Справа №488/1405/15-к 14.12.2015 14.12.2015 14.12.2015
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000856, за апеляційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2015 року, відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 .

за обвинуваченням за ч. 2 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор не оскаржуючи висновків суду щодо доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків остаточно визначити покарання у виді 2 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 850 грн, призначеного вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.03.2015р., який виконувати самостійно.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (за фактом вчинення крадіжки майна, яка мала місце 18.03.2015р.) та призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.03.2015р., яке замінено ухвалою того ж суду від 01.07.2015р., більш суворим, призначеним даним вироком, визначено ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
Визнано винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України (за фактами вчинення крадіжок, які мали місце 23.06.2015р. та 30.08.2015р.) та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
На підставі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.03.2015р., яке замінено ухвалою того ж суду від 01.07.2015р., остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 1рік 5 днів.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, посилається, що відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказує, що судом не враховано указані вимоги закону та призначено покарання ОСОБА_6 , у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, встановленому ч.2 ст. 63 КК України, що на думку апелянта, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.

Зазначає, що поза увагою суду залишилось і те, що обвинуваченим вчинено 3 епізоди крадіжок протягом незначного проміжку часу, а саме один з епізодів ОСОБА_6 скоїв під час судового розгляду попереднього кримінального провадження, а інші два після ухваленого вироку Корабельним районним судом м. Миколаєва від 26.03.2015р. Вважає, що вказане свідчить про те, що ОСОБА_6 висновків щодо своєї протиправної поведінки не зробив, на шлях виправлення не став.

Крім того, апелянт зауважує, що суд при дослідженні даних про особу обвинуваченого не врахував, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, не має офіційних джерел існування, що і спонукало його до вчинення корисливих злочинів, а тому вважає, що призначене покарання в мінімальному розмірі, встановленому ч. 2 ст. 63 КК України не буде сприятиме його виправленню та не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На думку апелянта, визначаючи покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України суд не взяв до уваги, що правила призначення покарання за сукупністю злочинів застосовується у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті КК України, що не мають самостійної санкції, покарання не призначаються.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01.07.2015р, покарання у виді штрафу в розмірі 850грн., призначене ОСОБА_6 вироком того ж суду від 26.03.2015р, замінено на 50 годин громадських робіт. Оскільки попереднім вироком обвинуваченому було призначено покарання у виді штрафу, на думку апелянта, в оскаржуваному вироку суд повинен був у відповідності до ст. 71 КК України зазначити, про самостійне виконання покарання у виді штрафу.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
За вироком суду, 18.03.2015 року в денний час обвинувачений ОСОБА_6 знаходячись на території фермерського господарства «Барвінок», розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Ленінградська, 94, керуючись корисливим мотивом, направленим на протиправне заволодіння чужим майном, таємно викрав відбійний молоток «COMPRASS ZIG-65B», вартістю 3998 гривень, що належить вказаному господарству. ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, внаслідок чого спричинив ФГ «Барвінок» матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім цього, 11.06.2015 року в денний час ОСОБА_6 , керуючись корисливим мотивом, направленим на протиправне заволодіння чужим майном, підійшов до належного КП «ДЕЗ «Океан» підвального приміщення будинку № 107 по вул. Ленінградській в м. Миколаєві, де демонтував металеві двері з металевою рамою розмірами 2х1 метра, які в подальшому, 23.06.2015 року близько 13 години 30 хвилин таємно викрав. Обвинувачений ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, внаслідок чого спричинив КП «ДЕЗ «Океан» матеріальну шкоду на загальну суму 1433 гривень.
Крім цього, 30.08.2015 року близько 15 години 30 хвилин ОСОБА_6 , знаходився біля будинку № 107 по вул. Ленінградській в м. Миколаєві, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на протиправне заволодіння чужим майном, скориставшись неусвідомленням факту викрадення майна малолітньою потерпілою ОСОБА_8 , таємно викрав золоту сережку, вартістю 450 гривень, яку та носила. Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, внаслідок чого спричинив матері малолітньої ОСОБА_8 - потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на зазначену суму.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку своєї апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 , який вважає вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений доказами, перевіреними судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимоги змісту ч.3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, потерпілого і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорювались, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.
На підставі викладеного колегія суддів відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оспорювалися і стосовно яких, відповідно до вимог ч.1 ст. 349 КПК України докази не досліджувались.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є слушними.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, а також дані про особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у скоєному, відшкодував матеріальну шкоду потерпілим.
Проте, поза увагою суду залишилась та обставина, що обвинуваченим вчинено 3 епізоди крадіжок протягом незначного проміжку часу, а саме один з епізодів ОСОБА_6 скоїв під час судового розгляду попереднього кримінального провадження, а інші два після ухваленого вироку Корабельним районним судом м. Миколаєва від 26.03.2015р. , вказане свідчить про те, що ОСОБА_6 висновків щодо своєї протиправної поведінки не зробив, на шлях виправлення не став.

При дослідженні даних про особу обвинуваченого суд також не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, не має офіційних джерел існування, що і спонукало його до вчинення корисливих злочинів, а тому призначене покарання не буде сприяти виправленню обвинуваченого.

За таких обставин, судом призначено ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Крім того, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції допустив неправильне застосування положень ч.4 ст. 70 КК України, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України суд не взяв до уваги, що правила призначення покарання за сукупністю злочинів застосовується у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті КК України, що не мають самостійної санкції, покарання не призначаються (п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003р.).

Оскільки епізод крадіжки від 18.03.2015р, який вчинений до ухвалення вироку Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.03.2015р., та інші епізоди від 11.06.2015р. та 30.08.2015р., вчинені після ухвалення цього вироку, охоплюються єдиною кваліфікацією за ч.2 ст. 185 КК України, тому окремого призначення покарання за кожним епізодом не потребують.

Отже є слушними посилання апелянта, що при призначенні покарання суд першої інстанції безпідставно призначив обвинуваченому покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України.

Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.03.2015р. ОСОБА_6 призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850грн.. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01.07.2015р. вказане покарання замінено на 50 годин громадських робіт.

Так як , попереднім вироком ОСОБА_6 призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850грн., суд першої інстанції, призначаючи покарання за сукупністю вироків, на підставі ст.71 КК України повинен був враховувати саме це покарання і зазначити про його самостійне виконання.

Оскільки, відповідно до вимог ч.3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначені їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, висловлена в апеляційній скарзі позиція прокурора є слушною.

За таких обставин, вирок суду у відношенні ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням нового вироку відповідно до вимог ст.413, ст. 414 КПК України у з в`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості злочинів, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, не працює, має хронічні захворювання, зловживає спиртними напоями, має малолітню дитину. Як пом`якшуючі покарання обставини - щире каяття, повне відшкодування потерпілим матеріальної шкоди і вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.2 ст. 185 КК України і таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 413, 420, 424, 532 КПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2015 року, відносно ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати, ухвалити в цій частині свій вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків остаточно призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 850грн., призначеного вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.03.2015р., який виконувати самостійно.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який перебуває під вартою в той-же строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий

Судді