Справа №489/8482/14-к 10.07.2015 10.07.2015 14.07.2015
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів судової палати в кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Республіки Молдови, має на утриманні неповнолітнього сина, не працює, не судима, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- за ч. 1 ст. 149 КК України,
прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченої: ОСОБА_5
захисника: ОСОБА_7
потерпілого: ОСОБА_8
___________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/493/15 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_9
Категорія: ч. 1 ст. 149 КК України Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_1
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції
Прокурором подана апеляційна скарга, в якій він просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва скасувати в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженою за ч. 1 ст. 149 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Із застосуванням ст. 75 КК України, ОСОБА_5 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених пп. 2,3,4 ст. 76 КК України.
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор послався на те, що суд, приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, своє рішення не вмотивував. При призначенні покарання ОСОБА_5 суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченої. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, судом визнано наявність на утриманні неповнолітнього сина, стан її здоров`я, скоєння кримінального правопорушення вперше. Вказав, що підстави прийняття рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а також визнання саме вищевказаних обставин такими, що пом`якшують її покарання, суд у вироку належним чином не вмотивував.

Апелянт стверджує, що суд не надав повної оцінки даним про обставини кримінального правопорушення, а саме - тому, що ОСОБА_5 для вчинення злочину, грубо порушуючи конституційні права та свободи, посягаючи на волю, честь та гідність, використала уразливий стан ОСОБА_8 , який є інвалідом І групи. Просив взяти до уваги, що під час судового розгляду ОСОБА_5 свою вину визнала частково, що свідчить, на думку апелянта, про відсутність її щирого каяття у вчиненому, а також про те, що вона не жалкує про скоєне, що також засвідчила її поведінка під час судового розгляду.

Вказав, що ОСОБА_5 характеризується посередньо, ніде не працює, а злочинна діяльність була єдиним джерелом доходів останньої, тому, на думку прокурора, її звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме її виправленню, і не буде запобігати вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Виклад позиції інших учасників судового провадження
В запереченнях на апеляційну скаргу, захисник ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни. Вважає, що судом було належним чином обґрунтовано рішення про можливість звільнення ОСОБА_5 від покарання з випробуванням, з врахуванням даних про особу обвинуваченої, яка має неповнолітню дитину, ряд тяжких захворювань, проходить курс лікування.

Обставини, встановлені судом першої інстанції
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , дізнавшись про те, що жебракуванням за допомогою інших осіб можливо отримувати прибутки, вирішила джерелом отримання доходів і засобів для існування на постійній основі обрати злочинний шлях та грубо порушити конституційні права та свободи громадян, посягаючи на їх волю, честь та гідність, використовуючи уразливий стан людей, здійснювати їх трудову експлуатацію на території міжміського автовокзалу, розташованого за адресою: м. Миколаїв, пр. Жовтневий, 21, та прилеглої до нього території.

З метою реалізації свого злочинного наміру та отримання незаконного прибутку, ОСОБА_5 вирішила підшукати та завербувати особу, яка перебувала у скрутному матеріальному становищі та в уразливому стані, обумовленому певними зовнішніми факторами та інвалідністю.

У серпні 2014 року ОСОБА_5 з метою трудової експлуатації особи, яка в результаті збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин перебувала в уразливому стані, підшукала для реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_8 , який не мав постійного місця проживання, роботи та мав явні ознаки інвалідності - ампутовану ступню ноги, через що переміщався за допомогою милиць.

З`ясувавши, що ОСОБА_8 не має постійного місця проживання, та у нього відсутні будь-які соціальні зв`язки, ОСОБА_5 запропонувала ОСОБА_8 жебракувати на її користь на території міжміського автовокзалу та прилеглої до нього території.

З метою отримання згоди ОСОБА_8 на запропоновану діяльність ОСОБА_5 обіцяла останньому надати постійне місце проживання та забезпечувати продуктами харчування.

ОСОБА_8 , перебуваючи в уразливому становищі, обумовленому відсутністю постійного місця проживання і фізичними вадами, погодився на пропозицію ОСОБА_5 та дав свою згоду жебракувати на користь останньої.

Таким чином, ОСОБА_5 , грубо порушуючи конституційні права та свободи громадян, посягаючи на їх волю, честь та гідність, використовуючи уразливий стан ОСОБА_8 , здійснила його вербовку з метою подальшої трудової експлуатації, яка полягала в жебракуванні на її користь.

ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, направлений на трудову експлуатацію ОСОБА_8 , з метою контролю над поведінкою потерпілого перемістила останнього на інвалідному візку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де розмістила в неналежному та не придатному для існування людини приміщенні літньої кухні.

З серпня 2014 року по 05.10.2014 ОСОБА_5 , керуючись корисливим мотивом, систематично на інвалідному візку переміщала ОСОБА_8 до міжміського автовокзалу, розташованого за адресою: м. Миколаїв, проспект Жовтневий, 21, де він, не маючи свободи пересування, знаходячись під контролем ОСОБА_5 , прохав милостиню у прохожих.

Отримані від трудової експлуатації ОСОБА_8 гроші, ОСОБА_5 присвоювала собі та використовувала на власний розсуд.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 149 КК України, як здійснення вербування, переміщення людини, вчинені з метою подальшої її експлуатації, з використанням уразливого стану потерпілого.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується
Заслухавши доповідь судді; прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав викладених в ній; потерпілого, який просив залишити вирок суду без зміни; обвинувачену та її захисника, які просили залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченої у вчиненні вказаного у вироку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, за обставин, встановлених судом, - відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, аналіз яких наведений у вироку та ніким не оспорюються.

Покарання призначено судом у повній відповідності з вимогами ст.ст. 65-67 КК України з урахуванням тяжкості скоєного злочину, особи обвинуваченої, наявності на її утриманні неповнолітньої дитини, стану здоров`я (гіпертонія, цукровий діабет), вчинення кримінального правопорушення вперше. Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до переконання про те, що буде достатнім і доцільним для виправлення та перевиховання ОСОБА_5 , призначити їй покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається наступне. ОСОБА_5 вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 149 КК України, який, з врахуванням положень ст. 12 КК України, є тяжким злочином. За місцем проживання обвинувачена характеризується посередньо (а.с. 216), на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 217, 218), не судима (а.с. 219), є матір`ю неповнолітнього сина ОСОБА_10 , 2001 року народження. Крім того, згідно з повідомленнями СІЗО м. Миколаєва (а.с. 221-223), довідки комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» (а.с. 224), обвинувачена страждає на цукровий діабет ІІ типу, гіпертонічну хворобу ІІ стадії. З моменту надходження до СІЗО перебуває на дієтичному харчуванні за нормою 8Б (для хворих цукровим діабетом), приймає цукрознижуючі препарати Діабетон, стан її здоров`я задовільний.

В судовому засіданні стороною захисту надано виписку з історії хвороби від 30.06.2015р., згідно з якою, ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні в міській ЛШМД з 18.06 по 30.06.2015р. з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст., ІІ ст., ризик ІІІ, криз необтяжений від 17.06.2015р.; цукровий діабет ІІ тип в стадії субкомпенсації середнього ступеня протікання, ожиріння ІІ ст.. Рекомендовано: нагляд сімейного лікаря, консультацію лікаря ендокринолога, контроль ліпідограми та прийом переліку медикаментів.

Тобто, аналіз наведених характеризуючи даних свідчить про те, що обвинувачена має неповнолітню дитину, міцні соціальні зв`язки, ряд тяжких захворювань, потребує постійного прийому ліків, нагляду лікарів, спеціальної дієти, і вказує на безпідставність доводів апелянта про те, що відбування нею покарання з випробуванням не зможе запобігти в достатній мірі вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Апеляційна скарга прокурора містить доводи про те, що судом не надано повної оцінки даним про обставини кримінального правопорушення, а саме тому, що ОСОБА_5 для вчинення злочину, грубо порушуючи конституційні права та свободи, посягаючи на волю, честь та гідність, використала уразливий стан ОСОБА_8 , який є інвалідом І групи; свою вину визнала частково, що, на думку апелянта, може свідчити про відсутність її щирого каяття у вчиненому.

Проте, під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_8 вказав, що не вважає дії обвинуваченої неправомірними, виключно позитивно ставиться до неї, вдячний останній за те, що вона надала йому притулок та харчування, чим він самотужки не міг себе забезпечити.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.

З аналізу вироку суду вбачається, що рішення суду про застосування до обвинуваченої ст. 75 КК України цілком вмотивоване, прийняте на підставі характеризуючих даних - наявності на утриманні обвинуваченої неповнолітньої дитини, стану її здоров`я (гіпертонія, цукровий діабет), вчинення кримінального правопорушення вперше.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2015 року відносно обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту ї проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3