В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.12.2014 Справа №607/18076/14-к
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду, в м. Тернополі кримінальне провадження № 0000062 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стародуб, Брянської області Російської Федерації, громадянина України, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

Обвинуваченого ОСОБА_6 призвано на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 19 березня 2014 року та з 16 травня поточного року наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 №4 зараховано до списків особового складу даної військової частини на посаду механіка радіорелейної станції Р-409 взводу зв`язку 6 батальйону територіальної оборони у військовому званні - рядовий (солдат).

Згідно із статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, а також додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У відповідності до вимог статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Приписами статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів (начальників) виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Згідно із вимогами статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

Статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно із вимогами статті 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відповідно до вимог статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Однак, солдат ОСОБА_7 , у порушення вимог вказаного вище законодавства, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладено обов`язок неухильного виконання наказів командирів (начальників) військової частини, став на злочинний шлях за наступних обставин.

Так, 1 серпня 2014 року командиром військової частини пп НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_8 видано письмовий наказ № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», згідно з яким 10 серпня 2014 року солдат ОСОБА_7 та інші військовослужбовці зазначеної військової частини мав прибути в район виконання завдань за призначенням (Херсонська область).

4 серпня 2014 року заступник командира військової частини пп НОМЕР_1 майор ОСОБА_9 , будучи згідно зі ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до солдата ОСОБА_6 , на виконання вимог ст.ст. 30. 33, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, на підставі усного наказу підполковника ОСОБА_8 з метою оголошення наказу від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» прибув до військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), де близько 8 год. 30 хв. в усній формі довів до присутнього особового складу даної військової частини, у тому числі і до солдата ОСОБА_6 , зміст вищезазначеного наказу від 1 серпня 2014 року № 62.

Проте, солдат ОСОБА_7 , 5 серпня 2014 року близько 9 год. 30 хв., перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 , будучи ознайомленим із вищевказаним наказом, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним так як частина військовослужбовців даної військової частини вже вибували в район виконання завдань за призначенням (Херсонська область), через особисту недисциплінованість, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі, шляхом власноручного написання рапорту повідомив заступника командира військової частини пп НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_10 , що відмовляється виконати наказ командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_8 від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням».
У подальшому, солдат ОСОБА_7 , 8 серпня 2014 року близько 10 гол. 30 хв., порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини пп НОМЕР_1 від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» і те, що відданий йому наказ є законним, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром не виконувати зазначений наказ командира (начальника), усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, під час усної бесіди із військовими службовими особами офіцером відділу оперативного та ІНФОРМАЦІЯ_3 капітаном ОСОБА_11 та заступником військового комісара начальником мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 у приміщенні службового кабінету військової частини пп НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відкрито, у категоричній формі, усно підтвердив свою відмову від виконання вищезазначеного наказу.
Таким чином, солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, будучи зобов`язаним неухильно виконати накази командира (начальника) військової частини, відчуваючи свою безкарність, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, з мотивів хибно зрозумілих інтересів служби, 5 серпня 2014 року близько 9 год. 30 хв. перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , знаючи, що відданий йому командиром військової частини пп НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_13 наказ від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» є законним та будучи із цим наказом ознайомленим, відкрито у категоричній формі, письмово шляхом написання рапорту та передачі його заступнику командира військової частини пп НОМЕР_1 з бойової підготовки старшому лейтенанту ОСОБА_10 , відмовився від його виконання та в подальшому, без поважних причин, до нового місця служби не вибув.
Він же, обвинувачений ОСОБА_3 , 8 серпня 2014 року близько 10 год. 30 хв., перебуваючи у приміщенні службового кабінету військової частини пп НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , під час усної бесіди із капітаном ОСОБА_11 та майором ОСОБА_12 будучи зобов`язаним неухильно виконати накази командира (начальника) військової частини, відчуваючи свою безкарність, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, з мотивів хибно зрозумілих інтересів служби повідомив останніх про свою категоричну відмову виконати законний наказ командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_8 № 62 від 1 серпня 2014 року «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» та в подальшому, без поважних причин, до нового місця служби не вибув.
Вказані дії ОСОБА_3 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 402 КК України, а саме непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника.
31 жовтня 2014 року між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні № 0000062 та обвинуваченим ОСОБА_3 , в порядку, передбаченому ст. ст. 468, 469 та 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно даної угоди, прокурор та обвинувачений дійшли згоди, щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 402 КК України. Обвинувачений ОСОБА_3 у повному обсязі сформульованої підозри, беззастережно визнав свою винуватість у вчинені даного кримінального правопорушення. Також, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке ОСОБА_3 повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування вказаного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк, терміном 2 (два) роки.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`ясненні обвинуваченому.

Розглядаючи в порядку п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 468, 469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Прокурор в судовому засіданні вважає, що при укладенні даної угоди дотриманні вимоги і правила КПК України та КК України, просить дану угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні також просить укладену з прокурором угоду затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_5 просить затвердити угоду про визнання винуватості та призначити ОСОБА_3 обумовлену міру покарання.

Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_3 беззастережно визнав себе винуватим, згідно із ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, від якого потерпілих немає.

Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що ОСОБА_3 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , відповідають вимогам КПК України та КК України, суд, враховуючи заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження даної угоди.

За таких обставин, суд вважає доведеним в підготовчому судовому засіданні те, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 402 КК України, а саме непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а тому його дії кваліфіковано вірно за якими належить призначити ОСОБА_3 узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості, міру покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 314, 373, 374, 394, 474 та 475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Затвердити у кримінальному провадженні № 0000062 угоду про визнання винуватості від 31 жовтня 2014 року укладену між прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 31 жовтня 2014 року покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк, терміном 2 (два) роки.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддяОСОБА_1