Ухвала
іменем україни

26 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0002669 касаційну скаргу засудженого на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За указаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нових Петрівець Вишгородського району Київської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, неодноразово судимого, востаннє за вироком того ж місцевого суду від 28 вересня 2011 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років, а на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів остаточно на строк дев`ять років.
Вирішено питання про долю речових доказів та судові витрати.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 09 червня 2011 року близько 00.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, навпроти будинку АДРЕСА_2 після вживання спиртних напоїв із ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з метою умисного вбивства завдав останньому п`ятьох ударів ножем у шию, живіт та груди, від чого потерпілий помер на місці пригоди.

Апеляційний суд ухвалою від 25 березня 2014 року змінив вирок місцевого суду іпостановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років, а на підставі ч. 4 ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю злочинів остаточно на строк вісім років.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року було скасовано ухвалу апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 419 КПК і призначено кримінальне провадження на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд ухвалою від 18 травня 2015 року знову змінив вирок місцевого суду і постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років, а на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів остаточно на строк вісім років.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вищевказані судові рішення і закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину. Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять належних та достатніх доказів його винуватості, а наявні у справі докази не узгоджуються між собою та є недопустимими. Також, на думку скаржника, апеляційний суд не виконав вказівок касаційного суду, який раніше скасував ухвалу зазначеного суду в провадженні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженого на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, котрий вважав, що скаргу має бути задоволено частково, ухвалу апеляційного суду скасовано, і провадження призначено на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Згідно з ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Апеляційний суд не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону під час перегляду вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 .

Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи 27 січня 2015 року попередню ухвалу апеляційного суду у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 419 КПК та призначаючи новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, вказав на те, що цей суд у своєму рішенні не дав вичерпних відповідей на доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту, якими обґрунтовувалась недопустимість протоколу огляду місця події від 13 червня 2011 року як доказу, зверталась увага на істотні суперечності протягом судового слідства у показаннях понятих, зазначених у згаданому протоколі слідчої дії, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також суд указав на те, що не дано відповідей на апеляційні доводи стосовно того, що за місцем злочину було виявлено сліди взуття, які не співпали зі взуттям засудженого.
Між тим, при новому апеляційному розгляді жодної відповіді на останній довід (стосовно слідів взуття) в ухвалі апеляційного суду знову не наведено.
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_7 стверджував, що визнав свою вину у вбивстві потерпілого на початковій стадії досудового слідства у зв`язку з фізичним та психічним впливом на нього з боку працівників міліції.
Відкидаючи ці доводи, апеляційний суд послався на те, що ці обставини були предметом перевірки з боку прокурора, який ухвалив постанову про відмову у порушенні кримінальної справи щодо працівників міліції ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за статтями 365, 367 КК.
З урахуванням того, що в основу обвинувального вироку місцевого суду як одні із вирішальних доказів винуватості покладено явки ОСОБА_7 з повинною від 13 червня та 07 липня 2011 року, протокол відтворення обстановки та обставин події від 08 липня 2011 року (під час цієї слідчої дії засуджений також визнавав свою вину у злочині), апеляційний суд мав би ретельно перевірити вищевказані доводи засудженого й повноту перевірки прокурором можливих незаконних дій працівників міліції, але цього не зробив.
Між тим, із вищезгаданої постанови прокурора не убачається, що було опитано самого ОСОБА_7 , який у своїх заявах стверджував про заподіяння йому працівниками міліції тілесних ушкоджень, зокрема у виді зламу щелепи. А те, що у засудженого було виявлено тілесні ушкодження, підтверджується відповідними документами, отриманими на запити слідчого та суду, що є у провадженні.
Так, із двох відповідей Київського слідчого ізолятора від 26 жовтня та 16 листопада 2012 року випливає, що ОСОБА_7 прибув до цієї установи 22 червня 2012 року і лікар установи виявив у нього тілесні ушкодження у виді забійної рани лобної ділянки справа та забою правого плечового суглобу. А з відповіді головного лікаря Києво-Святошинського району від 22 травня 2013 року убачається. що під час освідування 14 червня 2011 року у приймальному відділенні центральної районної лікарні у засудженого було виявлено перелам нижньої щелепи справа.
Даних про те, коли й за яких обставин ОСОБА_7 було заподіяно таких тілесних ушкоджень, зафіксованих у нього на той час, коли він фактично перебував під контролем держави, постанова прокурора про відмову у порушенні кримінальної справи не містить. Висновків судово-медичних експертиз, які би у сукупності з іншими доказами могли дати відповідь на вищевказані питання, у кримінальному провадженні немає.
Між тим, від з`ясування вказаних обставин залежить, чи можна визнавати допустимими доказами явки з повинною, а також протокол відтворення обстановки та обставин події (статті 87, 89 КПК).
Такі засади кримінального провадження, як верховенство права, законність (статті 8, 9 КПК), передбачають застосування кримінального процесуального законодавства України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). На це апеляційний суд не зважив.
У своїх рішеннях Європейський суд (зокрема, у справах «Вергельський проти України», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України») неодноразово зазначав, що в тих випадках, коли особа подає небезпідставну скаргу про те, що вона зазнала жорстокого (поганого) поводження з боку суб`єктів владних повноважень усупереч вимогам ст. 3 Конвенції про захист основоположних прав і свобод людини (далі Конвенція), це в поєднанні із загальним обов`язком держави відповідно до ст. 1 Конвенції забезпечити кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені нею, вимагає проведення ефективного офіційного розслідування незалежним органом.

У рішенні вищевказаного суду «Афанасьєв проти України» зазначено, що державні органи за скаргою заявника провели поверхове розслідування і лише допитали можливих правопорушників, показання яких прийняли за чисту монету, відмовивши в порушенні справи щодо них попри свідчення заявника та незаперечні тілесні ушкодження у нього. На думку Європейського суду, ці недоліки свідчать про те, що органи влади не виконали своїх зобов`язань за ст. 13 Конвенції.

В іншому рішенні Європейського суду («Коробов проти України») вказано, що у разі, якщо національні органи не провели медичного огляду до взяття заявника під варту, уряд не може посилатись на це у своєму захисті та стверджувати, що ушкодження, про які йдеться, передували взяттю заявника під варту в міліції. Також у цьому рішенні зазначається, що розслідування небезпідставних скарг про жорстоке поводження має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, й не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки про закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, а також показань очевидців та експертних висновків.

Отже, у зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційний суд ухвалив своє рішення щодо вироку стосовно ОСОБА_7 з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ст. 419 КПК). Тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу воно підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд, під час якого суду слід з дотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, дотримуючись вказівок касаційного суду, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, після чого винести законне, обґрунтоване та справедливе рішення з дотриманням прав сторін та практики Європейського суду.

У зв`язку з наведеним підстави для закриття провадження на стадії його касаційного перегляду відсутні.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3