерної клінічної картини, а також стадії перебігу даного захворювання цілком можливо воно виникло внаслідок укусу невідомої собаки, котрий мав місце в липні-серпні 2014 року.

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_23 повністю підтвердила висновок комісійної судово-медичної експертизи щодо причини смерті ОСОБА_8 .

Окрім того, органом досудового розслідування винуватість ОСОБА_7 обґрунтовується протоколом огляду місця події від 08.12.2014 з фототаблицями, згідно якого територія ДНЗ №2 огороджена парканом, однак доступ тварин до вказаної території можливий через недобудовану частину огорожі із задньої частини двору та центрального входу.

В свою чергу, вказаний протокол містить лише суб`єктивні припущення процесуальної особи, яка проводила огляд, що, з огляду на ст. 62 Конституції України, є неприпустимим та не може беззаперечно підтвердити винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Досліджені в судовому засідання висновок комісійної судово-медичної експертизи №5 від 16.02.2015, протокол огляду місця події від 08.12.2014, а також показання експерта судом під сумнів не ставляться, однак самі по собі (без підтвердження іншими належними і допустимими доказами) беззаперечно не підтверджують факту вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 137 КК України.

У відповідності до ч.2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального правопорушення, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Разом з тим, всупереч вимогам кримінального процесуального законодавства, органом досудового слідства під час здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не допитано в якості свідків вихователів Ківерцівського дошкільного закладу комбінованого типу ясла-садок №2 ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які протягом тривалого часу працюють в одну зміну з обвинуваченою ОСОБА_7 та могли бути безпосередніми очевидцями події. В свою чергу, свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 були допитані лише в судовому засіданні за клопотанням сторони захисту, що свідчить про завідомо обвинувальний ухил та упередженість сторони обвинувачення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 повідомила, що працює вихователем в Ківерцівському дошкільному закладі комбінованого типу ясла-садок №2 більше тридцяти років та є колегою ОСОБА_7 . Зазначила, що період її роботи постійно співпадає зі зміною роботи обвинуваченої, зокрема, прогулянки дітей, кожна зі своєю групою, проводяться одночасно на території одного дитячого майданчика. Категорично ствердила, що ніколи не було випадків, щоб під час прогулянки поблизу дітей були собаки, тим більше їх кусали. Також запевнила, що ОСОБА_7 жодного разу не залишала дітей без нагляду, навіть на нетривалий проміжок часу. Щоразу, перед початком прогулянки, вони постійно виходять на вулицю та оглядають територію майданчика і лише після цього дозволяють виходити дітям. Під час прогулянки всі діти перебувають в полі їхнього зору, оскільки майданчик повністю проглядається. Після скарг батька ОСОБА_17 на наявність укусу від собаки вона візуально оглядала хлопчика, однак ніяких травм та ушкоджень не помітила, також не бачила і оброблення рани медичними препаратами, тощо ( ОСОБА_24 , йод).

Свідок ОСОБА_22 в судовому засідання дала показання про те, що працює помічником вихователя в Ківерцівському дошкільному закладі комбінованого типу ясла-садок №2 разом з обвинуваченою ОСОБА_7 протягом тривалого часу. Зазначила, що від останньої дізналась про можливий укус собакою ОСОБА_25 на території дитсадка, про що їй / ОСОБА_7 / повідомив його батько ОСОБА_4 в серпні 2014 року. Оскільки ОСОБА_7 не оглядала хлопчинка, тому вона на наступний день після нарікань батька, самостійно провела його детальний огляд на наявність чи відсутність ран чи ушкоджень. Категорично ствердила, що при огляді ОСОБА_17 , не виявила ніяких укусів чи навіть подряпин на тілі останнього. На запитання чи дійсно його вкусила собака ОСОБА_17 нічого не відповів. Крім того повідомила, що ОСОБА_26 неодноразово скаржився на болі в ногах та голові, про що вона повідомляла батька. Категорично ствердила, що ОСОБА_7 , за час їхньої спільної роботи жодного разу не залишала дітей без нагляду, навіть на нетривалий проміжок часу. Випадків, щоб під час прогулянки поблизу дітей були собаки чи їх кусали не було.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, вмотивованим та обґрунтованим. Рішення відповідає цим критеріям, якщо воно ухвалено у відповідності із нормами матеріального та процесуального права на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, належним чином оціненими в їх сукупності та з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таким чином, показання потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , кожного зокрема, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, так як ніхто з них не був безпосереднім очевидцем зазначених подій, а про обставини справи вони дізнались зі слів своїх малолітніх дітей чи інших осіб, які не допитувались у якості свідків. Окрім того, такі показання свідків не підтверджують, поза розумним сумнівом, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих дій.

Крім того, згідно ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення. Статтею 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Так, з досліджених в судовому засідання доказів вбачається, що ніхто з учасників судового провадження, зокрема, ні потерпілий ні свідки, не можуть категорично ствердити про час, місце та обставини отримання ОСОБА_8 тілесного ушкодження у вигляді укусу собаки та, як наслідок, вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 інкримінованого їй правопорушення, тобто, неналежного виконання службових обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого, або несумлінного до них ставлення, що спричинили смерть неповнолітнього.

Згідно обвинувального акту, днем вчинення кримінального правопорушення визначено дату 04 серпня 2014 року. Такий висновок зроблений на підставі здійснення аналізу інформації, наданої ПрАТ «МТС Україна», про вхідні та вихідні дзвінки між абонентами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , які відбувались у вказаний день та, згідно версії обвинувачення, зазначені номери належать, відповідно, ОСОБА_27 та ОСОБА_7 .

Разом з тим, в ході судового розгляду стороною обвинувачення не доведено належності вказаних телефонних номерів обвинуваченій чи іншим учасниками справи, тому зазначені докази, якими стверджується дата вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою ОСОБА_7 , судом до уваги не беруться.

Згідно ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Аналізуючи докази, на підставі яких стороною обвинувачення обґрунтовується обвинувачення ОСОБА_7 з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, суд вважає, що вони є недостатніми для прийняття відповідного судового рішення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .

У відповідності до ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до роз`яснень, що містяться в ч.2 п.19 Постанови Пленуму Верховного суду від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Згідно ст.17 КПК України, ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться лише на її користь. Таким чином, докази сторони обвинувачення не є беззаперечними, не доводять винності ОСОБА_7 поза розумним сумнівом, а тому усі сумніви тлумачаться судом на користь обвинуваченої.

Приймаючи рішення про виправдування обвинуваченої ОСОБА_7 за ст.137 ч.2 КК України, на підставі ч.1 п.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, суд виходить із того, що докази сторони обвинувачення є суперечливими, такими, що не підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами та документам, а тому, згідно Конституції України, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не можуть бути прийняті судом до уваги.

На підставі ч.3 ст.129 КПК України цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної злочином, залишити без розгляду, оскільки суд прийшов до висновку про виправдання обвинуваченої, на підставі ст. 373 ч.1 п.1 КПК України.

Керуючись ст.ст. 370, 373-374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
ОСОБА_7 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ст.137 ч.2 КК України та виправдати, на підставі ч.1 п.1 ст.373 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної злочином залишити без розгляду.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Волинської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: