Справа № 592/9809/14-к
Провадження № 1-кп/592/35/15

УХВАЛА
15 червня 2015 року м. Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в особі судді ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора прокуратури м. Суми ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, -

встановив:
В провадженні суду знаходиться кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор заявив, що кримінальне провадження повинно бути призначене до судового розгляду із-за відсутності підстав для його повернення.
Захисник заперечує проти призначення кримінального провадження до судового розгляду та заявила відвід прокурору прокуратури м. Суми ОСОБА_3 .
Обвинувачені згодні з думкою свого захисника.
Суд, заслухавши думку прокурора, обвинувачених та їхнього захисника, дійшов висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору із-за невідповідності вимогам ст. 291 КПК України з наступних підстав.
Так, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, тому формулювання обвинувачення в обвинувальному акті є обов`язковим.
Відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», - складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен місити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
В обвинувальному акті повинно бути зазначено - як виклад фактичних обставин події, так і формулювання обвинувачення, тобто описова і його резолютивна частини. В резолютивній частині підводяться підсумки кримінального розслідування, тобто особі формулюється обвинувачення та зазначається час, місце, спосіб, мотиви, що саме вчинила особа, наслідки кримінального правопорушення, в якому стані перебувала особа і всі ознаки виду кримінального правопорушення, а також зазначається кваліфікація злочину, в якому особа обвинувачується із зазначенням всіх кваліфікуючих ознак.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказаним вимогам не відповідає, оскільки він не містить належним чином сформульованого обвинувачення цим особам, а містить лише виклад фактичних обставин, які встановлені слідчим під час досудового розслідування /а. с. 1-4/, вказівку на підозру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, та правову кваліфікацію їхніх дій за цими складами злочинів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, та практику Європейського суду з прав людини - як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79).
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Однак, в даному випадку всі вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та вимоги перелічених рішень Європейського суду, які є обов`язковими для застосування судами України, органами досудового розслідування були порушені, оскільки обвинувальний акт починається із вказівки, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, із зазначенням кваліфікуючих ознак кожної із цих статей та зазначено коли саме їм було повідомлено про підозру у вчиненні кожного із названих злочинів /а. с. 1-2/.
Далі слідує виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими /а. с. 1-4/, після чого робиться висновок, що кожна з обвинувачених своїми умисними протиправними діями вчинила певні злочини із зазначенням статей, тим самим слідчий вчинив правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому, ні слідчим, ні прокурором не було зазначено в чому саме обвинувачуються обвинувачені, тобто, після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та зазначення правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність потрібно сформулювати, що обвинувачений обвинувачується: у тому, що, і викласти суть обвинувачення, чого зроблено не було, що в свою чергу є грубим порушенням вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України і у відповідності з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для скасування вироку суду.
У відповідності з вимогами п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.
Клопотання захисника про відвід прокурору прокуратури м. Суми ОСОБА_3 суд вважає необхідним залишити без розгляду, як передчасно заявлене, оскільки обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору із-за невідповідності вимогам ст. 291 КПК України.
Керуючись ст. ст. 314, 315 КПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, повернути прокурору м. Суми із-за невідповідності вимогам ст. 291 КПК України.
Ухвала суду в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1