Ухвала

іменем україни

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів cудової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_11,
суддів: за участю прокурора захисника засудженого потерпілогоОСОБА_12, ОСОБА_13., ОСОБА_14., ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянула в судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальну справу за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_16. та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2015 року.

Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 у рахунок матеріальної шкоди - 60 190,85 грн та моральної шкоди - 100 000 грн.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 15 серпня 2011 року, близько 15.15 год, керуючи технічно справним автомобілем MAN, транзитний номер НОМЕР_1, рухаючись зі сторони вул. Киргизької у напрямку вул. Ньютона у м. Харкові, зупинившись перед регульованим пішохідним переходом на перехресті просп. Героїв Сталінграда та просп. 50 - річчя СРСР, при поновленні руху на дозволяючий сигнал світлофора, у порушення вимог пунктів 1.5, 10.1 та 18.2 Правил дорожнього руху, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10, яка закінчувала перетинати проїжджу частину дороги по регульованому пішохідному переходу і знаходилася на полосі руху автомобіля в момент зміни сигналу світлофора. В результаті дорожньо - транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких цього ж дня померла у лікарні швидкої медичної допомоги.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_15 просить судові рішення змінити, призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК та звільнити останнього від його відбування на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році». При цьому посилається на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. Вважає, що судом було неправильно вирішено цивільні позови, оскільки у вироку не умотивовано розмір сум та підстави стягнення коштів. Стверджує, що громадянин ОСОБА_7 всупереч вимогам ст. 49 КПК 1960 року був безпідставно визнаний потерпілим і на його користь стягнуто моральну і матеріальну шкоду. Також зазначає, що задовольняючи позов потерпілого ОСОБА_8, суд не врахував заяву останнього про повне відшкодування завданої йому шкоди. Крім того, судом не вирішено долю майна яким було забезпечено цивільний позов, що потягло порушення майнових прав громадян не причасних до обставин цієї справи. Також, вказує на порушення вимог ст. 377 КПК 1960 року під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Стверджує, що рішення за результатами розгляду цієї справи було прийняте незаконним складом суду.

Потерпілий ОСОБА_7 у касаційній скарзі покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушує питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд. Вважає, що неповнота досудового та судового слідства, в частині встановлення законності підстав володіння та користування ОСОБА_6 транспортним засобом, на якому було вчинено наїзд на його дружину ОСОБА_10, потягнуло неправильне вирішення цивільного позову. Крім того, суд безпідставно не урахував, як обставину, що обтяжує покарання засудженого - настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілої. Також зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року .

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення скарг без задоволення, пояснення потерпілого ОСОБА_7 на підтримку своєї скарги та який заперечував проти задоволення скарги захисника, пояснення засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_15 на підтримку касаційної скарги останньої та які заперечували проти задоволення скарги потерпілого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційних скаргах не оспорюються.

Що стосується доводів скарги захисника ОСОБА_15 щодо надмірної суворості покарання, то вони заслуговують на увагу.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до положень ст. 69 КК, суд за наявності декількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції відповідної статті Кримінального кодексу , або перейти до іншого, більш м'якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Під час перевірки матеріалів справи касаційним судом встановлено, що при призначенні ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, суд недостатньо врахував конкретні обставини справи, зокрема ступінь необережної форми вини дій засудженого, а також дані про особу ОСОБА_6, який раніше не судимий, повністю визнав свою вину, на спеціальних обліках не перебуває, характеризується задовільно, добровільно відшкодовує завдану шкоду та має батьків похилого віку. Отже, з урахуванням зазначених обставин, колегія суддів вважає за можливе судові рішення в частині призначення ОСОБА_6 покарання змінити. Застосувати до ОСОБА_6 положення ч. 1 ст. 69 КК та пом'якшити йому основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК до трьох років обмеження волі. Таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Водночас, враховуючи, що злочин вчинений ОСОБА_6 відповідно до ст. 12 КК є тяжким та його наслідком стала смерть людини, підстав для застосування до нього ст. 75 КК, про що йдеться в касаційній скарзі захисника, немає.

Твердження потерпілого про необхідність визнання обтяжуючою покарання обставиною - настання тяжких наслідків, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 66 та ч. 4 ст. 67 КК, якщо будь-яка з обставин, що пом'якшує або обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання, як таку, що його пом'якшує або обтяжує.

Що стосується доводів захисника з приводу незаконного визнання громадянина ОСОБА_7 потерпілим у даній справі, то вони спростовуються наявною у матеріалах справи копією Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2011 року, яким встановлено факт проживання останнього з громадянкою ОСОБА_10 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року до 15 серпня 2011 року.

Разом із тим, суд касаційної інстанції погоджується з доводами скарг в частині невірного вирішення заявлених у кримінальній справі цивільних позовів по відшкодуванню моральної та матеріальної шкоди.

Так, згідно ст. 324 КПК 1960 року , постановляючи вирок, суд повинен вирішити, в тому числі, чи підлягає задоволенню пред'явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню заподіяні збитки. Положеннями ст. 328 КПК 1960 року передбачено, що постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пунктах 14, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» в силу ст. 334 КПК України суд має навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на засудженого обов'язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов. При визначенні суми, що підлягає стягненню з засудженого або цивільного відповідача, мають бути зараховані суми, добровільно передані цивільному позивачеві до постановлення вироку.

Таким чином, при вирішенні питання про цивільний позов суд зобов'язаний на підставі повного, всебічного й об'єктивного дослідження всіх обставин справи з'ясувати характер і розмір шкоди, заподіяної злочином, наявність причинно-наслідкового зв'язку між вчиненими діями і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку зазначеним обставинам, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, і вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Однак, задовольняючи позовні вимоги по відшкодуванню матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_7 у розмірі 60 190, 85 грн і 100 000 грн моральної шкоди, а потерпілому ОСОБА_8 50 000 грн, суд не навів у вироку мотивів прийнятого рішення, не дослідив і не дав оцінки доказам на підтвердження характеру й розміру завданої шкоди, не представив розрахунків сум, що підлягають стягненню та не врахував наявних у матеріалах справи документів на підтвердження добровільного відшкодування засудженим завданої шкоди та наявності або відсутності претензій до нього з боку потерпілих.

За таких обставин, на думку колегії суддів, вирок місцевого суду у частині вирішення цивільного позову не можна визнати законним і обґрунтованим, адже розв'язання цивільного позову у справі відбулося з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Оскільки апеляційний суд, переглядаючи справу, не виправив наведених вище порушень процесуального закону в частині розв'язання цивільного позову та безпідставно залишив вирок місцевого суду в цій частині без зміни, тому зазначені судові рішення підлягають скасуванню, а справа в цій частині направленню на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Законність підстав проведення апеляційним судом повторного автоматичного розподілу справ між суддями було перевірено касаційним судом. Порушень статей 16-2, 54 КПК 1960 року не виявлено, оскільки згідно наявної у матеріалах справи довідки від 02 лютого 2015 року та додатково представленими апеляційним судом даними, зокрема копіями розпорядження керівника апарату суду № 38 від 02 лютого 2015 року та звернення судді Пашнєва Г.Г. від 28 січня 2015 року, підтверджується той факт, що причиною проведення повторного автоматичного розподілу справи щодо ОСОБА_6 стало закінчення повноважень вказаного судді у зв'язку із досягненням ним 65 - річного віку.

Наведені у скарзі захисника недоліки вироку, зокрема щодо відсутності рішення про долю речових доказів, скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи конфіскації майна та застосування акту амністії, відповідно до роз'яснень наведених у п. 4 'постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, повязаних з виконанням вироку» не можуть бути визнані такими порушеннями закону, які тягнуть безумовне скасування судового рішення, та підлягають розгляду в окремому провадженні в порядку статей 409, 411 КПК 1960 року.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги захисника ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Пом'якшити призначене ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК основне покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК до 3 років обмеження волі.

Цей же вирок та ухвалу щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Клопотання захисника ОСОБА_15 та засудженого ОСОБА_6 про застосування щодо останнього Закону України «Про амністію у 2014 році» залишити без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13