УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №279/1469/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст. 185 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження №279/1469/14-к за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та старшого прокурора Коростенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 листопада 2014 року, відносно
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше несудимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого Київським міським судом м.Одеси 27.03.2009 року за ст.121 ч.1 КК України до 5 років позбавлення волі; Ялтинським міським судом АР Крим 15.11.2012 р. за ст.122 ч.1, ст.70 ч.4 КК України до 5 років позбавлення волі,
визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше несудимої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ,
визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст. 186 КК України,
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_11 , та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Наголошує, що останній не брав безпосередньої участі у вчиненні кримінального правопорушення, а своїми діями вчинив злочин відповідальність за який передбачена ст.396 КК України. Звертає увагу на те, що доказів відносно вчинення його підзахисним кримінального правопорушення не було здобуто, ні досудовим слідством, ні судом. Вважає, що суд повинен був критично віднестись до показань потерпілої ОСОБА_14 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_15 просить змінити вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_10 та перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 КК України. Звертає увагу на помилковість взяття судом до уваги протоколу від 26.12.2013 р. пред`явлення потерпілій фотознімків для впізнання, оскільки вважає його невідповідним ст.231 КПК України. Крім того, посилається на невірне застосування судом першої інстанції кримінального закону, оскільки судом не встановлено умисел його підзахисного та інших обвинувачених саме на розбійний напад на потерпілих. Судом порушено ч.2 ст.122 КПК України при стягненні з ОСОБА_10 витрат на проведення експертизи по кримінальному провадженню. Крім того, рахує, що не встановлені достатні докази винуватості його підзахисного у вчиненні правопорушення за ч.3 ст.187 КК України по факту нападу на ОСОБА_16 , а можливості їх отримати виключені, тому по цьому епізоду кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 підлягає закриттю.
При цьому, посилаючись на положення ст.26 КК України, обґрунтовує свої доводи відносно перекваліфікації дій ОСОБА_12 тим, що під час судового розгляду та з досліджених у судовому засіданні доказів було достовірно встановлено, що обвинувачені попередньо домовились про відкрите викрадення майна ОСОБА_14 та ОСОБА_17 в будинку останніх шляхом нападу на потерпілих, про присутність яких в будинку обвинувачені знали, а показання обвинуваченої ОСОБА_12 про мету придбання у ОСОБА_14 лише горілки є недостовірними. Крім того, остання, знаючи про неправомірні дії обвинувачених, допомагала їм увійти до будинку, хоча і не сприяла застосуванню насильства щодо ОСОБА_14 та не застосовувала насильство, однак не зупинила протиправних дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , працівників міліції не викликала, її показання в частині не знання про злочинні наміри обвинувачених та непричетності до вчинення злочину є неправдивими.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції необґрунтовано не взяті до уваги, в якості доказів винуватості обвинувачених, протоколи пред`явлення фотознімків для впізнання від 16.01.2014 р. за участю свідка ОСОБА_18 , яка не змогла з`явитися у судове засідання, оскільки боїться останніх, та понятих при цій процесуальній дії ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , які виїхали на роботу до інших місць.
Прокурор стверджує, що суд при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_21 належно не враховав того, що ОСОБА_10 вчинив двічі тяжкий та особливо тяжкий злочини відносно осіб похилого віку, ОСОБА_21 вчинив особливо тяжкий злочин відносно осіб похилого віку і не враховав відносно останнього обтяжуючої обставини - рецидив злочинів. Також, судом не враховано те, що підсудні не працюють, характеризуються негативно, не мають постійного місця проживання та не враховано думку потерпілих, які наполягали на суворій мірі покарання. А призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_12 судом враховано те, що вона має двох малолітніх дітей, однак не взято до уваги того, що остання не працює, характеризується негативно, як жінка, яка має схильність до зловживання спиртними напоями, також вона неодноразово залишала своїх дітей та вела бродячий спосіб життя.
Згідно вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 листопада 2014 року, обвинуваченого ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України і призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини особисто належного йому майна.
Зараховано як відбуте покарання строк перебування ОСОБА_10 під вартою з 13.12.2013 року по 08.02.2014 року.
Обвинуваченого ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України і призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини особисто належного йому майна.
Зараховано як відбуте покарання строк перебування під вартою ОСОБА_11 в 13.12.2013 року по 09.04.2014 року.
Строк відбування покарання обраховано з дня направлення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 для відбування покарання.
Обвинувачену ОСОБА_12 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 186 КК України і призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України, звільнено обвинувачену ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 3 роки, якщо вона протягом зазначеного строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.
Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_12 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінальне-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
Зараховано як відбуте покарання строк перебування під вартою ОСОБА_12 з 12 12.2013 року по 12.03.2014 року.
Позов потерпілої ОСОБА_14 задоволено частково та стягнуто на користь останньої у відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 солідарно 4410 грн., у відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_10 4000 грн., з ОСОБА_11 4000 грн., із ОСОБА_12 2000 грн.
В задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_12 матеріальної шкоди відмовлено.
Позов потерпілої ОСОБА_17 задоволено частково та стягнуто на користь останньої у відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 солідарно 8000 грн., у відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_10 4000 грн., з ОСОБА_11 4000 грн., з ОСОБА_12 2000 грн.
В задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_12 матеріальної шкоди відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_10 438 грн. 48 коп., з ОСОБА_11 194 грн. 88 коп., з ОСОБА_12 48 грн. 72 коп. судового збору.
Судові витрати за проведення експертизи в сумі 195 грн. 60 коп. стягнуто з ОСОБА_11 , в сумі 586 грн. 80 коп. стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_10 30.11.2013 року близько 21.20 години за попередньою змовою та разом з особою, справа відносно якої виділена в окреме провадження, через розбите бетонним предметом вікно проникли до будинку АДРЕСА_4 , де здійснили розбійний напад на потерпілу ОСОБА_16 , під час якого, особою, справа відносно якої виділена в окреме провадження, до потерпілої ОСОБА_16 було застосовано насильство, яке є небезпечним для життя і здоров`я, у виді нанесення удару кулаком лівої руки в область голови потерпілої, від якого потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я, у виді струсу головного мозку та синця в ділянці лоба справа, та обмеження доступу повітря до організму потерпілої шляхом накладення на її обличчя подушки. Застосувавши до потерпілої вищевказане насильство, ОСОБА_10 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, заволоділи майном потерпілої ОСОБА_16 на суму 1132,10 грн., саме: гаманцем вартістю 50 грн., грошовими коштами в сумі 1000 грн., 10 доларами США, що в перерахунку становить 82,10 грн..
10.12.2013 року близько 19 години ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та невстановлена слідством особа з метою заволодіння майном потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 прибули до садиби АДРЕСА_5 .
ОСОБА_12 , будучи раніше знайомою з потерпілою ОСОБА_14 , з метою усунення перешкод ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та невстановленій слідством особі в проникненні до житла потерпілих, постукала у вікно будинку та впевнила потерпілу ОСОБА_14 у своєму намірі придбати в неї алкогольні напої.
В результаті дій ОСОБА_12 , спрямованих на усунення перешкод іншим обвинуваченим в проникнення до житла, потерпіла ОСОБА_14 відкрила вхідні двері до свого домоволодіння.
Скориставшись результатом дій ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та невстановлена слідством особа за попередньою змовою між собою здійснили розбійний напад на потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , під час якого ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та невстановлена слідством особа через відкриті потерпілою ОСОБА_14 на прохання обвинуваченої ОСОБА_12 двері проникли до приміщення будинку АДРЕСА_5 , де зв`язавши потерпілій ОСОБА_14 руки та ноги, надівши на її голову поліетиленову сумку з метою створення ОСОБА_14 перешкод для їх можливого впізнання, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, що потерпіла сприймала як реальну загрозу, заволоділи її майном на суму 8410 грн., а саме грошима в сумі 7150 грн. та майном на загальну суму 1260 грн.: мобільним телефоном марки «Нокіа1280» вартістю 200 грн., з сім картою вартістю 20 грн., коштами на рахунку в сумі 23 грн., електром`ясорубкою «Зелмер» вартістю 1017 грн., та грошовими коштами потерпілої ОСОБА_17 в сумі 8000 грн.
Своїми умисними діями, які виразились в нападах з метою заволодінні чужим майном, поєднаними з застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненими за попередньою змовою групою осіб, поєднаними з проникненням у житло, ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.187 КК України.
Своїми умисними діями, які виразились в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаними з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненими за попередньою змовою групою осіб, поєднаними з проникненням у житло, ОСОБА_11 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.187 КК України.
Своїми умисними діями, які виразились в пособництві вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, ОСОБА_12 вчинила злочин, передбачений ч.5 ст.27, ч.3 ст.186 КК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в підтримку своїх апеляційних скарг та заперечення проти апеляції прокурора, пояснення захисника ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_12 , які просили вирок залишити без змін, пояснення обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які просили задовольнити апеляційні скарги захисників та відмовити в задоволенні апеляції прокурора, думку прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу подану прокурором, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги захисників і прокурора не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, її судовий розгляд проведено з додержанням вимог кримінального процесуального закону, порушень закону, що тягли б скасування чи зміну ухваленого вироку, не встановлено, а висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.186 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджені перевіреними у ній та викладеними у вироку доказами. Доводи викладені захисниками та прокурором в поданих апеляційних скаргах є безпідставними і спростовуються наявними у провадженні доказами.
У вироку суд першої інстанції, належним чином проаналізувавши, обґрунтовано визнав показання потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_14 правдивими, а показання обвинуваченого ОСОБА_11 та частково показання обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , як такі, що дані з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Так, по епізоду розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_16 , винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 підтверджується наступними належно дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом першої інстанції у вироку дана правильна оцінка.
Потерпіла ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що 30.11.2013 року, у вечірній час, якийсь предмет розбив вікно та влетів у кімнату її будинку. Після цього, у кімнату через вікно вскочило двоє хлопців, які вимагали, щоб вона віддала їм гроші та золото. Вищий на зріст, як потім вона дізналася це ОСОБА_22 затулив їй рота, щоб вона не кричала. Тиснув з такою силою, що зламався зубний протез. Після цього, він витягнув з-під неї подушку та став накладати їй на обличчя, перекриваючи доступ повітря. Вона пручалась, а коли припиняла опір, бо не було чим дихати, то він подушку з її обличчя знімав та знову питав про гроші. В цей час вона бачила, що ОСОБА_10 в кімнаті обшукував шафу та тумбочки. Вона повідомила, що гроші знаходяться в шафі у гаманці, однак ОСОБА_10 не міг його знайти. Тоді ОСОБА_22 з великою силою скинув її на підлогу, потім знову душив подушкою та питав про гроші. Вона наполягала на тому, що гроші в шафі, тоді її підтягнули до шафи і вона дістала звідти гаманець, віддала його Ісаєнку, а той - Невмержицькому, який перерахував гроші, сказав, що там 800 грн. Там же було і 10 доларів США дрібними купюрами. Нападники продовжували випитувати про гроші і вона повідомила ще про 200 грн., які також віддала їм. Внаслідок цього злочину, її було доставлено в лікарню, де вона знаходилась до 13.12.203 року. Нападників до цього ніколи не знала, однак їх обличчя добре запам`ятала, тому пізніше у слідчого впізнала по фотознімках ОСОБА_10 . Впізнала, бо добре його роздивилась, коли ОСОБА_22 передавав йому гаманець.
Показання потерпілої ОСОБА_23 підтверджуються протоколом впізнання по фотознімкам від 26.12.2013 року, згідно якого потерпіла впізнала ОСОБА_10 як особу, якою було вчинено на неї напад. Під час проведення слідчого експерименту потерпіла демонструвала, яким чином до неї було застосовано насильство, що також підтверджено відповідним протоколом від 24.02.2014 року з фототаблицями до нього.
Обставини проведення впізнання потерпілою по фотознімкам ОСОБА_10 підтверджено в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_24 , яка при проведенні такої слідчої дії була залучена понятою.
Протокол впізнання потерпілою ОСОБА_23 по фотознімкам від 26.12.2013 року складено з дотриманням вимог ст.231 КПК України, твердження захисника про визнання такого протоколу недопустимим доказом на думку апеляційного суду є необґрунтованими.
Згідно показань свідка ОСОБА_25 , у приймальному відділені лікарні, куди була доставлена потерпіла ОСОБА_16 , від неї він дізнався, що на неї було скоєно напад, під час якого двоє невідомих їй осіб били, душили та вимагали гроші.
Безпосередньо після вчинення злочину потерпіла ОСОБА_16 звернулась із заявою до правоохоронного органу про вчинення відносно нею насильницьких дій з метою заволодіння її майном.
Обстановка на місці злочину, спосіб проникнення злочинців до кімнати будинку, виявлення та вилучення слідової інформації підтверджується протоколом огляду від 30.11.2013 року.
Тяжкість та локалізація отриманих потерпілою тілесних ушкоджень була визначена проведеною судово-медичною експертизою та підтверджується висновком №819 від 23.12.2013 року.
По епізоду нападу на потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_17 , винуватість обвинувачених повністю підтверджується наступними належно дослідженими в судовому засіданні доказами, які суд проаналізувавши обґрунтовано поклав в основу вироку як доказ вини обвинувачених.
Так в показаннях потерпіла ОСОБА_14 в судовому засіданні впевнено наголосила, що саме ОСОБА_11 та ОСОБА_10 напали на неї 10.12.2013 року. Того дня близько 19 години до її будинку постукали у вікно. По голосу вона взнала ОСОБА_12 , яка раніше проживала по-сусідству, тому відкрила двері. У веранду заскочили троє, серед яких були ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ще якийсь чоловік, вхопили її за руки, надягли на голову господарську сумку, зв`язали руки та поклали долілиць на підлогу. ОСОБА_11 , наступивши їй на спину, ззаду нецензурно запитав, де знаходяться гроші. Через сумку вона бачила, як ОСОБА_10 з під-подушки на ліжку, де знаходилась її мати ОСОБА_17 , витягнув гроші, які мати там зберігала. На голову матері накинув ковдру та наказав їй мовчати. Також бачила ОСОБА_10 , який шукав гроші на її ліжку, під килимом, викинув всі речі з шафи. ОСОБА_11 обшукував сервант. В шафі в паспорті знаходились гроші, які вони забрали разом з паспортом. ОСОБА_11 з серванту забрав документи, банківську картку, телефон, м`ясорубку. Питали, де знаходиться золото. Вона змогла розв`язати руки та намагалась вибігти з будинку, але її наздогнали, зв`язали руки та ноги, знову поклали на підлогу. Коли випитували, де знаходяться гроші, то ОСОБА_11 погрожував вбивством. ОСОБА_10 не погрожував. ОСОБА_12 в будинок не заходила.
Доводи викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , показання обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 про відсутність останнього в будинку потерпілих та його непричетність до вчинення розбійного нападу щодо потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , спростовуються висновком судово-дактилоскопічної експертизи №228 від 12.12.2013 року, згідно якого, вилучені на місці злочину сліди пальців рук належать саме ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .
Апеляційний суд не вбачає наявність будь-яких обґрунтованих підстав для визнання показань потерпілої ОСОБА_14 , висновків судово-дактилоскопічної експертизи №228 від 12.12.2013 року та ряд інших доказів зазначених у вироку суду, недопустимими доказами.
Даючи юридичну оцінку злочинним діям обвинувачених, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що згідно пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення, її роль полягала лише в тому, що, будучи об`єднаною з іншими учасниками умислом, вона постукала у вікно будинку потерпілих та повідомила ОСОБА_14 про свій намір придбати у неї спиртні напої. Будь-яких дій, що повністю чи частково утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, вона безпосередньо не виконувала, при вчиненні злочинних дій присутня не була, наслідками злочинної діяльності інших осіб не скористалась, оскільки доказів цього стороною обвинувачення надано не було.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги як доказ протоколи пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками свідкові ОСОБА_18 від 16.01.2014 року, оскільки вказаний свідок в судовому засіданні допитана не була, що позбавило суд можливості перевірити достовірність наявної у вказаних протоколах інформації та дотримання під час проведення вказаної слідчої дії вимог ст.ст.223, 228 КПК України.
Як вбачається з журналу та звукозапису судового засідання, суд першої інстанції вжив всіх необхідних процесуальних заходів для перевірки наданих органом обвинувачення як доказ вище вказаних протоколів впізнання за участю свідка ОСОБА_18 , однак прокурор в ході судового розгляду провадження не зміг забезпечити участь свідка ОСОБА_18 в судовому засіданні, як не зміг забезпечити участь свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які буцімто були понятими при проведенні свідком ОСОБА_18 впізнання. Як було встановлено такі свідки по місцю проживання відсутні, місце їх перебування невідоме.
За таких обставин, доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі про безпідставне неврахування судом першої інстанції протоколів впізнання за участю свідка ОСОБА_18 , є необґрунтованими.
Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що ОСОБА_12 була відведена роль пособника, який мав усунути перешкоди вчиненню злочину іншими співучасниками, а саме: створити для них можливість безперешкодного входження до житла потерпілих. В пред`явленому ОСОБА_12 обвинуваченні відсутнє посилання на те, що вона своїми діями сприяла іншим обвинуваченим в застосуванні насильства чи погрозам його застосування до потерпілих або скористалась результатами злочинної діяльності інших обвинувачених.
У зв`язку з викладеним, апеляційний суд погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_12 як пособництво у вчиненні злочину, безпосередніми виконавцями якого були інші обвинувачені. При цьому, вирішуючи питання про те, пособником у вчиненні якого саме злочину була ОСОБА_12 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таким злочином було відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в житло, оскільки пред`явлене їй обвинувачення та встановлені під час судового розгляду обставини не дали підстав для висновку про те, що ОСОБА_12 була обізнана з дійсними намірами інших співучасників, які були спрямовані на застосування до потерпілих погроз, застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи. Даючи аналіз обставинам вчинення злочину, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_12 безпосередньо під час вчинення злочину в житловому приміщенні не була, погроз потерпілій ОСОБА_14 не висловлювала, доказів того, що дії, які будуть безпосередньо вчинятись ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час вчинення злочину, до початку їх вчинення погоджувались з ОСОБА_12 , органом обвинувачення не представлено.
Разом з тим, враховуючи обставини, за яких було розпочато вчинення злочину, ОСОБА_12 не могла не усвідомлювати, що дії ОСОБА_10 та ОСОБА_11 спрямовані на відкрите заволодіння чужим майном, і своїми діями сприяла їм в його вчиненні, оскільки була обізнана в тому, що потерпілі проживають одні, мають заощадження (отримують пенсію, здійснюють продаж алкогольних напоїв), необхідності і іншим, крім неї, обвинуваченим з метою придбання алкогольних напоїв прямувати разом з нею до будинку потерпілих не було, співучасники без дозволу власників в пізній вечірній час увірвались в будинок, перебували там певний час, що саме її дії створять їм умови безперешкодного входження в житло потерпілих.
За вище наведених обставин, апеляційний суд вважає, що перекваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченої ОСОБА_12 на ч.5 ст.27, ч.3 ст.186 КК України є вірною та належно вмотивованою, твердження прокурора в апеляційній скарзі про неправильність такої кваліфікації є необґрунтованими
Згідно з показань потерпілої ОСОБА_14 , дії обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були розпочаті як грабіж, оскільки на початковому його етапі застосоване до потерпілої ОСОБА_14 насильство полягало у зв`язуванні її рук, предметами, принесеними з собою, що не було небезпечним для її життя та здоров`я, однак після того як потерпіла намагалась втекти, вона повторно була зв`язана, та в її адресу висловлені погрози застосування насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, що свідчить про те, що дії обвинувачених в процесі вчинення злочину трансформувались в розбій.
У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_8 про те, що обвинуваченим ОСОБА_10 було вчинено грабіж, а не розбій, оскільки дії обвинуваченого під час вчинення злочину свідчать про те, що намір на вчинення злочину виник до моменту проникнення в житло, він особисто вчиняв дії, спрямовані на вилучення майна потерпілих, спільно з іншими співучасниками, під час якого скористався наслідками дій іншого співучасника, яким застосовувались погрози застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілої особи, що виключало супротив потерпілої та позбавило її можливості вжити заходи до самозахисту, повідомлення інших осіб про злочинців та вчинення ними на неї нападу.
Згідно вимог ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі засудженого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.
Вирішуючи питання призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд першої інстанції виходив з вимог ст.65 КК України, ступеню тяжкості вчиненого ними злочину, даних про їх особу та з врахуванням всіх обставин справи.
Викладені в апеляції прокурора доводи про те, що обвинуваченим призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених, не можна визнати обґрунтованими.
Суд першої інстанції у вироку в повній мірі врахував всі обставини вчинення злочину, взяв до уваги обставину, що обтяжує покарання обвинувачених вчинення злочину відносно особи похилого віку, а щодо ОСОБА_11 ще і рецидив злочину.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на безпідставність доводів прокурора вказаних в апеляційний скарзі, що суд першої інстанції не врахував ОСОБА_11 обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину.
Судом першої інстанції також у вироку було взято до уваги відсутність в обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 обставин, що пом`якшують їх покарання та наявність в обвинуваченого ОСОБА_11 обставини що пом`якшує його покарання це часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілій.
Обвинувачений ОСОБА_10 є особою молодого віку, по місцю проживання характеризується посередньо, раніше не судимий.
Обвинувачений ОСОБА_11 по місцю проживання характеризується посередньо, має малолітню дитину, є раніше судимим.
Обвинувачена ОСОБА_12 по місцю проживання характеризується посередньо, має на утриманні двох малолітніх дітей, є раніше не судимою.
Твердження в апеляційній скарзі прокурора про те, що обвинувачені характеризуються негативно, не мають постійного місця проживання, а обвинувачена ОСОБА_12 крім того, має схильність до зловживання спиртними напоями, вела бродячий образ життя є надуманими, будь-якими належними доказами в провадженні не підтверджені.
Таким чином, врахувавши ступінь тяжкості вчинених кожним із обвинувачених злочинів, обставини провадження, особи обвинувачених, роль кожного з них та відношення до вчиненого, обтяжуючі та пом`якшуючі покарання обставини, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що виправлення обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , якими вчинено особливо тяжкі злочини, не можливо без ізоляції від суспільства оскільки ОСОБА_10 вчинено два розбійних напади, ОСОБА_11 один, однак саме ним до потерпілої особи було застосовано погрози застосування насильства, а виправлення ОСОБА_12 можливо без ізоляції від суспільства на підставі ст.ст.75, 76 КК України оскільки, хоча нею і вчинено тяжкий злочин, однак вперше, активної ролі в його вчиненні вона не приймала, має на утриманні двох малолітніх дітей.
На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченим покарання є справедливим, співмірним вчиненому, достатнім та необхідним для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, підстави вважати таке покарання явно несправедливим відсутні.
Не обґрунтованими є доводи захисника про стягнення судом першої інстанції з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави 586 грн. 80 коп. як витрат за проведення експертизи по кримінальному провадженню. Так, згідно ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Оскільки факт проведення експертизи, вартість витрат підтверджена документально матеріалами кримінального провадження, рішення суду в цій частині є законним.
Питання стягнення з обвинувачених моральної та матеріальної шкоди за позовними заявами потерпілих вирішено з дотриманням вимог ст.ст.23, 1166, 1167 ЦК України.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та старшого прокурора Коростенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 17 листопада 2014 року без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді :