АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
представника власника майна ОСОБА_6
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08квітня 2015 року, -
Відповідно до ухвали, слідчий суддя наклав арешт на вказане майно, як на таке, що є предметом розслідуваного злочину, одержане внаслідок вчинення злочину, є доходами від такого майна та на нього було спрямовано злочин.
В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Нафтогазвидобування» просить скасувати ухвалу слідчого судді, направити її для виконання до Генеральної прокуратури України та зобов`язати слідчого повідомити установи і організації, в які було надіслано ухвалу про арешт майна. Представник зазначає, що ухвала слідчого судді винесена з порушенням норм матеріального, процесуального права та є необґрунтованою. Зокрема, апелянт вказує на те, що фабула справи, викладена у клопотанні, не відповідає правовим підставам для накладення арешту на майно товариства і стверджує, що немає жодних очевидних причин, які б створювали необхідність через три роки після вчинення злочину вживати відповідні заходи забезпечення кримінального провадження. Апелянт також стверджує, що слідчим не доведено у клопотанні обставин, що арештоване майно здобуто товариством злочинним шляхом, є предметом злочину та не зазначено конкретних фактів, що б встановлювали зв`язок між свердловинами та кримінальним провадженням. Також апелянт посилається на те, що слідчим суддею при розгляді клопотання не враховано тих обставин, що у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, не встановлено розмір майнової шкоди, яка б підлягала відшкодуванню, не враховано, що товариство несе чисельні збитки, внаслідок арешту майна, оскільки не може здійснювати виробничу діяльність, виконувати цивільні зобов`язання, сплачувати заробітну плату і податки. Крім того, посилається апелянт на ті обставини, що слідчим суддею не встановлено співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, оскільки рішенням суду фактично заблоковано господарську діяльність товариства, внаслідок чого Україна недоотримає до 1 млрд. куб.м природного газу і ці обсяги доведеться імпортувати; державний бюджет втратить понад 2,2 млрд. гривень несплачених податків; більш ніж 1000 співробітників підрядних організацій втратить роботу і товариство не зможе виконати свої зобов`язання з реалізації соціальних проектів, в той час як слідством навіть не встановлена сума збитків, завданих розслідуваним злочином та не доведено тих обставин, які б підтверджували зв`язок майна товариства із вчиненими злочинами.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити та скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу слідчого судді, вивчивши матеріали судового провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого, виходячи з наступного.
При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України, та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).
Для досягнення зазначеної мети слідчий суддя під час розгляду клопотання про арешт майна в першу чергу повинен перевірити наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину (п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України).
Тобто зазначена норма закону зобов`язує слідчого суддю для правильного вирішення питання щодо арешту майна переконатися в тому, що обставини вчинення злочину, про які йдеться в клопотанні слідчого, підтверджуються достатніми даними, приєднаними до матеріалів клопотання, і вказані дані надають підстави для застосування такого заходу державного примусу як арешт майна.
Разом з тим, слідчий суддя вказаних вимог закону не дотримався.
В клопотанні слідчий зазначив, що 03 лютого 2012 року невстановленими особами із застосуванням зброї викрадено голову правління ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_9 , який володів 10 % акцій вказаного товариства. Власниками акцій товариства на момент викрадення ОСОБА_9 були кіпрські компанії: «Актовент Інвестмент Лімітед», «Алфредо Трейдиінг Лімітед», «Фолукс Консалтинг Лімітед», «Ведістон Менеджмент Лімітед», Вінбург Інвестментс Ліміьед», «Уолфорд Ходінгз Лімітед», які належали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Між вказаними особами існував розподіл прибутків за схемою: ОСОБА_11 60%, ОСОБА_10 30 %, ОСОБА_9 10 %. Зазначеним розподілом займався безпосередньо ОСОБА_9 . За деякий час до викрадення ОСОБА_9 , останній з дозволу ОСОБА_11 нарахував собі ще 10 % прибутку, зменшивши цим частку ОСОБА_10 до 20 %. Після викрадення ОСОБА_9 між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 була досягнута домовленість щодо розподілу акцій 50% на 50 %. На зустрічі, де була досягнута дана домовленість, як вказано у клопотанні, були присутні ОСОБА_12 , який представляв інтереси ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , який діяв в інтересах ОСОБА_10 , та на якого свідок ОСОБА_14 вказав як на особу, що організувала викрадення ОСОБА_9 . В послідуючому вказані особи продали по 25 % акцій товариства компанії ДТЕК.
Зазначена інформація, на думку органу досудового розслідування, дала достатні підстави вважати, що ОСОБА_9 викрали з метою подальшого «рейдерського» захоплення підприємства, тобто заволодіння тією частиною майна, яке належало потерпілому.
Однак, такі обставини, на які посилається слідство, не знаходять свого належного підтвердження в матеріалах справи, які б не викликали сумнівів у їх достатності для прийняття рішення про накладення арешту на майно ПрАТ «Нафтогазвидобування».
Перш за все звертає на себе увагу та обставина, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що ОСОБА_9 взагалі був власником певного пакету акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», тобто в матеріалах справи відсутні документальні дані, які б посвідчували майнові права ОСОБА_9 , що стосуються акціонерного товариства «Нафтогазвидобування», включаючи право на отримання частини прибутку.
Посилання свідка ОСОБА_15 на те, що ОСОБА_9 «по чуткам» міг отримати 10 % від продажу ПрАТ «Нафтогазвидобування» належним доказом існування відповідних обставин не є .
Також не має даних у справі, що ОСОБА_9 володів правом розподілу прибутків товариства між фізичними особами, які, згідно матеріалів клопотання, не є акціонерами даного товариства.
Відповідно, не доведення того факту, що ОСОБА_9 мав корпоративні права у цьому товаристві, володів правами щодо розподілу прибутків товариства, не дозволяє дійти ґрунтовного і логічного висновку про те, що викрадення потерпілого було здійснено саме з метою заволодіння частиною прибутку ПрАТ «Нафтогазвидобування», а не з будь-яких інших мотивів.
Не знайшли свого належного документального підтвердження матеріалами справи і посилання слідчого на те, що кіпрські компанії, які є власниками акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», належали саме ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і що зазначені особи мали право на отримання прибутків від діяльності товариства та продаж акцій товариства. Так, в матеріалах клопотання слідчого містяться пояснення свідка ОСОБА_15 , в яких останній посилається на ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , як на осіб, що обговорювали питання господарської діяльність ПрАТ «Нафтогазвидобування», однак слідством не перевірені обставини, на яких правових підставах зазначені особи могли приймати рішення від імені товариства і чи дійсно такі обставини мали місце.
Єдиним доказом, який, на думку слідства, підтверджує вказані обставини, є віднайдена під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_13 угода від 17 жовтня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , відповідно до змісту якої сторони домовилися між собою про те, що ОСОБА_10 забезпечує отримання ОСОБА_13 частки дивідендів у розмірі 20 % від отриманого прибутку кожної із кіпрських компаній, які належать ОСОБА_10 і в загальному володіють 50 % статутного фонду ПрАТ «Нафтогазвидобування», а при продажу акцій вказаних компаній отримання 20 % від суми прибутку при такому продажі від кожної компанії.
Разом з тим, вказаний документ не має юридичної значення, так як укладений між фізичними особами, відносно яких відсутні дані, що вони є учасниками ПрАТ «Нафтогазвидобування» чи учасниками кіпрських компаній - акціонерів ПрАТ «Нафтогазвидобування», або ж володіють іншими правами у товаристві.
Всі інші матеріали, які долучені до клопотання, а саме пояснення свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не містять належних даних про власників ПрАТ «Нафтогазвидобування», про перехід права власності, розподілу прибутків товариства та даних з яких мотивів вчинено злочин щодо ОСОБА_9 .
З урахуванням викладеного, можна дійти однозначного висновку про відсутність переконливих доказів тих обставин, на які послався орган досудового розслідування при обґрунтуванні клопотання про арешт майна, що не може слугувати законною підставою для застосування відповідних заходів забезпечення кримінального провадження на даному етапі досудового розслідування.
Про відсутність достатніх доказів вчинення злочину саме за таких обставин, про які йдеться у клопотанні, свідчить і те , що у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, і це при тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває понад три роки.
Взагалі є невмотивованим, чому питання накладення арешту на майно товариства постало саме на даному етапі кримінального провадження та які обставини зумовили слідство дійти висновку про доцільність застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження з метою запобігання незаконному відчуженню майна товариства. Як вбачається з клопотання, частина акцій товариства вже була відчужена після вчинення злочину, а тому ризик незаконного відчуження майна, про який йдеться в клопотанні слідчого, втратив свою актуальність. Більше того, в матеріалах провадження не має жодних даних про те, що перехід права власності на майно хоч в одному із випадків здійснювався з порушенням вимог закону і відповідне право власності у встановленому законом порядку ніким не оспорюється. Таким чином на даний час відсутні правові підстави вважати, що власники ПрАТ «Нафтогазвидобування» є недобросовісними володільцями, що виключає собою застосування таких обтяжливих заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, звертають на себе увагу також недоліки правової кваліфікації вказаного кримінального провадження.
По-перше, як в клопотанні слідчого, так і витягу з ЄРДР зазначено, що невстановленими особами було викрадено ОСОБА_9 та жодних тверджень про те, що потерпілого було вбито після викрадення в цих документах не міститься. Однак, слідством вказані злочинні дії невстановлених осіб кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, що не відповідає об`єктивній стороні цього злочину та матеріалам кримінального провадження.
По-друге, вказуючи на те, що ОСОБА_9 викрали з метою заволодіння належним йому майном, слідчий взагалі вийшов за межі кримінального провадження, яке розслідується за ч. 1 ст. 115 КК України. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не містить такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину з корисливих мотивів, а тому в межах цього кримінального провадження не можна стверджувати, що вбивство вчинено з метою заволодіння чужим майном. Відповідна диспозиція злочину міститься в ч. 2 ст. 115 КК України.
Відповідні недоліки клопотання свідчать про відсутність підстав для накладення арешту, оскільки неправильна кваліфікація злочину є фактично не доведенням підозри вчинення особою того злочину, в межах розслідування якого вноситься клопотання. Це правило поширюється і на випадки вирішення питання про наявність чи відсутність кваліфікуючих ознак відповідного злочину.
При цьому слід також вказати, що норми КК України, не передбачають відповідальності за вчинення таких протиправних дій, як «рейдерське захоплення», а отже вказані злочинні дії слідчим кваліфіковано не у відповідності до положень кримінального закону.
Що стосується злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, за якою також проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, то об`єктивна сторона цього злочину у клопотанні взагалі не викладена і не описана відповідним чином. Тобто зміст клопотання слідчого щодо обставин вчинення цього злочин не характеризуються наявністю сукупності фактів, які б в обов`язковому порядку охоплювали всі істотні обставини кримінального провадження і містили аналітичну прив`язку до конкретних осіб та подій.
Як вказано в ЄРДР, працівники ПрАТ «Нафтогазвидобування» заволоділи чужим майном на суму 160 млн. грн. і, як повідомив в судовому засіданні прокурор, цей злочин безпосередньо пов`язаний з викраденням ОСОБА_9 , оскільки є наслідком його вчинення. Однак, віднайти логічний і правовий взаємозв`язок між обставинами вчинення цього злочину та злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за матеріалами клопотання не видається можливим. В клопотанні слідчого відсутні дані як про подію вчинення цього злочину, так і про те, за яких обставин його було вчинено, кому належали кошти, якими, нібито, незаконно заволоділи працівники товариства, хто конкретно ними заволодів та яким способом; також не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між подією вбивства та заволодінням працівниками ПрАТ «Нафтогазвидобування» коштами на суму 160 млн. грн., з обґрунтуванням тих обставин, що дані про вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, внесено до ЄРДР через два роки після викрадення потерпілого. З клопотання слідчого вбачається, що сума коштів в розмірі 160 млн. грн. в ньому жодного разу не зазначається і з розміром шкоди, завданої злочином, також не пов`язується. Більше того, в клопотанні взагалі не зазначено, який розмір шкоди завдано, внаслідок вчинення розслідуваних злочинів, як того вимагає п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України.
В сукупності з вищезазначеними обставинами, згідно п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя також повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має відповідати вимогам закону та бути належним чином обґрунтована у клопотанні слідчого.
Правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з вимогами КПК України та обставинами кримінального провадження.
Однак цих вимог ні слідчим суддею при накладенні арешту, ні слідчим при ініціюванні клопотання, не дотримано.
Як вбачається зі змісту клопотання, слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна ПрАТ «Нафтогазвидобування», мотивуючи своє прохання, крім іншого, необхідністю забезпечення можливої конфіскації майна та цивільного позову у кримінальному провадженні.
Разом з тим колегія суддів вважає, що слідчий, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна ПрАТ «Нафтогазвидобування», зробив помилковий висновок про існування таких підстав у цьому кримінальному провадженні.
Так, відповідно до змісту ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт на майно може бути накладено з метою забезпечення можливої конфіскації майна і цивільного позову.
При цьому слід зазначити, що з метою забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна та цивільного позову, арешт може бути накладено лише на майно підозрюваного чи осіб, які за законом несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, а також на майно юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, оскільки лише на цих осіб в подальшому може бути покладено обов`язок відшкодування шкоди за цивільним позовом та лише їх особисте майно може бути конфісковано. Іншого законом не передбачено.
Проте, згідно матеріалів кримінального провадження, на даний момент органом досудового розслідування жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 5 ст. 191 КК України та кримінальне провадження щодо юридичної особи не здійснюється. Відповідно, є юридично невстановленою (невідомою) особа, яка буде нести цивільну відповідальність у кримінальному провадженні та майно якої може бути конфісковано за вироком суду, а отже клопотання про накладення арешту з метою забезпечення цивільного позову та конфіскації майна слід вважати безпредметним та внесеним передчасно.
Крім того, ст. 170 КПК України імперативно визначає, що арешт накладається з метою забезпечення цивільного позову, тобто того позову, який наявний в матеріалах кримінального провадження як відповідний процесуальний документ, а не з метою забезпечення «можливого цивільного позову», як перспективи звернення з позовом в майбутньому. Про це також свідчать ті обставини, що відповідно до вимог ст. 173 КПК України слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна повинен врахувати розмір цивільного позову, тобто того, який заявлений у справі в порядку ст. 128 КПК України, з тією метою, щоб обмеження права власності було розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження.
Однак, в матеріалах кримінального провадження, в межах якого подано клопотання про арешт майна, цивільний позов взагалі не заявлено, що також підтверджує передчасність внесення відповідного клопотання.
А зважаючи на ті обставини, що доводи клопотання слідчого щодо необхідності арешту майна обґрунтовані лише обставинами вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а не ч. 5 ст. 191 КК України, накладення арешту з метою конфіскації майна також є безпідставним, оскільки санкція ч. 1 ст. 115 КК України не передбачає такого покарання як конфіскація.
Більше того, у даному кримінальному провадженні відсутні юридичні документи, які б свідчили про те, що арештоване майно належить особам, яким в подальшому може бути повідомлено про підозру у вчиненні злочинів. А отже на даний час відсутні правові підстави вважати, що за рахунок майна ПрАТ «Нафтогазвидобування» може бути задоволено цивільний позов чи виконано вирок в частині конфіскації майна щодо цих осіб.
З урахуванням викладеного у цьому кримінальному провадженні на даному етапі його розслідування не може бути накладено арешт на майно ПрАТ «Нафтогазвидобування» з підстав, передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України, а саме з метою забезпечення можливої конфіскації майна та цивільного позову. Накладення арешту за відповідних обставин вважатиметься таким, що не відповідатиме його законній меті.
Крім того, як вбачається з клопотання слідчий також просив накласти арешт на майно ПрАТ «Нафтогазвидобування» з тих підстав, що воно є предметом злочину, яким незаконно заволоділи, внаслідок вчинення злочину, доходами від злочину, майном, в яке його було перетворено.
Проте, оцінюючи вказані посилання слідчого, колегія суддів вважає, що вони є повністю безпідставними.
По-перше слід зазначити, що одне й те саме майно не може одночасно мати ознак як предмету злочину, так і доходів від вчинення злочину чи вважатися таким, в яке його перетворено. Ці підстави мали бути розмежовані слідчим та наявність відповідних критеріїв чітко обґрунтована в клопотанні.
По-друге, як було зазначено вище, в матеріалах справи відсутні дані про те, що арештоване майно ПрАТ «Нафтогазвидобування» коли-небудь належало ОСОБА_9 , відсутні дані про те, що ним незаконно заволоділи, та, відповідно, відсутні дані про осіб, які заволоділи цим майном та у який спосіб. Відсутні і дані про механізми перетворення майна чи про те, що вказані свердловини є доходами від вчиненого злочину. Вказані висновки слідчого є абсолютно голослівними, а тому не можуть вважатися правовою підставою для накладення арешту на майно товариства.
Крім того, твердження слідчого про те, що арештоване майно є предметом злочину взагалі не ґрунтуються на нормах матеріального права і матеріалах судової справи.
Предметом злочину є речі з приводу яких чи у зв`язку з якими вчинюється злочин. Разом з тим, у даному кримінальному провадженні, яке розслідується за фактом умисного вбивства без кваліфікуючих ознак, не можна стверджувати, що злочин вчинено з корисливих мотивів з приводу певного майна, оскільки це виходить за межі відповідної правової кваліфікації. Тим більше, в матеріалах справи відсутні докази про юридичний чи фактичний зв`язок майна товариства із особою, щодо якої вчинено злочин, а тому немає підстав вважати вказане майно могло бути предметом даного злочину.
Таким чином, слідчий не навів у клопотанні наявність законної мети (правової підстави) для накладення арешту на майно, а слідчий суддя залишив це поза увагою, безпідставно погодившись з твердженнями слідчого у своїй ухвалі.
Також звертає на себе увагу і та обставина, що слідчий просить накласти арешт на свердловини, які використовуються у господарській діяльності товариством, однак, визначаючи спосіб такого арешту, просить заборонити використовувати і відчужувати вже видобуті вуглеводні. Тому, постає питання з яких правових підстав необхідно арештовувати свердловини та блокувати подальшу господарську діяльність товариства, якщо метою арешту, як вбачається з прохальної частини клопотання, є необхідність заборонити використовувати і відчужувати видобуті вуглеводні.
Залишились не перевірені слідчим та слідчим суддею також дані про об`єми видобутих вуглеводнів, які заборонено використовувати і відчужувати ПрАТ «Нафтогазвидобування», як того вимагають ч. 2 ст. 171, ч. 5 ст. 173 КПК України.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, постановляючи рішення про арешт майна повинен встановити розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно практики Європейського суду з прав людини для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим повинна бути дотримана розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження в цілому та вимогою захисту основних прав особи.
Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді, в межах даного кримінального провадження накладено арешт на частину свердловин, які використовуються у господарській діяльності товариством і не співставлено розмір арештованого майна із розміром шкоди, завданої злочином.
Однак, навіть якщо припустити те, що ОСОБА_9 дійсно володів 10% акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», якими, на думку слідства, незаконно заволоділи невстановлені особи, то за таких обставин, накладення арешту на частину майна, яка перевищує цей розмір, є явно не пропорційним і обмежує право власності законного володільця не у відповідності до мети кримінального провадження. В такому випадку, слідчий мав ставити питання лише про арешт тієї частини майна, яка, на його думку, вибула із володіння особи незаконно.
Обґрунтовано посилається апелянт і на те, що слідчий суддя не оцінив тих обставин, що на сьогоднішній день ПрАТ «Нафтогазвидобування» здійснює законну підприємницьку діяльність та внаслідок арешту майна практично заблоковано роботу товариства, яке несе чисельні збитки, не може здійснювати виробничу діяльність, пов`язану з видобутком дефіцитного для України газу, виконувати цивільні зобов`язання, сплачувати заробітну плату і податки.
Накладаючи арешт, слідчий суддя повинен був з`ясувати чи є співрозмірним мета, яку намагається досягти слідство при розслідуванні даного злочину, та шкода, яка завдається внаслідок арешту майна товариства. Тим більше, що справа розслідується більше трьох років та в ній не повідомлено про підозру жодній особі, що може призвести до обмеження правомірної діяльності товариства на невизначений період та настання непоправних матеріальних наслідків, які будуть явно не співрозмірними з тими, що, по версії слідства, настали внаслідок вчинення даного злочину. Проте, відповідної оцінки слідчим суддею проведено не було.
Таким чином, слідчим суддею грубо порушені вимоги п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України та практика Європейського суду з прав людини, а також вимоги ч. 4 ст. 170 КПК України, відповідно до якої у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту, який не призведе до надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності.
Враховуючи сукупність вищевикладених обставин, апеляційний суд вважає, що слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя належним чином не оцінив наявні в матеріалах справи докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, що свідчить про грубе порушення вимог КПК України при проведенні процедури розгляду клопотання про арешт майна, неповноту та однобічність судового розгляду.
Крім того, мало місце і порушення права на захист при розгляді клопотання слідчого.
Так, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна розглядається за участю власника майна. Клопотання слідчого може бути розглянуто без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Така необхідність завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.
Зокрема відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно може сховати, знищити чи пошкодити майно.
В будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власника майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.
Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника майна, жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав, але лише голослівно ствердивши, що це необхідно для забезпечення арешту майна. В клопотанні слідчого також не міститься належного обґрунтування необхідності розгляду клопотання про арешт майна за відсутності власника майна.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту, однобічність судового розгляду та істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали за наслідками безпосереднього розгляду клопотання слідчого.
Дослідивши клопотання слідчого, матеріали судового провадження та враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд вважає, що слід відмовити у задоволенні клопотання, в зв`язку з відсутністю доказів тих обставин, на які міститься посилання в клопотанні слідчого; недоведеністю наявності правових підстав для накладення арешту на майно; недоведеністю підстав вважати, що при накладенні арешту буде дотриманий справедливий баланс між завданням кримінального провадження та вимогою закону щодо захисту прав особи на безперешкодне володіння своїм майном.
Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_7 задовольнити.
У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ ГСУ Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 , яке погоджене старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , про накладення арешту на свердловини № 52 Мачухського і № 8, 17, 70 Семиренківського родовищ в Полтавській області, що використовуються ПрАТ «Нафтогазвидобування», відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1079/2015 Категорія ст. 172 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_18
Доповідач ОСОБА_1