Справа №487/7873/14-к 27.01.2015 27.01.2015 27.01.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/66/15 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.289 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002603 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: - 13.06.2012 року Жовтневим районним судом Миколаївської області за ч.2 ст.187, ст.69 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини належного йому майна, звільненого з місць позбавлення волі 23.01.2014 року із заміною не відбутого покарання 1 рік 11 місяців на виправні роботи,

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: - 30.06.2011 року Заводським районним судом міста Миколаєва за ч.1 ст.186 КК України до 1 року позбавлення волі, звільненого від відбуття покарання відповідно до ч.2 ст.105 КК України з застосуванням заходів примусового виховного характеру; - 17.09.2012 року Заводським районним судом міста Миколаєва за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст.75, ст.76 КК України з випробовуванням, строком 2 роки,

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_11 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,
потерпілий ОСОБА_9 ,

представник потерпілого ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Обвинувачений ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року, в якій просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження направити на додаткове досудове розслідування.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року, в якій просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження направити на додаткове досудове розслідування.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 , подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в частині відмови в задоволенні цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , скасувати, постановити в цій частині новий вирок, яким позовні вимоги потерпілого за цивільним позовом про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 38126,40 грн. задовольнити повністю.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13.06.2014 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.09.2012 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання - 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь експертно криміналістичного центру при УМВС України в Миколаївській області за проведення автотоварознавчої експертизи 442 грн. 26 коп.

Узагальнені доводи апелянтів.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 посилається на те, що суд поверхово розглянув справу, дав неправильну оцінку добутим доказам, деяким доказам не дав оцінку взагалі, в основу вироку поклав лише припущення, внаслідок чого ухвалив вирок, що суперечить дійсним обставинам справи.

Також апелянт зазначає про незгоду з кваліфікацією його дій, оскільки в матеріалах справи не має жодних доказів того, що злочин вчинено за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, зазначає, що в ході досудового розслідування та під час судового розгляду не були допитані свідки, клопотання про допит яких заявляв його захисник.

Вважає, що покази свідка ОСОБА_12 є упередженими , оскільки він є знайомим потерпілого ОСОБА_9 , а також вважає, що неприпустимим є врахування судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_13 , оскільки останній є лише працівником СТО і він не має спеціальних знань для того, щоб стверджувати, що автомобіль, який належить ОСОБА_9 , має істотні пошкодження, а саме, що у салоні якого висіли дроти, що вказують на ознаки його викрадення.

Також вважає, що судом не було враховано, що досудове розслідування було проведено неналежним чином та не в повному обсязі, а саме, не встановлено його вину, свідків, які б бачили, що саме він викрадав автомобіль, не проведено жодних експертиз, які б доводили його причетність до скоєння даного злочину.

Також зазначає, що не було проведено експертизу на вміст в його крові алкоголю, твердження, що він знаходився у стані алкогольного сп`яніння нічим не підтверджується, окрім слів працівника ДАІ ОСОБА_14 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що він не викрадав автомобіль, це зробив ОСОБА_6 , втікав від працівників ДАІ через те, що налякався, а через два дні, з`явився з власної волі із зізнанням та поясненнями до Заводського РВ.

Також зазначає, що судом першої інстанції, йому не було вручено копію вироку, що позбавило його можливості більш детально написати апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 посилається на те, що само по собі знаходження його підзахисного за кермом автомобіля, не утворює в його діях склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.289 КК України.

Зазначає, що ОСОБА_6 лише сів у автомобіль, незаконне заволодіння яким вже відбулося без його участі. Злочин, фактично було розпочато й закінчено іншим обвинуваченим - ОСОБА_7 , без участі в ньому обвинуваченого ОСОБА_6 .

Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції неналежним чином були враховані дані про особу ОСОБА_6 , а саме: його вік, сімейний стан, позитивна характеристика за місцем роботи та проживання, життєві плани щодо одруження, а також не надав належної оцінки факту сприяння ОСОБА_6 слідству у розкритті злочину шляхом правдивих показів щодо обставин його скоєння.

Тому вважає, що наведене, дає підстави виправдати ОСОБА_6 за відсутністю в його діях складу злочину.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 посилається на те, що судом допущено неповноту судового розгляду при вирішенні питання про задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 , яка полягає в тому, що судом фактично не були досліджені та встановлені обставини, зазначені у висновку експерта, через які не було належним чином проведено експертизу щодо встановлення розміру матеріального збитку, завданого ОСОБА_9 в результаті пошкодження його автомобіля, станом на 07.06.2014 року.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 фактично був позбавлений можливості надати необхідні для проведення експертизи документи до 07.07.2014 року, оскільки до вказаної дати, ОСОБА_9 не міг розпоряджатися автомобілем без постанови слідчого, і лише 07.07.2014 року в день, коли вже був готовий висновок експерта, слідчим було винесено постанову про визнання речовим доказом та повернення ОСОБА_9 автомобіля на відповідальне зберігання.

Вважає, що суд не взяв до уваги те, що потерпілий ОСОБА_9 фактично був позбавлений можливості в період проведення експертизи надати документи, необхідні для визначення матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, що було необхідним для підтвердження обставин, які мають істотне значення для ухваленого, законного та обґрунтованого судового рішення, саме для визначення ремонтно відновлювальних робіт на момент проведення експертизи з метою визначення розміру матеріальної шкоди ОСОБА_9 .

Також зазначає, що судом не взято до уваги низку документів, що були додані до цивільного позову та які підтверджують не лише матеріальні збитки, завдані пошкодженням автомобіля засудженими, але і ряд дій, які потерпілий був вимушений вчинити, для того щоб забрати власний автомобіль зі штраф майданчика та направити його до СТО, а саме: квитанцію про сплату послуг за зберігання тимчасового затриманого транспортного засобу в сумі 1 800 грн.; квитанція про сплату за завантаження автомобіля та послуги евакуатора в сумі 1 200 грн.

Тому апелянт вважає, що надані разом з цивільним позовом зазначені квитанції, а також рахунок на оплату відновлюваних та ремонтних робіт автомобіля ОСОБА_9 на суму 35126,40 грн., та інші документи, які на думку апелянта, є документами, що прямо підтверджують наявність завданої матеріальної шкоди потерпілому, що судом необґрунтовано були відкинуті та визнані неналежними.

В запереченнях на апеляцію захисника ОСОБА_8 , представник потерпілого просить вирок суду першої інстанції в частині визнання винним та призначення покарання ОСОБА_6 , залишити без змін.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 7 червня 2014 року приблизно о 04 годині, ОСОБА_6 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, разом з ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку № 53 по вул. Фалєєвській в м. Миколаєві, діючи за попередньою змовою в групі осіб, незаконно заволоділи автомобілем ГАЗ 2417 чорного кольору державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 .

Після чого, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 на вказаному автомобілі з місця вчинення кримінального правопорушення зникли.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу; потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , які просили скасувати вирок в частині відмови в задоволенні цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди та постановити новий вирок, яким задовольнити зазначений позов в повному обсязі; прокурора, який вважав, що апеляційні скарги обвинувачених, захисника та представника потерпілого не підлягають задоволенню, а вирок суду скасуванню; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, а також доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, спростовуються зібраними по справі та дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме:

- показами потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні пояснив, що 06.06.2014 року приблизно 0 21 год. 30 хв., він залишив свій автомобіль ГАЗ-2417 біля буд. № 53 по вул. Фалєєвскій в м. Миколаєві, автомобіль був не пошкоджений, лише на задньому крилі автомобіля була стерта фарба. Наступного дня 07.06.2014 року о 08 год. 50 хв., йому зателефонували працівники міліції, які запропонували приїхати до Центрального РВ, приїхавши туди, він побачив в кабінеті ОСОБА_6 , йому повідомили що вночі його автомобіль викрали. Після чого він прибувши на штраф-майданчик Заводського РВ, побачив свій автомобіль, в якого було розбито лобове скло та з правого боку вм`ятина;

- показами свідка ОСОБА_12 , який суду пояснив, що він працює охоронцем на автостоянці в районі «Намив», де потерпілий раніше залишав свій автомобіль. В червні 2014 року, вранці він бачив автомобіль ОСОБА_9 , який проїжджав біля кафе «Бомбардир» в районі «Намив», який дуже швидко рухався в бік центру міста та побачив, що за кермом автомобіля був не ОСОБА_9 , на передньому сидінні був ще один чоловік. Через деякий час ОСОБА_9 йому повідомив про те, що його автомобіль було викрадено;

- показами свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні пояснив, що на початку червня 2014 року, бачив, як працівники ДАІ переслідують автомобіль «Волга», у дворі будинку побачив, що двері автомобіля були відчинені, а працівник ДАІ наздоганяв одного з чоловіків, це був обвинувачений ОСОБА_6 , якого він впізнав в залі судового засідання, в той час, за зовнішнім виглядом останнього, було зрозуміло, що він знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння;

- показами свідка ОСОБА_13 , який є працівником СТО та суду пояснив, що ОСОБА_9 звертався до нього з питань огляду автомобіля, у якого було ушкодження, а саме: розбито лобове скло, пошкоджений багажник, вм`ятина на капоті;

- показами свідка ОСОБА_14 , який є працівником ДАІ, та суду пояснив, що він 07.06.2014 року о 05 год. 15 хв., патрулюючи з напарником на службовому автомобілі, помітили, що попереду них рухався автомобіль «Волга» чорного кольору, зі швидкістю 40-50 км/год., вказаний автомобіль здався їм підозрілим, після чого вони подали попереджувальний сигнал, в той час автомобіль «Волга» раптово звернув у двір, де зупинився, з автомобіля вийшли водій та пасажир, які почали втікати. Одного з чоловіків знайшли у підвалі, з якого він виходити не хотів, чинив опір. Із зовнішнього вигляду хлопця, було зрозуміло, що він знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, ним виявився ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6 пояснив, що автомобіль належить дядьку його товариша, який був разом з ним в автомобілі. Пасажир автомобіля «Волга» втік.

Крім того, вина ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, підтверджується й письмовими матеріалами провадження, а саме:

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.06.2014 року, про затримання ОСОБА_6 , за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України;

- протоколом про адміністративне правопорушення АА2 №500167 від 07.06.2014 року, складеного відносно ОСОБА_6 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.;

- протоколом про адміністративне правопорушення АА2 №500168 від 07.06.2014 року, відносно ОСОБА_6 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП;

- протоколом про адміністративне правопорушення АА2 №500169 від 07.06.2014 року, відносно ОСОБА_6 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП;

- протоколом огляду місця події від 07.06.2014 року, об`єктом якого є двір будинку за адресою: просп. Леніна,69, де було оглянуто автомобіль марки «Волга» чорного кольору, під час якого виявлено пошкодження автомобіля;

- фото таблицею до протоколу огляду місця події від 07.06.2014 року;

- протоколом огляду речей від 07.06.2014 року, об`єктом якого був автомобіль ГАЗ-2417 чорного кольору державний номер НОМЕР_1 ; та фото-таблицею до протоколу;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімкам від 11.06.2014 року, згідно якого ОСОБА_16 впізнала по зовнішнім ознакам особу, яка 07.06.2014 року вийшла з автомобіля ГАЗ-2417, після чого почала тікати, а саме ОСОБА_7 .

Отже, вище викладене свідчить про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,
Дії обвинувачений ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфіковано вірно за ч.2 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Що стосується призначеного обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, то воно призначено відповідно вимогам ст.65, ст.66 КК України, та є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про упередженість свідків, не знайшло свого підтвердження, оскільки показання свідків, допитаних в суді першої інстанції повністю узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та сумнівів у їх правдивості не викликають.

Крім того, твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що нічим не підтверджено факт знаходження його у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінального правопорушення, спростовується протоколом про адміністративне правопорушення АА2 №500167 від 07.06.2014 року, складеного відносно ОСОБА_6 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП., що міститься в матеріалах кримінального провадження (а.п. 78).

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що судом першої інстанції, йому не було вручено копію вироку, що не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах кримінального провадження міститься розписка про вручення йому копії вироку 13 листопада 2014 року, про що ОСОБА_7 власноручно поставив свій підпис (а.п. 153).

Що стосується апеляції представника потерпілого про скасування вироку суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, то як вбачається з резолютивної частини вироку, такого рішення судом не приймалось.

Тому доводи апеляції представника потерпілого не відповідають резолютивній частині вироку суду першої інстанції.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ньому, дійсно, не міститься жодного належного доказу на підтвердження розміру спричиненої матеріальної шкоди.

Так як суд першої інстанції не відмовляв в задоволенні цивільного позову про відшкодування завданої матеріальної шкоди, то дана обставина не позбавляє права потерпілого звернення до суду с позовом про відшкодування матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Викладене свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , є законним та обґрунтованим, тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання - 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, кожному залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які знаходяться під вартою, у тому ж порядку та в той же строк, з моменту отримання копії цієї ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4