П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2015 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_42.,
суддів:ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52., ОСОБА_53, ОСОБА_54., ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_70, ОСОБА_71, ОСОБА_62, ОСОБА_61, ОСОБА_60, ОСОБА_58., ОСОБА_59, ОСОБА_72, ОСОБА_73, ОСОБА_74., ОСОБА_75.,
при секретарях: за участю:ОСОБА_76, ОСОБА_77 прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_78, засудженого ОСОБА_38 у режимі відеоконференції та захисника ОСОБА_79,
розглянувши на спільному засіданні всіх судових палат справу щодо ОСОБА_38 про перегляд судових рішень щодо останнього з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушень міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом,

у с т а н о в и в:

Вироком Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від

17 березня 2010 року ОСОБА_38, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше не судимого, засуджено за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України до позбавлення волі на строк тринадцять років.

ОСОБА_38 визнано винуватим у тому, що він 1 травня 2007 року, приблизно о 1 годині, знаходячись на вулиці Шкільній у селі Чорниводи Городоцького району Хмельницької області, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, під час сварки умисно вбив свою дружину ОСОБА_40, завдавши їй численні удари у тулуб заздалегідь приготовленим кухонним ножем.

Смерть ОСОБА_40 настала на місці події від колото-різаних поранень грудної клітки із ушкодженням легень, серця, правої долі печінки та інших ушкоджень, що супроводжувались масивною зовнішньою та внутрішньою крововтратою.

Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 26 травня 2010 року вирок залишив без зміни.

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ухвалою від 24 березня 2011 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_38 та захисника ОСОБА_41 залишила без задоволення, а судові рішення - без зміни.

19 лютого 2015 року Європейський суд з прав людини (далі - Суд) одноголосно постановив рішення у справі «Жизіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 19 травня 2015 року, про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), а саме:

- статті 3 Конвенції, яке полягає в тому, що до заявника під час його перебування в міліції застосовували електричний струм, що є особливо тяжкою формою жорстокого поводження, здатною викликати сильний біль і нестерпні страждання, а тому має вважатись катуванням.

Суд зауважив, що дві судово-медичні експертизи виявили на тілі заявника тілесні ушкодження, які могли бути йому завдані як до затримання, так і під час тримання під вартою. Версію заявника щодо їх виникнення внаслідок застосування до нього електричного струму працівниками міліції висновками експертів спростовано не було, і жодного альтернативного пояснення походження зазначених тілесних ушкоджень так і не було наведено. За таких обставин Суд визнав, що зазначені твердження заявника мають достатню доказову базу, та дійшов висновку, що заявника було піддано катуванню.

Крім того, Суд зазначив, що застосування до заявника сили мало на меті його приниження, підкорення та примушення його до надання визнавальних показань щодо вчинення тяжкого злочину.

Суд також встановив порушення процесуального аспекту статті 3 Конвенції у зв'язку з непроведенням ефективного розслідування за скаргами заявника на його катування працівниками міліції.

Як зазначив Суд, національні органи влади не вжили жодних переконливих заходів для встановлення походження тілесних ушкоджень на геніталіях заявника, яких той зазнав під час його перебування в міліції, а також так і не надали заявникові статусу потерпілого і не допитали у такому статусі;

- пункту 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з наданням заявником визнавальних показань під примусом.

Суд дійшов висновку, що національні суди прийняли визнавальні показання заявника, отримані шляхом жорстокого з ним поводження, що становило катування, як докази у судовому провадженні, що звело нанівець саму суть права заявника не свідчити проти себе, незалежно від того, яку вагу зазначені зізнання мали у доказовій базі для його засудження, і незалежно від того, що він неодноразово підтверджував ці визнавальні показання протягом слідства.

Суд зазначив, що у випадку, коли особу, як було у цій справі, засуджено за результатами судового розгляду, який не відповідав вимогам Конвенції щодо справедливості, належним способом виправлення такого порушення може в принципі бути новий розгляд, перегляд або відновлення провадження за вимогою заявника.

У заяві засуджений ОСОБА_38, посилаючись на рішення Суду, зазначає, що висновок місцевого суду про його винуватість ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, із застосуванням до нього насильства, а тому винуватість його не доведена. Стверджує, що у ході слідства мотив вчинення злочину не був встановлений. Вважає, що при перевірці справи в апеляційному та касаційному провадженнях, суди безпідставно погодились із висновками місцевого суду і не виявили порушень кримінального процесуального закону. Просить скасувати вирок місцевого суду з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 40012 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_38 та його захисника - адвоката ОСОБА_79, які просили заяву задовольнити, судові рішення у справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, прокурора, який висловив аналогічне прохання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, Верховний Суд України дійшов таких висновків.

Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).

Встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, відповідно до пункту 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України, є підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили.

19 лютого 2015 року Суд одноголосно постановив рішення у справі «Жизіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 19 травня 2015 року.

Цим рішенням констатовано порушення статті 3 Конвенції, а саме визнано, що заявника було піддано катуванню та стосовно нього не було проведено ефективного розслідування за його скаргами на катування працівниками міліції, а також мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з наданням заявником визнавальних показань під примусом.

Також Суд присудив відшкодувати заявнику 20000 євро моральної шкоди і 480 євро компенсації судових та інших витрат, а також додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися на ці суми.

Висновки, викладені у рішенні Суду, повністю збігаються з відповідними положеннями законодавства України.

Статтею 22 КПК 1960 року, чинного на час провадження у даній справі, передбачено, що органам дізнання та досудового розслідування заборонено домагатися показань обвинуваченого шляхом насильства, погроз та інших незаконних заходів.

Згідно зі статтями 43 і 431 КПК 1960 року підозрюваний та обвинувачений мають право, зокрема: давати показання з пред'явленого обвинувачення або відмовитися давати показання і відповідати на запитання; мати захисника і побачення з ним до першого допиту; подавати скарги на дії і рішення особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді та суду.

Зазначені норми процесуального закону зобов'язують органи дізнання та (або) досудового слідства провадити свою діяльність із дотриманням прав підозрюваного чи обвинуваченого.

Як установлено рішенням Суду у справі «Жизіцький проти України», працівники міліції отримали визнавальні показання від ОСОБА_38 під примусом та унаслідок катування, що грубо порушує права останнього, передбачені Конституцією України та КПК 1960 року, чинним на момент розслідування справи.

Наведені висновки Суду дають підстави вважати вирок щодо ОСОБА_38 незаконним і необґрунтованим внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону. Суди апеляційної та касаційної інстанцій зазначені порушення не усунули.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон) і частини першої статті 46 Конвенції рішення Суду є обов'язковими для виконання Україною.

Згідно зі статтею 1 цього Закону виконання рішення Суду передбачає: а) виплату Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру, відповідно до статті 10 Закону, є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції, і який здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.

Комітет міністрів Ради Європи у Рекомендації від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» зазначив, що повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, визнається адекватним способом поновлення прав і пропонується застосовувати, особливо: коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту, і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження, та коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

У пункті 73 рішення у справі «Жизіцький проти України» Суд зазначив, що у випадку, коли особу, як було у цій справі, засуджено за результатами судового розгляду, який не відповідав вимогам Конвенції щодо справедливості, належним способом виправлення такого порушення може в принципі бути новий розгляд, перегляд або відновлення провадження за вимогою заявника.

З огляду на викладене заява засудженого ОСОБА_38 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 453, 454, 455 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

Заяву засудженого ОСОБА_38 задовольнити.

Вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 17 березня 2010 року, ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 26 травня 2010 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 березня 2011 року щодо ОСОБА_38 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_42

Судді:

ОСОБА_43 ОСОБА_65

ОСОБА_44 ОСОБА_66

ОСОБА_45 ОСОБА_67

ОСОБА_46 ОСОБА_68

ОСОБА_47 ОСОБА_69

ОСОБА_48 ОСОБА_70

ОСОБА_49 ОСОБА_71

ОСОБА_50 ОСОБА_62

ОСОБА_51 ОСОБА_61

ОСОБА_52 ОСОБА_60

ОСОБА_53 ОСОБА_58

ОСОБА_54 ОСОБА_59

ОСОБА_55 ОСОБА_72

ОСОБА_56 ОСОБА_73

ОСОБА_57 ОСОБА_74

ОСОБА_63 ОСОБА_75

ОСОБА_65