Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючоїОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 16 лютого 2016 року кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 28 квітня 2015 року.
За вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 13 червня 2013 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, такого, що
не має судимості в силу ст. 89 КК,
засуджено за ст. 124 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього виконання обовязків, передбаченихпунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо судових витрат у справі.
Органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Суд першої інстанції дії ОСОБА_6 перекваліфікував на ст. 124 КК, визнавши його винним у тому, що ОСОБА_6 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, 24 липня 2011 року близько 04.00 год. на сходах 1-го поверху будинку АДРЕСА_1 з метою попередження можливих негативних наслідків для себе, діючи з перевищенням меж необхідної оборони, декілька разів ударив ОСОБА_7 руками та ногами по голові, заподіявши останньому тяжких тілесних ушкоджень, від яких потерпілий ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2013 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, задовольнивши касаційну скаргу прокурора, 05 серпня 2014 року скасував зазначену ухвалу на підставах, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, і направив справу на новий апеляційний розгляд. При цьому суд касаційної інстанції відповідно до змісту ухвали визнав неприпустимим звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням у разі, якщо при новому розгляді обсяг обвинувачення не зміниться і не буде встановлено інших обставин, які можуть вплинути на висновки суду щодо покарання ОСОБА_6 .

За результатами нового розгляду апеляційний суд, задовольнивши апеляцію прокурора, скасував вирок місцевого суду і постановив свій вирок від 10 листопада 2014 року, яким ОСОБА_6 визнав винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і призначив засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Суд касаційної інстанції, задовольнивши частково касаційні скарги прокурора та захисника, ухвалою від 10 березня 2015 року скасував постановлений в апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_8 , а справу направив на новий апеляційний розгляд на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року. За висновками колегії судів, апеляційний суд при постановлені вироку порушив вимоги ч. 3 ст. 378 та статей 299, 334, 362 цього Кодексу. У своєму рішенні суд касаційної інстанції вказав на необхідність усунення під час апеляційного розгляду допущених порушень, на обов`язковість перевірки доводів, викладених в апеляції прокурора й інших його та захисника доводів, наведених у касаційних скаргах, шляхом проведення судового слідства.
Апеляційний суд, повторно розглянувши справу, 28 квітня 2015 року ухвалив рішення, яким залишив без задоволення апеляцію прокурора, а вирок місцевого суду від 13 червня 2013 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
У касаційній скарзі зі змінами та доповненнями до неї прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий апеляційний розгляд на підставах, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року. Вважає, що вказане рішення не відповідає положенням ст. 377 цього Кодексу. За твердженням прокурора, зібрані у справі докази доводять вчинення ОСОБА_6 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, а тому дії засудженого було необґрунтовано перекваліфіковано з ч. 2 ст. 121 на ст. 124 КК. Крім того, на думку скаржника, призначений ОСОБА_8 із застосуванням ст. 75 КК захід примусу суперечить загальним засадам та умовам застосування інституту звільнення від відбування покарання і є невиправдано м`яким. Проте суд апеляційної інстанції залишив поза увагою допущені порушення норм процесуального і матеріального права, не усунувши їх, при цьому не виконав вимог ст. 399 КПК 1960 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, на підтримання касаційної скарги, пояснення захисника, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі зі змінами та доповненнями до неї, колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвала апеляційного суду це рішення стосовно законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою.
Згідно зі ст. 377 КПК 1960 року у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляція залишається без задоволення, зазначити підстави, через які її визнано необґрунтованою, а доводи апеляції безпідставними.
Відповідно до вимог статей 362 та 365 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи апелянта, в тому числі за необхідності і шляхом проведення судового слідства. Доводи, що містяться в апеляції, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів із тим, щоб жоден із них не залишився нерозглянутим.

У силу ст. 399 КПК 1960 року вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій при повторному розгляді справи. Невиконання вказівок суду касаційної інстанції є підставою для скасування судового рішення.
У цій справі апеляційний суд не дотримався наведених вимог закону.
Як убачається з матеріалів справи, вона неодноразово переглядалася в апеляційному та касаційному порядку. При цьому суд касаційної інстанції двічі скасував рішення апеляційного суду на підставах, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року. Скасовуючи постановлений апеляційним судом вирок від 10 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 , колегія суддів в ухвалі від 10 березня 2015 року зазначила про допущені істотні порушення норм процесуального права, вказавши, в тому числі, на порушення принципу безпосередності дослідження доказів, на недотримання положень ст. 399 КПК 1960 року, зважаючи на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2014 року. Крім того, суд касаційної інстанції наголосив на необхідності проведення судового слідства під час нового апеляційного розгляду справи.
Попри це апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляцією прокурора, яка за змістом майже аналогічна касаційній скарзі, не перевірив із використанням усіх процесуальних можливостей, зокрема шляхом проведення слідства, всіх доводів сторони обвинувачення, та їх переконливо не спростував.
Так, в ухвалі апеляційного суду не міститься вичерпних відповідей на аргументи прокурора щодо невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам справи, щодо неналежної оцінки доказів, неправильної кваліфікації діяння та м`якості призначеного покарання. Замість зіставлення й аналізу всіх зібраних у справі доказів у їх взаємозв`язку суд апеляційної інстанції послався на відображені в оскаржуваному вироку фактичні дані, яких усупереч статтям 323, 362, 365, 399 КПК 1960 року безпосередньо не дослідив і яким не дав правової оцінки з урахуванням правової позиції Верховного Суду України (постанова від 15 травня 2014 року у справі № 5-12кс14) та вказівок касаційної інстанції, викладених у рішеннях від 05 серпня 2014 року та 10 березня 2015 року.
Залишаючи апеляцію прокурора без задоволення, апеляційний суд не зважив на те, що при кваліфікації діяння як умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони слід установлювати: всю сукупність обставин події злочину, отже, і факт протиправної поведінки потерпілого та у чому саме полягало протиправне посягання на обвинуваченого; обстановку вчинення цього посягання; обставини, які свідчать про реальність заподіяння потерпілим шкоди обвинуваченому; а також обставини, які свідчать про припинення стану оборони. Питання щодо такої сукупності обставин на момент вчинення ОСОБА_6 злочину, завдання ним ударів потерпілому ОСОБА_7 , вказаний суд упродовж апеляційного провадження не з`ясував, не здійснив з урахуванням конкретних обставин справи порівняльного аналізу та оцінки наявності чи відсутності актів суспільно небезпечного посягання й захисту, а їх співвідношення за правовими критеріями не визначив.
Отже, без дослідження й оцінки апеляційного суду залишились обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення. Тому наведені в апеляції прокурора доводи з питань помилкової кваліфікації дій засудженого за ст. 124 КК переконливо не спростовано.
Крім того, апеляційний суд, залишаючи без змін вирок місцевого, не проаналізував змісту ухвал касаційного суду та підстав, на яких було скасовано рішення апеляційної інстанції від 15 жовтня 2013 року та від 10 листопада 2014 року, звідси, і не дотримано приписів статей 399, 400 КПК 1960 року.
Таким чином, апеляційний суд, проігнорувавши вказівки суду касаційної інстанції, порушив вимоги закону і прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, про що слушно йдеться в касаційній скарзі.
Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування положень ст. 75 КК і про м`якість призначеного засудженому покарання, то вони, зважаючи на висновки касаційного суду в ухвалі від 05 серпня 2014 року й положення ст. 400 КПК 1960 року є прийнятними.

З огляду на викладене оскаржувану ухвалу не можна вважати законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому вона на підставах, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, підлягає скасуванню, а справа щодо ОСОБА_6 направленню на новий апеляційний розгляд. Відтак, на думку колегії суддів, касаційну скаргу слід задовольнити.
Під час повторного розгляду справи апеляційному суду належить врахувати зазначене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, у тому числі шляхом проведення судового слідства, перевірити доводи, наведені в апеляції, аргументи сторони захисту, дати на все вичерпну відповідь, зважаючи на правові позиції Верховного Суду України (постанови від 15 травня 2014 року у справі № 5-12кс14, від 01 жовтня 2015 року у справі № 5-134кс15), і прийняти законне, обґрунтоване й справедливе рішення з урахуванням приписів статей 399, 400 КПК 1960 року.
Керуючись статтями 394396, 398, 399 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 28 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3