АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11/1690/1110/2012 Номер провадження 11/1690/1110/2012Головуючий у 1-й інстанції Антонов Андрій Анатолійович Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК України Т.З.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2012 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого Герасименко В.М.

суддів Гавриша В.М., Денисенко Л.М.

за участю прокурора Акулової С.М.

захисників адвокатів ОСОБА_2, ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтава кримінальну справу за апеляціями прокурора Чутівського району Полтавської області, потерпілого ОСОБА_4, засудженого ОСОБА_5 на вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 15 жовтня 2012 року.

Цим вироком

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, українець, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3, працюючий водієм Полтавського відділення ТР БУ „Укрбургаз, не одружений, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимий,

засуджений:

-за ч.1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 15 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 2 486, 47 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_4 в частині стягнення витрат на правову допомогу залишено без розгляду.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винним в наступному.

01.01.2011 року близько 23.30 год. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які перебували в стані алкогольного спяніння та знаходились в приміщенні кафе „Ані, що розташоване по вул.Привокзальній, 24, в с.Чапаєве Чутівського району Полтавської області, де разом в компанії з іншими знайомими вживали алкогольні напої, виникла сварка і коли ОСОБА_5 не відреагував на неодноразові запитання ОСОБА_4, останній наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_5 Після цього ОСОБА_5, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс один удар скляною пляшкою, яку в цей момент тримав в правій руці, в праву частину лоба ОСОБА_4, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку з переломами кісток черепу та кісток лицьового скелету, рани та гематоми мяких тканин голови, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

В апеляції прокурор Чутівського району просить вирок суду скасувати, в звязку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок його мякості і безпідставним застосуванням положень ст.75 КК України та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_5 за ч.1 ст.121 України на 5 років позбавлення волі.

В принесеній апеляції потерпілий ОСОБА_4 просить вирок суду скасувати в звязку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок його мякості і безпідставним застосуванням положень ст.75 КК України та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_5 за ч.1 ст.121 України на 5 років позбавлення волі, а заявлений в межах кримінальної справи цивільний позов задовольнити в повному обсязі, в звязку з тим, що суд при постановленні вироку не врахував в повній мірі те, що засуджений не розкаявся у вчиненому, не попросив вибачення та не відшкодував завданої ним шкоди, а розмір моральної та матеріальної шкоди, заявленої потерпілим в межах кримінальної справи, є цілком обґрунтованим і підлягає повному задоволенню.

Засуджений ОСОБА_5 в апеляції прохає вирок суду змінити, а його дії перекваліфікувати з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком 150 год. та зменшити суму моральних збитків до 2 тис. грн., оскільки суд розглянув справу однобічно, лише врахувавши показання потерпілої сторони, не взяв до уваги те, що, діючи в умовах захисту, засуджений перевищив межі необхідної оборони та не мав наміру завдавати потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень. ОСОБА_5 також не погоджується з розміром призначеної моральної шкоди, оскільки коштів на її виплату він не має, працює водієм, на його утриманні перебуває донька від першого шлюбу.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляцію подану прокурором Чутівського району з підстав в ній зазначених, заперечив проти задоволення апеляції засудженого ОСОБА_5, потерпілого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_3, які підтримали апеляцію потерпілого та заперечили проти задоволення апеляції засудженого, засудженого ОСОБА_5 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_2, які підтримали подану засудженим апеляцію, прохали вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч.1 ст.121 КК України на ст..124 КК України та призначити за вказаною статтею йому покарання у виді громадських робіт, а також зменшити розмір стягненого на користь потерпілого розміру моральної шкоди до 2000 грн. та не погодилися з апеляціями потерпілого та прокурора, заслухавши виступи учасників судового розгляду у судових дебатах та останнє слово засудженого, перевіривши доводи апеляцій та матеріали кримінальної справи, приходить до висновку, що апеляції прокурора, потерпілого ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Суд обґрунтовано визнав ОСОБА_5 винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні цього злочину за встановлених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам справи і підтверджується доказами, зібраними і перевіреними в передбаченому законом порядку.

Твердження засудженого ОСОБА_5 про те, що його вина не ґрунтується на доказах та його дії невірно кваліфіковані судом саме за ч. 1 ст.121 КК України з огляду на те, що в даному випадку його дії слід кваліфікувати за ст.124 КК України, оскільки тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_4 ним були заподіяні при перевищені меж необхідної оборони, позбавлені підстав і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі показаннями потерпілого ОСОБА_4, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, даними протоколів відтворення обстановки та обставин події, даними висновку судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_4, а також власними показаннями ОСОБА_5, даними як на досудовому, так і в ході судового слідства.

Так, згідно показань потерпілого ОСОБА_4 01.01.2011 року у вечірній час, в приміщенні кафе «Ані» в с.Чапаєве Чутівського району, між ним та ОСОБА_5, з яким вони разом відпочивали та вживали спиртні напої, виникла сварка, внаслідок чого ОСОБА_5 наніс йому удар скляною пляшкою по голові від якого він впав на підлогу та втратив свідомість. Свідок ОСОБА_8 надав суду аналогічні показання щодо обставин події, що сталася ввечері 01.11.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо обставин спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 01.01.2011 року пояснили, що у вказаний день відпочивали в кафе «Ані» в с.Чапаєве Чутівського району, та бачили як ОСОБА_4 несподівано наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_5, а той у відповідь ударив потерпілого скляною пляшкою по голові, внаслідок якого той впав на підлогу.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №58 від 23.02.2011 року ОСОБА_4 спричинені тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку з переломами кісток черепу та кісток лицевого скелету, рани та гематоми мяких тканин голови, які утворилися від дії тупих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями, якими могла бути і «пляшка» або інші предмети з подібною характеристикою, та які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя (т.1 а.с.112-113).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про необхідну оборону » від 26 квітня 2002 року при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержувати вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Згідно п. 2 цієї постанови та ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й в разі створення реальної загрози заподіяння шкоди тому, при зясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави вважати загрозу як реальну.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, відповідно до п. 5 згаданої постанови, слід враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані ( вік, стать, стан здоровя ) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме вона полягає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5, як в ході досудового слідства, так і будучи допитаним в суді першої інстанції послідовно стверджував, що удар скляною пляшкою він наніс по голові потерпілого ОСОБА_4 саме у відповідь на отриманий удар в обличчя, діяв при цьому машинально. Колегія суддів прийшла до висновку, що показання засудженого про те, що він захищався від потерпілого, нанісши йому удар скляною пляшкою по голові у відповідь, виключають стан необхідної оборони.

При цьому конкретні обставини вчиненого злочину, спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізація тілесних ушкоджень не дають підстав для кваліфікації його дій за ст.124 КК України, про що засуджений просить в апеляції.

Враховуючи викладене, суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_5 заподіяв ОСОБА_4 саме умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння та кваліфікував його дії за ч.1 ст. 121 КК України.

З урахуванням наведеного апеляція засудженого в частині не вірної кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України є безпідставною.

Не підлягає до задоволення і апеляції засудженого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_4 в частині не правильного, на думку апелянтів, вирішення судом першої інстанції цивільного позову в частині стягненої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції, з дотриманням вказаної норми Закону, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір та стягнув на користь потерпілого завдану останньому злочином моральну шкоду. Підстав для збільшення чи зменшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів не вбачає підстав і для задоволення апеляції потерпілого в частині стягнення з засудженого на його користь витрат, понесених ним на правову допомогу та інших понесених ним витрат виходячи з наступного.

Кримінально-процесуальним кодексом в редакції 1960 року передбачено стягнення з винної особи на користь потерпілого моральної або майнової шкоди, заподіяної злочином, витрат на стаціонарне лікування та судових витрат.

Види і характер судових витрат визначені в ст.91 КПК України та витрати потерпілого на правову допомогу до таких не відноситься.

Відповідно до розяснень, викладених в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 02.07.2004 року « Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» - не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про

відшкодування шкоди, що не випливають із пред'явленого

обвинувачення. При виникненні такої ситуації суд повинен

роз'яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у

порядку цивільного судочинства.

З урахуванням вказаних розяснень, суд першої інстанції і залишив цивільний позов ОСОБА_4 в частині стягнення витрат на правову допомогу без розгляду. Окрім того, судом обґрунтовано, з наведенням відповідних мотивів, відмовлено в задоволенні позову потерпілого щодо відшкодування йому витрат на поїздки в таксі.

Безпідставними є і апеляції прокурора та потерпілого щодо мякості призначеного засудженому ОСОБА_5 вироком суду покарання, в звязку з безпідставним застосуванням положень ст.75 КК України.

Так, покарання засудженому призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу засудженого, який характеризується виключно позитивно, до кримінальної відповідальності притягується вперше, частково відшкодував потерпілому заподіяну матеріальну шкоду, вину в скоєному визнав частково, та конкретних обставин справи, тому відповідає вимогам ст.ст. 65 та 75 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів. Тому, з урахуванням викладеного, ствердження в апеляціях прокурора та потерпілого, що виправлення ОСОБА_5 без ізоляції його від суспільства, є безпідставним.

Таким чином, вирок суду є законним і обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України (1960 року), колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 15 жовтня 2012 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляції прокурора Чутівського району Полтавської області, потерпілого ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

СУДДІ :

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_10