Справа № 182/4158/15-к
Провадження № 1-кп/0182/549/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.07.2015 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретар ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополь кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.05.2015 р. за № 0001696 по обвинуваченню
ОСОБА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Нікополь Дніпропетровської обл.., українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , не працюючого, з освітою 9 кл., неодруженого, не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України
за участю сторін кримінального провадження
прокурора ОСОБА_4
потерпілого ОСОБА_5
законного представника потерпілого ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_3 -
в с т а н о в и в :
Обвинувачений ОСОБА_3 20 травня 2015 року приблизно о 22.00 годині, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , зустрів неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 , і у нього виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_5 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, з метою відкритого викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , діючи умисно відкрито з корисливих мотивів рукою в обличчя вдарив потерпілого ОСОБА_5 , тобто застосував тим самим насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, після чого наказав віддати мобільний телефон, однак неповнолітній потерпілий ОСОБА_5 відмовився відати телефон. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_3 вдарив ОСОБА_5 коліном у обличчя, від чого ОСОБА_5 , не втримавшись на ногах, впав, тобто також застосував тим самим насильство, яке не є не безпечним для життя чи здоров`я потерпілого, подавив тим самим супротив останнього, та повторив вимогу віддати йому телефон. ОСОБА_5 , побоюючись, що ОСОБА_3 буде продовжувати наносити йому удари, передав йому мобільний телефон «Леново А536», імей. 1 № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , чорного кольору, вартістю 2500 грн., який належить ОСОБА_6 , спричинивши їй матеріальну шкоду на вказану суму.
Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винуватим себе визнав у повному обсязі і показав суду, що 20 травня 2015 р. він побачив потерпілого, якому раніше дзвонив і просив прийти поговорити. Потерпілий був із іншими хлопцями. Коли потерпілий підійшов, він вдарив його по обличчю і потребував телефон. Потерпілий спочатку сказав, що телефону немає, потім, що він не працює, але він ще раз вдарив і потерпілий віддав йому телефон. Він забрав телефон і викинув його. На наступний день він намагався знайти телефон, але не знайшов. Потім, коли порушили справу, він купив і повернув потерпілому аналогічний телефон. У вчиненому він розкаюється, просить врахувати, що живе разом з братом інвалідом 1 групи, який потребує постійного стороннього догляду, батьки померли.
Потерпілий ОСОБА_5 показав, що у травні 2015 р. йому дзвонив ОСОБА_3 , просив підійти, але він не підійшов, а у телефоні сіла батарея. Потім до нього підійшов ОСОБА_3 , вдарив у обличчя, потребував телефон, він відмовився, тоді ОСОБА_3 ще раз вдарив його коліном у обличчя, після того він злякався і передав телефон обвинуваченому.
Законний представник потерпілого ОСОБА_6 показала, що потерпілий її син. Вона придбала йому телефон. У травні 2015 р. син розповів, що телефон у нього забрав ОСОБА_3 . Вона вранці побігла до обвинуваченого, але його вдома не було, потім ще раз ходила до нього, просила повернути телефон, він відповів, що телефону у нього немає, тому вона звернулася в міліцію. Пізніше ОСОБА_3 купив і передав їй аналогічний телефон, тому претензій вона не має.
У зв`язку з визнанням вини, т.я. проти цього не заперечували учасники судового провадження, при правильності розуміння обставин, які ніким не оспорюються, та добровільності їх позиції, інші докази у порядку ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися.
Таким чином, суд вважає, що вина обвинуваченого доведена.
Дії обвинуваченого мають вірну правову кваліфікацію за ч.2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
При обранні міри покарання суд враховує вимоги ч.2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також вимоги ст.. 65 КК України, відповідно до яких суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті КК, відповідно до положень Загальної частини Кодексу, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.. 12 КК України відносяться до тяжких; обставини справи; особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, проживає разом з братом інвалідом 1 групи, який потребує постійного стороннього догляду, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, відшкодування шкоди, при відсутності обставин, що обтяжують покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі.
Але, враховуючи всі обставини справи, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, тому вважає можливим застосувати щодо нього ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, поклавши обов`язки, передбачені п. 2), 3) ч.1 ст. 76 КК України.
Цивільний позов не заявлений, речові докази відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст.. 370, 371, 374 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому йому обвинуваченню за ч.2 ст. 186 КК України і призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.
На підставі п 2), 3) ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання
ОСОБА_7 запобіжного заходу особисте зобов`язання - скасувати.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської обл. протягом тридцяти днів з моменту його проголошення з подачею апеляції через Нікопольський міськрайонний суд.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку вручити сторонам кримінального провадження.
Суддя ОСОБА_1