РІВНЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Рівне, вул. Дубенська, 25-б, тел: (0362) 22-25-06
Справа № 1716/3977/2012
Номер провадження 1/1716/283/2012
П О С Т А Н О В А

12 жовтня 2012 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Коробова С.О.

при секретарі Данчук Л.А.

з участю прокурора Салайчука Т.І.,

захисника ОСОБА_1,

обвинуваченого ОСОБА_2,

розглянувши у порядку попереднього розгляду кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 369 КК України,

в с т а н о в и в :

За обвинувальним висновком (а.с. 278-279) ОСОБА_2 обвинувачується в тому, що своїми умисними діями вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману тазловживання довірою (шахрайство).Здійснюючи кваліфікацію цих дій за ч. 1 ст. 190 КК України, орган досудового слідства сформулював обвинувачення у виді вчинення обвинуваченим трьох епізодів шахрайства:

- заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_3 7 червня 2012 року в смт. Володимирець в сумі 1800 грн.;

- заволодіння коштами потерпілого ОСОБА_3 8 червня 2012 року в місті Рівному біля залізничного вокзалу в сумі 2200 грн.;

- заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_3 5 липня 2012 року в своєму кабінеті адвоката в смт. Володимирець в сумі 2000 доларів США (еквівалентно 15985 грн.).

Крім того, за обвинувальним висновком ОСОБА_2 обвинувачується (а.с. 275-278) у підбурюванні ОСОБА_3 до вчинення закінченого замаху на давання хабара службовій особі, яка займає відповідальне становище. За формулюванням обвинувачення адвокат ОСОБА_2 протягом травня?липня 2012 року в смт. Володимирець шляхом вмовляння та переконання викликав впевненість ОСОБА_3Д, в необхідності дати хабар помічнику прокурора К., голові … районного суду К., невстановленим суддям апеляційного суду.

У формулювання обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України на аркушах 275-278 слідчим включене також обвинувачення ОСОБА_2:

- у зловживанні становищем адвоката та порушенні вимог статей 5, 7 Закону України "Про адвокатуру";

- в тому, що він був допущений до участі як захисника в кримінальній справі про викрадення грошових коштів із приміщення Антонівської сільської ради;

- в отриманні ним грошей потерпілого ОСОБА_3 7 червня 2012 року в смт. Володимирець в сумі 1800 грн.;

- в отриманні ним грошей потерпілого ОСОБА_3 8 червня 2012 року в місті Рівному біля залізничного вокзалу в сумі 2200 грн.;

- в отриманні ним грошей потерпілого ОСОБА_3 5 липня 2012 року в своєму кабінеті адвоката в смт. Володимирець в сумі 2000 доларів США ( еквівалентно 15985 грн.).

Тобто дії у трьох епізодах по заволодінню ОСОБА_2 грошима ОСОБА_3 за формулюванням обвинувачення, викладеного в обвинувальному висновку слідчим (та з яким погодився прокурор, котрий затверджував обвинувальний висновок), одночасно ставляться у провину як ідеальна сукупність злочинів як за ч.1 ст. 190 КК України, так і за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 369 КК України.

Прокурор вважає, що справа може бути призначена до судового розгляду, стверджуючи, що досудове слідство проведене всебічно, повно і обєктивно, а обвинувальний висновок відповідає вимогам ст. 223 КПК України.

Обвинувачений висловив думку про необхідність направлення справи на додаткове розслідування.

Захисник заявила клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування, зауваживши, що ОСОБА_3 не є потерпілим у справі, що саме він організував злочин у виді провокації до дачі хабаря і що ОСОБА_3 підлягає притягненню до кримінальної відповідальності.

ПотерпілийОСОБА_3 в попереднє досудове засідання не зявився. Судом був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки.

Та із матеріалів справи вбачається, що справа не може бути призначена до судового розгляду.

Обвинувачення, яке предявлене обвинуваченому (постанова про притягнення як обвинуваченого на а.с. 217-220) та викладення суті обвинувачення в резолютивній частині обвинувального висновку (а.с. 275-279) не відповідає вимогам статей 132 та 223 КПК України, диспозиціям статей 190 та 369 КК України, а також положенням статей 15 та 27 КК України. Таке обвинувачення не дає можливості суду виконати вимоги ст. 298 КПК України і роз'яснити обвинуваченому суть обвинувачення, а також не дає можливості, розглядаючи справу в межах предявленого обвинувачення, постановити вирок з дотриманням вимог ст. 334 КПК України, в якій викладені вимоги для формулювання обвинувачення.

Обвинувачення за ч.1 ст. 190 КК України не відповідає диспозиції вказаної статті та її частини. Слідчий та прокурор, який затвердив обвинувальний висновок, помилково вважають що за ч.1 ст. 190 КК України передбачена відповідальність за заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою. В дійсності в диспозиції частини 1 ст. 190 КК України законодавець передбачив відповідальність за заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Це вимагає від органу досудового слідства та прокурора однозначно сформулювати свій висновок щодо обвинувачення і зазначити, чи обвинувачується ними ОСОБА_2 у шахрайстві шляхом обману, чи у вчиненні шахрайства шляхом зловживання довірою, а не так, як на аркушах 220 та 279. Суд, відповідно до ст. 161 КПК України не може перебрати на себе функцію обвинувачення і вибирати на свій розсуд із неконкретно сформульованого і такого, що не відповідає закону, обвинувачення варіант юридично грамотний та такий, що відповідає обставинам справи.

Суть обману ОСОБА_4 ОСОБА_2 у формулюванні обвинувачення викладена суперечливо. Обвинувачуючи ОСОБА_2 у шахрайстві слідчий вказує у формулюванні обвинувачення, що 5 липня 2012 року він заволодів коштами в сумі 2000 доларів "під приводом подальшої передачі їх в якості першої частинихабара голові … районного суду К." (передостанній абзац а.с. 278). А на цій же сторінці в обвинуваченні за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України щодо тієї ж суми стверджується слідчим, що "Вказані кошти були першою частиною хабара в загальному розмірі 8000 доларів США, до давання якого для судді … районного суду К. та невстановлених суддів апеляційного суду Рівненської області Яременко В.В. схилив ОСОБА_3Д."

Обвинувачення у заволодінні коштів в сумі 2000 доларів 5 липня 2012 року сформульовано зовсім неконкретно без зазначення дій по заволодінню коштами ("ОСОБА_2 заволодів грошовими коштами ОСОБА_3 в сумі 2000 грн.… під приводом…"). Які дії по заволодінню коштами вчиняв ОСОБА_5, тобто які дії складають об'єктивну сторону злочину, в формулюванні обвинувачення на зазначено (сам він взяв звідкись ці гроші, хтось вручив йому ці гроші, заволодіння відбулось іншим чином /шляхом банківського переказу, зарахування на електронну картку, тощо/ в формулюванні обвинувачення не вказано).

Оскільки в обвинувальному висновку стверджується, що "після отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 2000 доларів ОСОБА_2 було затримано працівниками правоохоронних органів" (а.с. 263), обвинувачення за цим епізодом має бути сформульоване так, щоб можна було з відповідним мотивуванням дати однозначну кваліфікацію вчиненого: чи мав місце закінчений злочин ОСОБА_2, чи злочин працівниками міліції був перерваний на стадії замаху, коли ОСОБА_2 ще не міг розпорядитись сумою в 2000 гривень, як своїми власними грошима. Обвинувачення ж за епізодом 5 липня 2012 року сформульоване так неконкретно, що унеможливлює мотивування кваліфікації вчиненого 5 липня 2012 року, за твердженням слідчого, шахрайства, як закінченого злочину чи замаху на злочин.

Щодо обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України, то це обвинувачення є винятково незрозумілим, неконкретним і суперечливим.

Стаття 27 КК України роз?яснює види співучасників злочину, тобто стосується випадків, коли злочин вчиняється в співучасті декількома особами. Обвинувачення з посиланням на ч. 4 ст. 27 КК України, відповідно до закону, можливе у випадку вчинення злочину у складній формі співучасті, коли особа не виконує сама дій, передбачених диспозицією певної статті Особливої частини Кримінального кодексу, а лише підбурила іншу особу (виконавця злочину) до вчинення дій, зазначених диспозицією певної статті Особливої частини Кримінального кодексу. Тобто, відповідальність підбурювача є похідною від відповідальності виконавця злочину. Однак обвинувачуючи ОСОБА_2 в підбурюванні ОСОБА_3 до давання хабара орган досудового слідства і прокурор вважають останнього не лише виконавцем злочину у співучасті з ОСОБА_2, а й потерпілим від того ж злочину. Постановою слідчого від 13 липня 2012 року ОСОБА_3 визнаний потерпілим від дій ОСОБА_2, які кваліфікуються слідчим за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України (а.с. 69).

Тобто, слідчий та прокурор, який затвердив обвинувальний висновок, в обвинувальному висновку стверджують, що ОСОБА_3, будучи підбурений ОСОБА_2, в трьох епізодах діяв з умислом на давання хабара особам, які займають відповідальне становище (прокурору, суддям), однак при цьому вважають його потерпілим від дій вчинених ОСОБА_2 у співучасті з ним же. При цьому, на погляд досудового слідства і прокурора, ОСОБА_2 був лише підбурювачем, а виконавцем злочину (хабародавцем) був ОСОБА_3 ("ОСОБА_3 погодився на протиправні дії… 5.07.2012 передав… кошти в сумі 2000 доларів під приводом їх подальшої передачі в якості хабара голові Володимирецького районного суду ОСОБА_6.". а.с. 277). І слідчий, і прокурор не навели в обвинувальному висновку доводів щодо законності такого обвинувачення ОСОБА_3 у вчинені злочину в конкретному обвинувальному висновку по кримінальній справі щодо іншої особи, не перевірили відповідність такого обвинувачення вимогам ст. 62 Конституції України та п. 2 ст. 6 Конвенції по захист прав людини та основних свобод, де закріплена презумпція невинуватості.

Без жодної необхідності, нехтуючи презумпцією невинуватості, слідчий в обвинувальному висновку багато разів наводить повністю прізвища конкретних прокурорів та суддів в контексті умислів обвинуваченого та потерпілого на корупційні діяння (давання хабарів). Слідчим і прокурором, який затвердив обвинувальний висновок, пропонується оголошувати в судовій залі під видом показань свідків самовиправдовування судді К, прокурорів К. та М. в тому, що вони не збирались отримувати хабарів і не були співучасниками обвинуваченого (а.с.272). Обвинувальний висновок підлягає оголошенню у відкритому судовому засіданні і таке багаторазове зазначення в обвинувальному висновку для оголошення в судовій залі імен і прізвищ конкретних прокурорів і суддів з твердженням про планування дати їм хабар, є образливим і таким, що порушує етичні норми. Адже для закиду цим особам щодо вчинення ними незаконних чи аморальних дій нема жодних підстав. Таке порушення етичних норм і презумпції невинуватості не викликане необхідністю доказування по справі.

Діючим кримінальним законодавством не передбачено, щоб одна і та ж особа була виконавцем злочину, вчиненого у складній формі співучасті, і одночасно потерпілою від цього ж злочину. Таке суміщення процесуальних функцій в кримінальному процесі неможливе. Тому суд позбавлений можливості виконуючи вимоги ст. 298 КПК України роз'яснити підсудному таку неадекватну процесуальну позицію сторони обвинувачення, а саме, роз'яснювати підсудному, що він обвинувачується слідчим та прокурором у вчиненні злочину у співучасті з потерпілим від цього злочину.

За роз'ясненням п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26.04.2002 року "Про судову практику у справах про хабарництво" звільнення особи, яка дала хабар, від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ч. 3 ст. 369 КК, не означає, що в її діях немає складу злочину. У зв'язку з цим вона не може визнаватися потерпілим і претендувати на повернення предмета хабара. Тому особливо важливо чітко з?ясувати позицію обвинувачення: чи вважає сторона обвинувачення, що ОСОБА_3 давав 5 липня 2012 року 2000 доларів ОСОБА_2 як суму хабара для передачі службовим особам ( а.с.277), чи ОСОБА_3, за твердженням обвинувачення, не бажав давати хабара, а добровільно надав ці свої гроші працівникам міліції тимчасово для проведення оперативно-розшукових дій і передавав їх ОСОБА_2 лише з метою отримання доказів незаконних дій останнього ( а.с. 269). В обвинувальному висновку щодо цього викладені судження слідчого суперечливі, такі, що виключають одне одного.

Так, в резолютивній частині обвинувального висновку, всупереч презумпції невинуватості, стверджується, що ОСОБА_3 5 липня 2012 року, будучи впевненим у необхідності дати хабар службовим особам суду, вчинив дії по даванню хабара о "10.11" (?) годині передав ОСОБА_2 2000 доларів США (а.с. 277).

Однак, заперечуючи таке трактування дій ОСОБА_3 той же слідчий в тому ж обвинувальному висновку, в його мотивувальній частині, не дотримуючись вимог ст. 223 КПК України, навів докази не на підтвердження, а на спростування такого обвинувачення. На а.с. 269 слідчим викладаються показання ОСОБА_4 про те, що 5 липня 2012 року він ніяк не був "впевнений в необхідності дати хабар службовим особам суду", а навпаки, усвідомивши протиправність дій ОСОБА_2, вирішив прийняти участь в оперативних діях міліції: звернувся з заявою до УБОЗ УМВС, видав їм диктофон із записами, надав свої кошти в сумі 2000 доларів для їх помітки хімічними засобами і далі під контролем оперативних працівників міліції вчиняв дії по передачі ОСОБА_2 не хабара, а речових доказів для його викриття в злочинних діях.

За розясненнями п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26.04.2002 року "Про судову практику у справах про хабарництво" предмет хабара на підставі п. 4 ст. 81 КПК має передаватися в дохід держави. Це вимагає чіткого зазначення в обвинувальному висновку, чи є гроші, зазначені в довідці про речові докази (а.с. 282) предметом хабара, який суд має передати в дохід державі, чи навпаки, у ОСОБА_3 не було умислу передавати ці гроші як хабар, і вони мають бути повернуті йому як законному власнику.

Крім того, істотним порушенням кримінально-процесуального законодавства і прав людини є формулювання обвинувачення із зазначенням про вчинення злочинних дій особою, яка не притягається до кримінальної відповідальності по даній справі і не була засуджена за вчинений злочин. Так, у формулюванні обвинувачення на аркушах справи 217-220; 275-279 однозначно стверджується про вчинення потерпілим ОСОБА_3 злочину замаху на давання хабара. Таке твердження в обвинувальному висновку грубо порушує презумпцію невинуватості, яка закріплена в Конституції України та в Європейській конвенції з прав людини, адже ОСОБА_3 не засуджений за вчинення замаху на давання хабара особі, що займає відповідальне становище, йому не пред'явлене по даній справі обвинувачення в такому злочині. Верховний суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість зазначення імен і прізвищ співучасників злочину у формулюваннях обвинувачення, якщо ці особи не є обвинуваченими по даній справі чи не засуджені за злочин вироком суду, адже за ст. 275 КПК України справа розглядається лише щодо обвинуваченого і в межах пред'явленого обвинувачення.

В обвинувальному висновку відсутнє зазначення (з посиланням на документи) про звільнення на законних підставах від кримінальної відповідальності виконавця злочину, в співучасті з яким ОСОБА_2, на переконання слідчого і прокурора, який затвердив обвинувальний висновок, вчинив злочин (підбурювання до замаху на давання хабара).

Для законного формулювання обвинувачення ОСОБА_2 у підбурюванні до давання хабара орган досудового слідства має визначитись і сформулювати висновок про те, що є законні підстави вважати доведеним вчинення конкретним виконавцем злочину закінченого замаху на давання хабара, зазначивши про це (без порушення презумпції невинуватості ) у формулюванні обвинувачення, викладеному в постанові про притягнення як обвинуваченого та в резолютивній частині обвинувального висновку.

Якщо ж спроба підбурювання до вчинення злочину була невдалою, то про це, із відповідним висновком, теж треба зазначити.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 КК України у резолютивній частині обвинувального висновку коротко викладається суть пред'явленого обвинувачення. Указана вимога закону грубо порушена. Замість короткого викладу суті обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого певною статтею (її частиною) слідчий виклав обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 369 КК України на трьох з половиною сторінках. При цьому речення, в яких власне викладене формулювання обвинувачення, губляться в розлогих описаннях подій, які не мають відношення до дій, передбачених диспозицією певною статті КК України. Таке формулювання обвинувачення слідчим, коли не зрозуміло, які ж дії ставляться в провину обвинуваченому, а які описуються слідчим після слова "обвинувачується" просто так, без конкретної мети, лише тому, що про них слідчий знає, істотно порушує право на захист.

Як зазначено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 8 Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом. Зокрема, в описовій її частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин. Недодержання органами досудового слідства вимог статей 132 і 142 КПК може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування. У даному випадку слідчий недотримався вимог статей 132, 142, 223 КПК України.

Так, з обвинувального висновку незрозуміло, яке відношення до ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України має обвинувачення ОСОБА_2 у зловживанні становищем адвоката та порушенні вимог статей 5 та 7 Закону України "Про адвокатуру", в яких статтях КК України,на думку слідчого, передбачене таке зловживання становищем адвоката та порушення ним вимог статей 5, 7 Закону України "Про адвокатуру". Обвинувачення сформульоване слідчим у виді обвинувачення за статтею КК України, що має бланкетну диспозицію і передбачає наявність спеціального суб?єкту злочину (з відсилкою до інших законів):

- (а.с.275 " ОСОБА_2 … будучи адвокатом, маючи право… згідно ст. 5 Закону "Про адвокатуру"… будучи допущеним до участі в справі згідно ст. 44 ч.5 КПК України … в порушення вимог ст. 7 ч.1 ЗУ "Про адвокатуру").

Як це узгоджується із диспозицією ст. 369 КК України, яка не є бланкетною і не передбачає відповідальність за порушення Закону "Про адвокатуру", не передбачає наявності якогось спеціального суб'єкта злочину, незрозуміло. Тобто і слідчий, і прокурор, який затверджував обвинувальний висновок, не зважили на те, що диспозиція ст. 369 КК України не є бланкетною і не передбачає наявність спеціального субєкта злочину.

Указані численні порушення закону слідчим при формулюванні обвинувачення і не реагування на це прокурора, який здійснював нагляд за досудовим слідством, істотно перешкоджають здійсненню обвинуваченим свого права на захист.

Обвинувальний висновок теж не відповідає вимогам ст. 223 КПК України. Він має забезпечити можливість суду визначити обсяг і межі судового розгляду та умови для захисту підсудного від предявленого обвинувачення.

Порушуючи вимоги ст. 223 КПК України слідчий в обвинувальному висновку не навів доказів на підтвердження обставин, які за ст. 64 КПК України підлягають доказуванню по справі.

Наведення доказів, щодо обставин, які підлягають доказуванню і передруковування до обвинувального висновку змісту протоколів слідчих дій це не одне і те саме.

В обвинувальному висновку зовсім нема не лише зрозумілого пояснення того, які докази доводять винність ОСОБА_2 в шахрайстві, а які доводять його винність в підбурюванні до замаху на давання хабара, але й немає навіть натяку на те, що саме (яку саме обставину) доводить чи спростовує той чи інший доказ. Докладно (що не вимагається за ст. 223 КПК України) передрукувавши до обвинувального висновку зміст протоколу допиту свідка ОСОБА_3 (практично скопіювавши його) (а.с. 266?277), слідчий не зазначив в обвинувальному висновку, чи містяться в цьому протоколі якісь докази; не зазначив які ж обставини щодо якого злочину, на погляд сторони обвинувачення, вони доводять чи спростовують. Тим самим, в порушення вимог ст. 161 КПК України, слідчий і прокурор намагаються перекласти на суд функцію обвинувачення, щоб суд сам, на свій розсуд вибирав із протоколівслідчих дій (зокрема із протоколу допиту ОСОБА_3, як свідка) та із інших матеріалів справи якісь докази на підтвердження винності обвинуваченого та на підтвердження інших обставин справи, що підлягають доказуванню, і на свій розсуд використовував для доведення вини докази, на які, як на певні факти, слідчий не посилається. Це істотно суперечить конституційній засаді змагальності сторін.

Слідчий в обвинувальному висновку не зазначив, для доведення яких конкретно обставин якого злочину (яких саме обставин) та винності обвинуваченого у його вчиненні наведені в обвинувальному висновку посилання на висновки експертиз.

Пославшись на речовий доказ диктофон (а.с. 270), слідчий не зазначив у обвинувальному висновку, яку обставину з тих, що підлягають доказуванню по кожному із злочинів, доводить цей речовий доказ, на навів доводів щодо допустимості доказів і можливості чи неможливості законного використання цього речового доказу та зробленого на ньому аудіозапису в процесі доказування.

Формулюючи обвинувачення орган досудового слідства не визначився з висновком; чи вчиняв свої дії ОСОБА_2 тільки з умислом на заволодіння коштами потерпілого, чи вчиняв він свої дії ще й з іншим умислом умислом на підбурити ОСОБА_3, щоб той дав хабарі особам, які займають відповідальне становище (конкретному прокурору К, конкретному судді К., конкретним суддям апеляційного суду) і не навів в обвинувальному висновку міркувань та доказів на підтвердження наявності таких двох різних умислів обвинуваченого.

Не обґрунтоване і не роз'яснене інкримінування одних і тих же дій за двома статтями Особливої частини КК України, як ідеальної сукупності злочинів. Доводів для такої кваліфікації слідчий в обвинувальному висновку взагалі не навів.

В обвинувальному висновку передрукований зміст показань судді К. прокурорів М. та К. про непричетність до злочинів. З якою метою наведений ним в обвинувальному висновку зміст цих протоколів, як їх треба і можна використати суду при розгляді справи ніякої думки слідчий не виклав.

Тобто, слідчий не виконав вимоги закону (ст. 223 КПК України) навести в мотивувальній частині обвинувального висновку докази (конкретні факти, встановлені при проведенні слідчих дій) для підтвердження обставин, які підлягають доказуванню при обвинуваченні ОСОБА_2 у вчиненні одного злочину ( ч.1 ст. 190 КК України) та іншого злочину (ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України), зокрема докази для підтвердження винності обвинуваченого в тому та іншому злочину, наявність тієї чи іншої форми вини, зокрема які докази свідчать про наявність умислу підбурити ОСОБА_3 дати хабар особам, які займають відповідальне становище, докази щодо інших обставин, що підлягають доказуванню.

Не звернув уваги прокурор при затвердженні обвинувального висновку і на те, що посилання на окремі документи, як на такі, що доводять вину обвинуваченого перебувають за межами адекватного сприйняття обставин справи і не узгоджуються із законами логіки. За межами логічного мислення є твердження слідчого в обвинувальному висновку, що винаЯременка В.В. у вчиненні злочинів, які передбачені ч.1 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України підтверджуються: свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю; угодою про надання правової допомоги, постановою про допуск захисника. Жодного доводу стосовно того, що вказані документи якось можуть бути використані для доведення винності ОСОБА_2 у вчиненні одного чи іншого злочину слідчий не навів. Обвинувачення в підбурюванні до давання хабара ніяк не пов'язане із зайняттям певної посади чи із зайняттям певною (зокрема адвокатською) діяльністю. Такі абсурдні твердження підривають авторитет процесуального документа, затвердженого прокурором, викликають сумніви у дотриманні слідчим вимог ст. 22 КПК України про розслідування справи. Адже свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю чи постанова про допуск адвоката не може ні підтверджувати, ні спростовувати вину особи у вчиненні злочинів по даній справі. Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльність не доводить і не спростовує нічию вину в вчиненні певних злочинів, а підтверджує лише право певної особи, у даному разі ОСОБА_2 займатись адвокатською діяльністю. Постанова про допуск захисника, всупереч розумінню слідчого, підтверджує лише сам факт такого допуску, а не чиюсь вину у вчиненні злочину. Такі обставини (мав чи не мав ОСОБА_2 право на зайняття адвокатською діяльністю, був чи не був він допущений до захисту певної особи по іншій кримінальній справі) не входить до обставин, що підлягають доказуванню по даній справі, бо не впливають на доказування факту злочину, винність обвинуваченого, кваліфікуючі обставини, ступінь вини, міру відповідальності. Тобто, слідчий замість виконання вимог ст. 223 КПК України про наведення доказів щодо обставин, які підлягають доказуванню по даній справі, в обвинувальному висновку вдався до наведення доказів, які по справі доказуванню не підлягають (що ОСОБА_2 мав свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, що він був допущений захисником по справі № 5-54, що він укладав угоду з ОСОБА_7В.)

Прокурор, затверджуючи обвинувальний висновок, указані суперечності і порушення закону, зокрема порушення слідчим презумпції невинуватості стосовно ОСОБА_3, не усунув. Суд вважає, що затверджуючи обвинувальний висновок прокурор був зобов'язаний усунути цю нестерпну суперечність обвинувачення та порушення слідчим вимог закону при складанні обвинувального висновку.

Суд вважає, що указані істотні порушення кримінально-процесуального законодавства, які перешкоджають здійсненню права на захист обвинуваченого та порушують презумпцію невинуватості інших осіб, які не обвинувачуються по даній справі, вимагають за ст. 246 КПК України повернення справи на додаткове розслідування.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 244, 246 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Кримінальну справу про обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст.15, ч. 4 ст. 369 КК України, повернути на додаткове розслідування прокурору Рівненської області.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_2 залишити попередній заставу.

На постанову протягом семи діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до апеляційного суду.

Суддя Коробов С.О.