АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
cуддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Варшава Республіки Польща, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого начальником охорони ТОВ «Аструм-безпека», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні, потерпілої та обвинуваченого на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Цим вироком частково задоволено цивільний позов та постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_7 37 309,00 (тридцять сім тисяч триста дев`ять) гривень в рахунок відшкодування матеріальної та 100 000,00 (сто тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди,
______________________________________________________
Справа: 11-кп/796/602/2015
Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1

а також вирішено питання щодо судових витрат. В задоволенні інших позовних вимог потерпілій ОСОБА_7 було відмовлено.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку, 16.01.2014 року, приблизно о 18 год. 20 хв., ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Форд Фокус», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Мельникова зі сторони вул. Якіра в напрямку вул. Глибочицької в м. Києві, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти будинку №4 по вул. Мельникова, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не зменшив швидкість аж до зупинки свого транспортного засобу, продовжив рух керованим автомобілем марки «Форд Фокус», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, чим грубо порушив п.п. 1.5, 2.3 «б» та 18.1 ПДР України.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 ,
отримав тілесні ушкодження від яких помер в кареті швидкої допомоги.
Порушення обвинуваченим ОСОБА_8 пунктів 1.5, 2.3 «б», 18.1 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційних скаргах:
- прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичні
обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, а обвинувачений ОСОБА_8 не намагався допомогти родині загиблого та належним чином не відшкодував збитки завдані злочином.

- потерпіла у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , посилаючись на
незаконність вироку суду першої інстанції просить його скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки та задовольнити цивільний позов в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що у своєму рішенні суд безпідставно зазначив, що обвинувачений за місцем проживання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони, адже в матеріалах провадження міститься лише один документ, а саме характеристика з місця проживання, де вказано лише те, що на ОСОБА_8 скарг не надходило та громадського порядку він не порушував. Крім цього вказує, що не отримувала від ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 8 000 гривень та поштового переказу на суму 7 000 гривень. Також звертає увагу на не належне обґрунтування судом рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди, невизнання її сина ОСОБА_12 потерпілим, а її - законним представником неповнолітнього, а також на ту обставину, що всупереч вимогам діючого законодавства, суд не стягнув з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» шкоди, завданої обвинуваченим ОСОБА_8 , який 22.08.2013 року уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

- обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду щодо нього змінити,
пом`якшити призначене йому покарання до 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України. При цьому, посилаючись на п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року, відповідно до якого, при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, зазначає, що з урахуванням обставин, які пом`якшують покарання та даних про його особу, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, в результаті чого призначив занадто суворе покарання та необґрунтовано не застосував положення ст. 75 КК України. Також вказує, що приймаючи рішення про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд не мотивував своє рішення та не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання та дані, що характеризують його особу, зокрема наявність на утриманні малолітньої дитини та непрацюючої дружини, оскільки після винесення вироку, ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього народився син і його виховання обома батьками принесе більше користі суспільству, аніж відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Крім того, звертає увагу на ту обставину, що на даний час ним було додатково відшкодовано потерпілій завдану шкоду, що підтверджується фіскальними чеками і загальна сума відшкодування складає 27 900 грн. і, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував наявність укладеного ним 22.08.2013 року договору з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується полісом № АС/6726107. Також, посилається на необґрунтованість призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася в темний час доби, дозволену швидкість руху він не перевищував та був у тверезому стані.

Під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження потерпіла ОСОБА_7 подала заяву в якій відмовилась від своєї апеляційної скарги на вирок Шевченківського райсуду м. Києва щодо ОСОБА_8 , який повністю відшкодував їй матеріальну і моральну шкоду та просила не позбавляти останнього волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні та не заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого; пояснення потерпілої, яка відмовилась від своїх апеляційних вимог, не заперечувала проти апеляційної скарги обвинуваченого і заперечувала проти апеляції прокурора; пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів своєї апеляційної скарги та їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 учасниками кримінального провадження не оспорюються, а тому, відповідно до положень статті 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення і його дії вірно кваліфіковані ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні доводи прокурора у провадженні про невідповідність призначеного судом покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , який не намагався допомогти родині загиблого та належним чином не відшкодував збитки завдані злочином, внаслідок м`якості та призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, безпідставними, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому не підлягають задоволенню, оскільки покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено у відповідності з вимогами ст. 65-67 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали та інші обставини, які впливають на ступінь його відповідальності, даних про особу винного, який раніше не судимий, за місцем роботи і проживання характеризується виключно з позитивної сторони, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також обставин, що пом`якшують покарання, зокрема його щирого каяття, наявності на утриманні вагітної дружини та часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди.

Разом з тим, за наявності вказаних обставин, суд першої інстанції без належного обґрунтування зазначив, що не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, а тому в цій частині апеляційні доводи обвинуваченого є слушними і такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, яке має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженої особи, колегія суддів, з урахуванням поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, а також тих змін, які відбулися за цей період в особистому житті обвинуваченого, зокрема народження у нього дитини, повне відшкодування потерпілій матеріальних і моральних збитків, думки потерпілої щодо міри покарання, яка під час апеляційного розгляду провадження відмовилась від своїх апеляційних вимог і просила не позбавляти волі обвинуваченого, який крім відшкодування в повному обсязі заподіяної шкоди, зобов`язався нотаріально посвідченою заявою шомісячно надавати їй матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, що свідчить про усвідомлення ОСОБА_8 вчиненого ним кримінального правопорушення та його щире каяття, вважає ці обставини такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України.

Отже, встановлені під час апеляційного розгляду нові обставини, які на думку колегії суддів впливають на призначення покарання, а також конкретні обставини даного кримінального провадження з урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 та відсутність обставин, що обтяжують покарання, дають підстави вважати, що виправлення обвинуваченого можливо досягти без ізоляції від суспільства, тобто без реального відбування покарання, а тому на підставі ст. 75 КК України вважає звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки та покладанням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись на реєстрацію в ці органи, у зв`язку з чим вирок суду в частині призначеного покарання підлягає зміні.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_8 , який працює начальником охорони ТОВ «Аструм-безпека», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення пов`язаного з порушенням правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Також слушними колегія суддів вважає і доводи обвинуваченого викладені в мотивувальній частині його апеляційної скарги про те, що при ухваленні вироку, судом не була врахована наявність укладеного ним 22.08.2013 року договору з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується полісом № АС/6726107, а тому в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову потерпілої підлягає скасуванню.

Так, у відповідності зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як видно з матеріалів справи, суд, при розгляді цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 проігнорував її клопотання про залучення до справи в якості відповідача за її позовом про відшкодування заподіяної шкоди - ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», з якою обвинувачений ОСОБА_8 згідно полісу № АС/6726107 уклав договір страхування цивільно-правової відповідальності та без належного повідомлення про час і місце розгляду справи розглянув дане кримінальне провадження без участі представника цієї страхової компанії.

Згідно зі ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Однак суд першої інстанції, в порушення вимог кримінального процесуального закону, розглядаючи заявлений у кримінальному проваджені цивільний позов, не з`ясував хто за законом, зокрема Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» несе відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого, якщо його цивільна відповідальність застрахована в ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», не залучив цю страхову компанію до участі у розгляді справи, що позбавляє суд апеляційної інстанції перевірити законність та обгрунтованність прийнятого судом рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілої.

Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 підлягає скасуванню з направленням на новий судовий розгляд в суд першої інстанції для розгляду цього цивільного позову в порядку цивільного судочинства, під час якого слід перевірити викладені в апеляційні скарзі обвинуваченого доводи, дати їм оцінку, встановити хто за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого і в залежності від встановленого постановити законне і обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України , колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року яким обвинувачений ОСОБА_8 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки - змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки та покладанням на нього обов`язків передбачених ст.76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись на реєстрацію в ці органи.

Цей же вирок, в порядку ч.2 ст.404 КПК України в частині вирішення цивільного позову скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції для розгляду цього позову в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Судді: ______________ _______________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3