АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11-кп/796/1569/2015 Головуючий у суді 1 інст.: ОСОБА_1 Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 18.06.1997 року Московським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) на 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17.03.1999 року звільнений 18.03.1999 року умовно-достроково на 1 рік 9 місяців 1 день; 2) 19.06.2001 року Харківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) на 3 роки позбавлення волі; 3) 26.04.2006 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі. Звільнений 28.08.2007 року на підставі ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 20.08.2007 року умовно-достроково на 7 місяців 1 день; 4) 26.11.2009 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі; 5) 26.11.2009 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 185, ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі, 07.07.2014 року звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2014 року згідно ст. 86 України, ст. 2 Закону України від 08.04.2014 року «Про амністію у 2014 році»,
- визнаний винним та засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що він, будучи раніше засудженим за умисні злочини проти власності, маючи не зняту та не погашену судимість, 15 листопада 2014 року приблизно о 15 год. 45 хв., перебуваючи у вагоні поїзду метро, під час проїзду від станції метро «Палац Спорту» до станції «Кловська» КП «Київський метрополітен», реалізуючи свій умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, з метою незаконного особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав із рюкзака потерпілої ОСОБА_7 , який знаходився на її спині, гаманець салатового кольору, в якому знаходились грошові кошти в сумі 231 грн., чим спричинив їй матеріальну шкоду на суму 231 грн. Після цього, ОСОБА_9 поклав викрадене ним майно до правої кишені своєї куртки та доїхавши до станції «Дружби Народів» КП «Київський метрополітен», вийшов на платформу станції, де був зупинений працівниками міліції. В подальшому, у службовому приміщенні в присутності двох понятих у ОСОБА_9 було вилучене викрадене ним майно.

В апеляційних скаргах, поданих як обвинуваченим так і його захисником, які є фактично тотожними за змістом, апелянти, не заперечуючи винуватість ОСОБА_9 у вчиненому, не оспорюючи фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції під час розгляду справи по суті та кваліфікацію протиправних дій, посилаючись на суворість призначеного судом покарання, просять вирок суду першої інстанції змінити та пом`якшити призначене ОСОБА_9 покарання, у тому числі і як зазначено в апеляційній скарзі захисника, із застосуванням ст. 75 КК України.

При цьому обвинувачений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі зазначає, що при призначенні покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги його щире каяття у вчиненому злочині, належну поведінку під час проведення розслідування, відсутність у потерпілої будь-яких претензій та крім того не було належним чином реалізовано його право на укладення угоди про примирення.

Захисник обвинуваченого вважає, що визначена судом міра покарання у виді трьох років позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України є занадто суворим покаранням по відношенню до ОСОБА_9 , а тому наряду з обставинами, які були враховані судом як пом`якшуючі покарання обставини, просить врахувати те, що ОСОБА_9 тривалий час проходив лікування від туберкульозу, а тому існують ризики рецидиву хвороби.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданих апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника, який підтримав подані ним та обвинуваченим апеляційні скарги та просив їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг як обвинуваченого, так і його захисника, вважаючи вирок суду законним та обгрунтованим, пояснення потерпілої, яка не заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, провівши судові дебати, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за який його засуджено за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі ОСОБА_9 , в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України.

Оскільки фактичні обставини справи кримінального провадження ніким не оспорюються, то суд не проводить детальний їх аналіз та відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів викладених в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

При призначенні покарання суд повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України щодо загальних положень призначення покарання з метою реалізації принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, дані про особу винного.

Як зазначено у вироку, призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, конкретні обставини його вчинення, що злочином не було спричинено шкоди потерпілій, оскільки викрадене майно їй повернуто, дані про особу обвинуваченого, стан його здоров`я, те що він задовільно характеризується за місцем проживання, перебував на диспансерному обліку, що він раніше неодноразово судимий за умисні злочини проти власності, та маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість знову вчинив умисний злочин, що свідчить про стійкість та тривалість протиправної поведінки обвинуваченого, також судом враховано відсутність по справі обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття ОСОБА_9 у вчиненому, а тому обґрунтовано дійшов висновку про неможливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства. При цьому з огляду на обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, суд першої інстанції належним чином визначив ОСОБА_9 строк покарання, передбачений санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

З урахуванням всіх цих обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду про призначення покарання ОСОБА_9 у вигляді позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що під час розгляду справи судом не було реалізовано його право на укладення угоди про примирення, не заслуговують на увагу, оскільки як убачається із матеріалів кримінального провадження, після повідомлення ОСОБА_9 про підозру і до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, ініціативи про примирення як від потерпілої так і від підозрюваного (обвинуваченого) не виходило.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника про суворість призначеного покарання, оскільки судом не були враховані дані про стан здоров`я ОСОБА_9 , то вони не заслуговують на увагу, так як зазначені обставини були враховані судом при призначенні йому покарання, та крім того, будь-які дані про те, що ОСОБА_9 за станом здоров`я не може перебувати в місцях позбавлення волі, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, зазначені в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника обставини не є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину та які були б підставами для пом`якшення йому міри покарання чи застосування покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

За таких обставин, оцінивши суспільну небезпеку та характер вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, врахувавши дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, а тому доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого ОСОБА_9 з цього приводу є безпідставними та задоволенню не підлягають.

До того ж, сама по собі наявність у ОСОБА_9 обставини, що пом`якшує покарання, як то щире каяття, з огляду на характер злочинних дій обвинуваченого та даних про його особу не свідчить про те, що вона істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а ОСОБА_9 може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням всіх цих обставин, покарання судом першої інстанції визначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим та необхідним для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_9 нових злочинів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому чи призначення такого, що не пов`язане з позбавленням волі.

Підстав вважати це покарання надто суворим колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, апеляційні скарги обвинуваченого та йогозахисника

задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 420, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

На ухвалу апеляційного суду може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали, а для засудженого, який утримується під вартою - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4