АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3

- ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000842 за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ від 20 липня 2015 року, ухваленого стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузії, росіянина, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України,

за участю

прокурора - ОСОБА_7

потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,

ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ,

ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ,

ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31

ОСОБА_32

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_33

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 190 КК України у вигляді двох років обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 190 КК України у вигляді двох років позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом повного складання призначених покарань з переведенням менш суворого обмеження волі в більш суворе покарання у виді позбавлення волі відповідно до п. 1 «б» ч. 1 ст. 72 КК України з розрахунку два дні обмеження волі за день позбавлення волі ОСОБА_6 за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Також, вирішено цивільні позови та долю речових доказів.

Згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що він здобувши професійно-технічну освіту та набувши досвіду у сфері оптової та роздрібної торгівлі корпусними меблями, підшукав рекламну продукцію та залучив необізнаних зі своїми злочинними планами осіб для прийняття замовлень, завдяки чому в умовах короткочасного контакту з незнайомою людиною вмів справити враження успішного підприємця зі штатом найманих працівників, який займається торгівлею меблями, освітлювальними приладами та іншими товарами для дому в роздріб.

ОСОБА_6 , будучи з 12 жовтня 2009 зареєстрованим, як фізична особа-підприємець, який за видами господарської діяльності здійснює роздрібну торгівлю меблями, з користолюбства проявив схильність до паразитування на продажі меблів за зразками та з метою легкої наживи грошей, одержаних під приводом видачі завдатку (передплати) за нібито укладеним публічним договором, вчинив впродовж 2013 2014 рр. множинність злочинних посягань проти приватної власності шляхом обману за наступних обставин.

Так, п`ятого червня 2013 року в квартирі АДРЕСА_3 за розрахунком ОСОБА_6 та з його відома необізнані з його злочинними планами невстановлені особи, не усвідомлюючи суті події, переконали ОСОБА_20 у вигідності умов розстрочення оплати купівлі у ОСОБА_6 меблів, повідомивши неправдиві відомості про наявну в останнього можливість виготовити шафу-купе з доставкою додому, що не відповідали об`єктивній дійсності.

Будучи введеною в оману, ОСОБА_20 того ж дня на АДРЕСА_4 , підписавши договір на умовах продажу їй шафи-купе за ціною в 9 321 грн., під приводом видачі 1 321 гривень нібито завдатку добровільно передала ці гроші готівкою ОСОБА_6 , який, видаючи себе за успішного приватного підприємця, з корисливих мотивів свідомо скористався помилкою потерпілої, яка виникла в останньої, з метою привласнити гроші в момент заволодіння ними умисно своїми вмовляннями сприяв укладенню з банком договору договір № ANEJRG100410294 про надання споживчого кредиту на залишок вартості меблів в сумі 8 000 грн., на які вона піддалася.

Тим самим, не маючи в момент отримання грошей наміру виконувати начебто взяті на себе зобов`язання продавця, ОСОБА_6 шляхом обману заволодів чужим майном, яким розпорядився на власний розсуд.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, в період часу з 5 червня 2013 року по 22 жовтня 2014 року за аналогічних обставин повторно шляхом обману умисно заволодів чужим майном:

- 05 червня 2013 року майном ОСОБА_26 на суму 600 грн.,

- 20 червня 2013 року майном ОСОБА_8 на суму 8 000 грн.,

- 28 червня 2013 року майном ОСОБА_22 на суму 14 200 грн.,

- 05 липня 2013 року майном ОСОБА_34 на суму 2 204 грн.,

- 17 липня 2013 року майном ОСОБА_29 на суму 9 389 грн.,

- 17 липня 2013 року майном ОСОБА_23 на суму 1 000 грн.,

- 08 серпня 2013 року майном ОСОБА_21 на суму 1 570 грн.,

- 21 серпня 2013 року майном ОСОБА_35 на суму 200 грн

- 24 серпня 2013 року майном ОСОБА_30 на суму 1 100 грн.,

- 06 жовтня 2013 року майном ОСОБА_36 на суму 14 000 грн.,

- 03 листопада 2013 року майном ОСОБА_37 на суму 1 300 грн.,

- 30 листопада 2013 року майном ОСОБА_38 на суму 4 400 грн.,

- 07 грудня 2013 року майном ОСОБА_16 на суму 6 100 грн.,

- 10 грудня 2013 року майном ОСОБА_39 на суму 2 800 грн.,

- 17 грудня 2013 року майном ОСОБА_25 на суму 5 720 грн.,

- 19 грудня 2013 року майном ОСОБА_40 на суму 1 960 грн.,

- 26 грудня 2013 року майном ОСОБА_11 на суму 4 300 грн.,

- 09 січня 2014 року майном ОСОБА_13 на суму 8 200 грн.,

- 16 січня 2014 року майном ОСОБА_24 на суму 2 000 грн.,

- 24 січня 2014 року майном ОСОБА_41 на суму 2 000 грн.,

- 31 січня 2014 року майном ОСОБА_18 на суму 2 800 грн.,

- 07 лютого 2014 року майном ОСОБА_42 на суму 600 грн.,

- 11 лютого 2014 року майном ОСОБА_43 на суму 3 600 грн.,

- 11 лютого 2014 року майном ОСОБА_44 на суму 350 грн.,

- 11 лютого 2014 року майном ОСОБА_45 на суму 1 500 грн.,

- 13 лютого 2014 року майном ОСОБА_19 на суму 2 500 грн.,

- 27 лютого 2014 року майном ОСОБА_46 на суму 800 грн.,

- 28 лютого 2014 року майном ОСОБА_15 на суму 5 000 грн.,

- 14 березня 2014 року майном ОСОБА_12 на суму 3 500 грн.,

- 17 березня 2014 року майном ОСОБА_47 на суму 10 500 грн.,

- 19 березня 2014 року майном ОСОБА_48 на суму 2 000 грн.,

- 25 березня 2014 року майном ОСОБА_49 на суму 4 350 грн.,

- 14 червня 2014 року майном ОСОБА_28 на суму 3 300 грн.,

- 04 липня 2014 року майном ОСОБА_14 на суму 4 500 грн.,

- 16 липня 2014 року майном ОСОБА_50 на суму 4 500 грн.,

- 22 липня 2014 року майном ОСОБА_51 на суму 3 300 грн.,

- 30 липня 2014 року майном ОСОБА_17 на суму 3 900 грн.,

- 07 серпня 2014 року майном ОСОБА_27 на суму 10 276 грн.,

- 22 жовтня 2014 року майном ОСОБА_52 на суму 2 400 грн.

Окрім того судом першої інстанції із пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення виключено епізоди заволодіння обвинуваченим грошовими коштами потерпілих ОСОБА_10 в сумі 5 900 грн., ОСОБА_9 в сумі 3 500 грн. та ОСОБА_32 в сумі 6 700 грн.

Прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу на вказаний вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ, в якій не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції змінити, призначивши обвинуваченому остаточно покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань з переведенням менш суворого обмеження волі в більш суворе позбавлення волі відповідно до п.1 «б» ч.1 ст.72 КК України з розрахунку два дні обмеження волі за день позбавлення волі у виді покарання три роки позбавлення волі, з випробуванням у кримінально-виконавчій установі закритого типу, обчислюючи початок строку відбування покарання з моменту приведення вироку у виконання з фактичним затриманням.

Вимоги своєї апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що оскаржуваний вирок підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не в повній мірі врахував вимоги ч. 1 ст. 63 КК України, а саме те, що покарання у вигляді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, в результаті чого у вироку не зазначено про те, що обвинувачений має відбувати покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Обвинувачений ОСОБА_6 , не погоджуючись із вказаним вище судовим рішенням, також подав апеляційну скаргу, в якій, також не оспорюючи доведеності його вини у вчиненні кримінальних правопорушень та правильності правової кваліфікації його дій, просив вирок суду першої інстанції змінити, призначивши більш м`яке покарання.

Вимоги своєї апеляційної скарги обвинувачений обґрунтовує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним в частині призначення покарання, оскільки суд застосував найбільш суворий вид покарання - позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що обраний вид покарання не відповідає обставинам справи, особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого діяння. Зазначає, що посилання суду на колективну заяву потерпілих, в якій вони просять призначити суворе покарання, є безпідставним, оскільки останні в судовому засіданні свою позицію змінили та на призначенні суворого покарання не наполягали.

Крім того, обвинувачений стверджує, що суд в своєму рішенні не повністю відобразив його пояснення, а деякі взагалі спотворив, а саме те, що він нібито з самого початку не планував поставляти потерпілим меблі та витрачав отримані від них кошти, що не відповідає дійсності.

Також, зазначив, що свою професійну діяльність вів з лютого 2012 року. Отримував багато замовлень, майже всі виконував своєчасно та належним чином. Однак, в період з кінця 2013 року та в 2014 році деякі замовлення не виконувались із незалежних від нього обставин, таких як відмова клієнта від замовлення. Деякі замовлення, які він отримував від потерпілих, не міг своєчасно та в повному обсязі виконати через постійну зміну вартості матеріалу для виготовлення меблів в бік збільшення, внаслідок чого кошти, отримані від наступних клієнтів, вкладав у виготовлення меблів за попередніми договорами. Багато замовлень було виготовлено майже повністю за винятком 10-30%, а саме за договорами ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 виготовлена та встановлена кухня, але недороблена прихожа. Проте, потерпілі були повідомлені про затримку у виготовленні. Від своїх зобов`язань він не відмовлявся. Деякі замовлення були виконані повністю, але потерпілі ОСОБА_53 , ОСОБА_32 , ОСОБА_20 та ОСОБА_54 відмовилися приймати готовий товар, який їм доставили за місцем їх проживання, мотивуючи свою відмову різними неповажними причинами. На теперішній час він повністю відшкодовано матеріальні збитки потерпілим ОСОБА_37 1300 грн., ОСОБА_55 600 грн., ОСОБА_56 2400 грн., ОСОБА_57 2000 грн., ОСОБА_58 4400 грн., ОСОБА_30 - 1700 грн. Останнє замовлення було виконано повністю, крім столешні та полички, вартість яких відшкодовано. Доказами сплати є банківські чеки про перерахунок коштів. Відшкодувати завдані збитки іншим потерпілим своєчасно та в повному обсязі не мав можливості внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки у нього на утриманні знаходяться батьки, які мають проблеми зі здоров`ям. Мати ОСОБА_59 страждає на дифузний кардіосклероз СН ІІ ст., гіпертонічну хворобу ІІ-ІІІ ст., високий ступінь ризику, що підтверджується довідкою Михайлівського центру первинної медико-санітарної допомоги від 27 серпня 2015 року. Батько ОСОБА_60 має онкологічне захворювання, в 2013 та в 2015 роках переніс три операції, та на кінець серпня йому знову призначено хірургічне втручання. У зв`язку з цим, сім`я опинилась у скрутному матеріальному становищі. Суд на ці обставини уваги не звернув. У зв`язку з тим, що справа розглядалась в скороченому провадженні, він був позбавлений можливості надати письмові докази вищевикладених обставин.

Крім того, як на підставу для зміни рішення суду першої інстанції посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки в обвинувальному акті та рішенні суду першої інстанції деякі суми завданої шкоди не відповідають матеріалам та дійсним обставинам справи. В обвинувальному акті зазначено, що потерпілим ОСОБА_22 , ОСОБА_8 , ОСОБА_29 , ОСОБА_56 завдано відповідно збитки в розмірі 14200 грн., 14992 грн., 9389 грн. та 2400 грн. Однак, потерпілі на допиті зазначили, що передали завдаток в сумі 6000 грн., 12992 грн., 1000 грн. та 2000 грн. відповідно. Тобто, на нього поклали обов`язок відшкодувати шкоду, якої він не спричиняв.

У судовому засіданні він зазначив, що готовий відшкодувати всі збитки, але поступово, оскільки на даний час необхідної суми грошей не має. У випадку призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі, зобов`язався відшкодувати всі збитки. Більша частина потерпілих його позицію підтримала і не наполягала на призначені суворого покарання, проте суд першої інстанції до уваги зазначені доводи не прийняв.

Обвинувачений ОСОБА_6 вимоги своєї апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладений в самій скарзі.

Вимоги апеляційної скарги прокурора просив залишити без задоволення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_33 вимоги апеляційної скарги свого підзахисного також підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Вимоги апеляційної скарги прокурора також просила залишити без задоволення.

Прокурор ОСОБА_7 підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та наполягав на їх задоволенні з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Вимоги ж апеляційної скарги обвинуваченого прокурор просив залишити без задоволення.

Потерпілі ОСОБА_22 , ОСОБА_54 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 надіслали до суду апеляційної інстанції спільну заяву, в якій просили суд звернути увагу на невідповідність мотивувальної частини вироку його резолютивній частині щодо розміру завданої їм майнової шкоди.

Так, в мотивувальній частині вироку зазначено, що обвинувачений ОСОБА_6 заволодів грошовими коштами ОСОБА_22 в сумі 14 200 грн., а також грошовими коштами ОСОБА_36 в сумі 14 000 грн., ОСОБА_61 в сумі 9 321 грн. та ОСОБА_21 14 630 грн. Однак, згідно резолютивної частини вироку стягнуто інші суми.

У судовому засіданні потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_62 , ОСОБА_32 просили вимоги апеляційної скарги обвинуваченого залишити без задоволення та наполягали на призначеному вироком суду покаранні в виді позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги прокурора просили задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи обвинуваченого та його захисника, а також доводи прокурора та думки потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги прокурора задоволенню не підлягають, а вимоги апеляційної скарги обвинуваченого підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до норм п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України однією із підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Нормами ч. 1 ст. 412 КПК України визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Одним із таких порушень є здійснення судового провадження за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, наявність якого згідно норм п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України тягне за собою скасування судового рішення у будь-якому разі.

Зі змісту обвинувального акту та оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень стосовно 43 осіб, які у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку визнані потерпілими в кримінальному провадженні.

Із довідок про доставку SMS (т. 5 а. с. 168-180) вбачається, що про дату 20 липня 2015 року, час та місце судового засідання були повідомлені лише 13 із них, а саме: ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_56 , ОСОБА_17 , ОСОБА_65 , ОСОБА_13 , ОСОБА_27 , ОСОБА_35 , ОСОБА_9 .

Із розписок про отримання пам`яток про права та обов`язків потерпілого в суді першої інстанції (т. 5 а. с. 183-202) вбачається, що до суду з`явилися 20 потерпілих, а саме: ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_62 , ОСОБА_30 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_66 , ОСОБА_19 , ОСОБА_56 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 , ОСОБА_28 , ОСОБА_37 , ОСОБА_57 , ОСОБА_54 , ОСОБА_11 , ОСОБА_67 .

Стосовно інших осіб потерпілих в кримінальному провадженні відсутні будь-які дані про те, що вони були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином.

В суді апеляційної інстанції частина потерпілих підтвердили, що будь-яких повідомлень про дату, час і місце засідання суду першої інстанції вони не отримували, про результати розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, в тому числі і про вирішення їх цивільних позовів їм нічого не було відомо.

За викладених обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в зв`язку із чим відповідно до норм п. 5 ч. 2 ст. 412 та п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Окрім того, суду першої інстанції під час нового судового розгляду кримінального провадження необхідно прийняти до уваги наступне.

Відповідно до норм п. 16 ч.1 ст. 7 КПК України безпосередність дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження.

Нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Зазначеній загальній засаді кримінального провадження відповідають і вимоги норм ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості судового рішення. Зокрема, обґрунтованим визнається судове рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції відповідно до норм ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників судового провадження не оспорювалися, і обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням документів про події злочинів та особу підсудного.

В той же час, в порушення зазначених вище загальних засад кримінального провадження суд першої інстанції у своєму вироку послався на докази, які в судовому засіданні не досліджувалися (листи обвинуваченого, листи Токмацької ОДПІ Запорізької області, відповідь ТОВ "Фабрика меблів "Соломон" і т.ін.).

Не зважаючи на те, що у судовому засіданні, як зазначено у вироку суду першої інстанції, жодним із учасників судового провадження не оспорювалися фактичні обставини справи, суд з власної ініціативи без обговорення цього питання у судовому засіданні виключив із пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення 3 епізоди заволодіння грошовими коштами потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_32 , знову ж таки, пославшись на документи, які у судовому засіданні не досліджувалися.

Оскільки оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасовується в зв`язку із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, вимоги апеляційної скарги обвинуваченого в частині призначення йому більш м`якого покарання та вимоги апеляційної скарги прокурора щодо зміни вироку в частині відбування покарання задоволенню не підлягають.

В ході досудового розслідування в кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді від 22 травня 2015 року до обвинуваченого ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Із матеріалів кримінального провадження не вбачається будь-яких порушень покладених на обвинуваченого ОСОБА_6 зобов`язань як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для зміни чи скасування застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :
Вимоги апеляційної скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ від 20 липня 2015 року, ухваленого стосовно ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ від 20 липня 2015 року, ухвалений стосовно ОСОБА_6 , скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі.

Дію запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у виді особистого зобов`язання в обсязі покладених на нього обов`язків продовжити до 25 грудня 2015 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскаржена в касаційному порядку не може бути.

Судді: