Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Пойди М.Ф.,
суддів:Бех М.О. і Кульбаби В.М.,
за участю прокурора Опанасюка О.В.,
захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6,
представника потерпілої ОСОБА_7,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 25 грудня 2014 року кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_8, ОСОБА_9 його захисника ОСОБА_6, потерпілої ОСОБА_10 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2014 року щодо ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2013 року засуджено

ОСОБА_11,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що судимості не мав,

та

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, такого, що судимості не мав,

кожного до покарання у виді позбавлення волі:

за ч. 2 ст. 146 КК України строком на 5 років;

за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 153 КК України - строком на 8 років;

за ч. 1 ст. 120 КК України - строком на 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_11 та ОСОБА_8 кожному призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, такого, що судимості не мав,

за ч. 2 ст. 146 КК України строком на 3 роки;

за ч. 1 ст. 396 КК України - строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Вироком вирішено долю речових доказів та судових витрат.

На відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_10 з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ухвалено стягнути по 150 000 грн. з ОСОБА_9 - 100 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2014 року вирок в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 396 КК України скасовано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року за відсутністю в його діянні складу злочину. Виключено з вироку посилання суду на призначення ОСОБА_9 покарання на підставі ст. 70 КК України. Ухвалено вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 146 КК України на 3 роки позбавлення волі. В решті вирок залишено без зміни.

Зі змінами, внесеними апеляційним судом, ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засуджено за те, що вони в період часу з 23 години 5 квітня до 2 години 6 квітня 2009 року за попередньою змовою, неподалік адміністративної будівлі Виноградівської філії «УкрСиббанку» на площі Миру №6 у м. Виноградів, умисно, незаконно позбавили ОСОБА_12 волі, а саме відкрито із застосуванням фізичного насильства, захопили ОСОБА_12, помістили її на заднє пасажирське сидіння салону легкового автомобіля марки «ВАЗ-2101» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, належного ОСОБА_9 та під керуванням останнього, всупереч волі потерпілої вивезли її за межі м. Виноградів на берег річки Тиса, де незаконно утримували протягом тривалого часу.

Крім цього, ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_13, перебуваючи на березі річки Тиса неподалік м. Виноградів, вчинили замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, із застосуванням та погрозою застосування фізичного насильства, незаконно примушували потерпілу ОСОБА_12, вступити з ними в статеві зносини неприроднім способом, на що потерпіла відмовилась. Не дивлячись на умовляння останньої припинити щодо неї неправомірні дії, ОСОБА_11, ОСОБА_13 почали умисно жорстоко поводитись з ОСОБА_12, що виразилось у застосуванні та погрозі застосування фізичного насильства, систематичному приниженні її людської гідності, зокрема у зухвалому та цинічному смиканні за волосся, погрозі утопленням її в річці Тиса. ОСОБА_11 та ОСОБА_8 свій злочинний намір довести до кінця не змогли з причин, що не залежали від їх волі, оскільки потерпіла ОСОБА_12 будучи доведена до відчаю, та перебуваючи в особливому психоемоційному стані, викликаному неправомірними діями засуджених щодо неї, намагаючись втекти від них та звільнившись, покінчила своє життя самогубством, стрибнувши в русло річки Тиса неподалік м. Виноградів. Такими діями ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_8 внаслідок жорстокого поводження, примушування до вчинення потерпілою ОСОБА_12 дій сексуального характеру та приниження її людської гідності, довели останню до самогубства.

Засудженим ОСОБА_11 злочини вчинено у стані алкогольного спʼяніння.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового та судового слідства, неправильну кваліфікацію його дій, просить скасувати судові рішення, його виправдати за відсутністю в його діях складу злочину.

Мотивуючи скаргу засуджений не заперечує факту перебування потерпілої з ним, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у ніч з 5 на 6 квітня 2009 року на березі річки Тиса, однак зазначає, що злочину щодо потерпілої не вчиняв, потерпілу волі не позбавляв й не ґвалтував її, оскільки будучи знайомою з ним з часів навчання в школі, вона за взаємною згодою пішла з ним та іншими засудженими відпочивати. Зазначає засуджений і про те, що висновки суду щодо його винуватості у доведенні потерпілої до самогубства спростовано матеріалами справи. Зокрема, засуджений твердить про те, що труп потерпілої було знайдено у мішку, череп знаходився окремо від інших залишків тіла, а до мішка був привʼязаний кусок арматури, що не відповідає висновкам суду щодо обставин за яких було вчинено злочин. Крім того, ОСОБА_8 зазначає про проведення на досудовому слідстві судово-психологічної експертизи особою, яка не мала права проводити таку експертизу. Твердить засуджений і про те, що вирок ґрунтується на суперечливих доказах, а також на таких, що були зібрані з істотними порушеннями вимог кримінально-процесульного законодавства. Також засуджений наводить доводи щодо відсутності в матеріалах справи даних, які свідчили б про його винуватість у вчиненні злочинів щодо ОСОБА_12 , отже вирок, на його думку, є незаконними, необґрунтованим та немотивованим, тобто таким, що не відповідає вимогам ст. 323 КПК України 1960 року. ОСОБА_8 у скарзі посилається й на те, що допущені місцевим судом порушення при постановленні вироку не було виправлено апеляційним судом, через що ухвала апеляційного суду також підлягає скасуванню.

У касаційній скарзі засудженого ОСОБА_9 зазначено про неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а звідси й про безпідставність його засудження. ОСОБА_9 зазначає, що у ніч з 5 на 6 квітня 2009 року був лише таксистом, та на прохання ОСОБА_11 відвіз його, ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на берег річки Тиси. При цьому ОСОБА_8 на руках заніс до нього в автомобіль ОСОБА_12, яка була у стані алкогольного спʼяніння та не противилась таким діям ОСОБА_8 й не галасувала. Інші доводи касаційної скарги, ОСОБА_9, щодо неповноти досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ідентичні тим, що зазначені в касаційній скарзі ОСОБА_8 За змістом касаційної скарги засуджений просить скасувати судові рішення щодо нього, закрити справу щодо нього за відсутністю в його діянні складу злочину.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_6 наводить аналогічні доводи і прохання.

Потерпіла ОСОБА_10 посилаючись на невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості вчинених ними злочинів та їх особам, внаслідок мʼякості, та на безпідставність виправдання апеляційним судом засудженого ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 396 КК України, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Мотивуючи скаргу потерпіла вказує, що суд при постановленні вироку та призначенні засудженим остаточного покарання на підставі ст. 70 КК України мав би застосувати принцип складання покарань, а не принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що вплинуло на мʼякість призначеного всім засудженим покарання. Зазначає також про те, що засудженому ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 146 КК України безпідставно не призначено максимальне, передбачене санкцією цієї статті покарання. Доводів на обґрунтування тверджень щодо незаконності виправдання ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 396 КК України потерпіла ОСОБА_10 не наводить.

Заслухавши доповідача, прокурора, який вважав судові рішення законними та обґрунтованими, захисника ОСОБА_6, який підтримав свою касаційну скаргу та касаційну скаргу ОСОБА_9, захисника ОСОБА_5, який вказав на незаконність судових рішень, представника потерпілої, який підтримав касаційну скаргу потерпілої, а касаційні скарги засуджених та захисника ОСОБА_6 просив залишити без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Ухвала апеляційного суду є рішенням щодо законності та обґрунтованості вироку, ухвали, постанови, що перевіряються в апеляційному порядку, і повинна відповідати тим самим вимогам, що і рішення суду першої інстанції, тобто бути законною й обґрунтованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 377 КПК України 1960 року. У ній мають бути наведені докладні мотиви постановленого рішення, усі доводи, що містяться в апеляції, мають бути проаналізовані та жоден з них не повинен залишитись без відповіді. У разі залишення апеляції без задоволення, в ухвалі мають бути зазначені підстави, через які її визнано необґрунтованою.

Однак, як вбачається зі справи, апеляційний суд при розгляді апеляцій скаржників на вирок цих вимог закону не дотримався.

Так, окрім доводів зазначених апеляційним судом в ухвалі, скаржники вказували й на інші, що залишились поза увагою апеляційного суду.

Захисник ОСОБА_6 у апеляційній скарзі твердив що предʼявлене органом досудового слідства ОСОБА_9 обвинувачення спростовано показаннями свідків та засуджених у судовому засіданні. Зокрема захисник вказував на те, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в судовому засіданні зазначали про добровільну згоду потерпілої ОСОБА_12 на те, щоб ОСОБА_8 на руках заніс її в салон автомобіля, що й було зроблено останнім. В апеляції ОСОБА_6 вказано й на те, що у справі не усунуто суперечності між даними протоколу огляду місця події та показаннями потерпілої ОСОБА_10 щодо одягу, який був на ОСОБА_12 в день зникнення. Твердив захисник у скарзі й про те, що у вироку невірно відображені показання свідків, які стверджували про невинуватість засуджених у вчиненні злочину.

Захисники ОСОБА_6 й ОСОБА_5 а також засуджені ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у своїх апеляційних скаргах зазначали про суперечливість висновків судово-психологічної експертизи даним щодо характеристик особи ОСОБА_12, наявним у протоколах допиту свідків й показанням останніх про її поведінку, у тому числі й даним, що вказані свідками ОСОБА_16 та ОСОБА_17 з приводу висловлювання ОСОБА_12 думки про її бажання покінчити життя самогубством. Вказані скаржники зазначали й про те, що стороні захисту безпідставно відмовлено у проведенні повторної посмертної судово-психологічної експертизи після встановлення в судовому засіданні факту неврахування експертом ОСОБА_18 показань свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 Також захисниками й засудженими ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в апеляційних скаргах наведено доводи про неможливість урахування висновку експерта №42-МК від 18 серпня 2010 року з наведенням відповідних причин щодо неможливості такого урахування. Вказувалось цими скаржниками на наявність суперечностей між показаннями неповнолітніх свідків - ОСОБА_19 та ОСОБА_20, які твердили, що знайшли мішок із кісточками, й даними протоколу огляду місця події та скелетованого трупу від 7 травня 2010 року. Обидва захисники й засуджений ОСОБА_11 твердили про безпідставність відмови у проведенні судово-генетичної експертизи на предмет належності волосся, вилученого з місця виявлення скелетованого трупу.

Також захисник ОСОБА_5 в своїй апеляції зазначав про неврахування судом показань свідків, наданих ними в судовому засіданні щодо стану спʼяніння ОСОБА_12, неправильне відображення у вироку показань свідка ОСОБА_15 про причини та умови перенесення ОСОБА_12 в автомобіль засудженим ОСОБА_8

В апеляційних скаргах ОСОБА_5 та засуджений ОСОБА_11 вказували, що предʼявлене останньому, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачення ґрунтується на показаннях, які вони дали під час адміністративного арешту й унаслідок застосування до них незаконних заходів, зокрема психологічного й фізичного тиску, внаслідок чого вони обмовили себе у вчиненні злочинів, які не вчиняли. Ці скаржники в апеляційних скаргах також зазначали про недотримання судом вимог ст. 374 КПК України 1960 року щодо обовʼязкового виконання вказівок суду апеляційної інстанції, зокрема ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2013 року в якій, окрім іншого, зазначено й про неналежне обґрунтування вини обвинувачених такими показаннями свідків, які спростовують предʼявлене ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення. ОСОБА_5 та ОСОБА_11 твердили також і про ігнорування судом вказівки апеляційного суду про необхідність ретельної перевірки та оцінки в сукупності з іншими доказами у справі висновків експертиз, на які суд послався у вироку, як на докази вини засуджених. Зокрема ці скаржники вказали, що новий вирок щодо всіх засуджених ґрунтується на тих доказах, які було визнано неналежними, або поставлено під сумнів апеляційним судом у його рішенні від 24 січня 2013 року.

Засуджений ОСОБА_11 наводив доводи й про те, що суд обґрунтовуючи доведеність вини засуджених за предʼявленим їм обвинуваченням безпідставно обґрунтував вирок доказами, наданими органами досудового розслідування, й не взяв до уваги показання засуджених, дані ними в судовому засіданні.

Засуджений ОСОБА_8 в своїй апеляції та доповненнях до неї, окрім доводів вказаних в ухвалі апеляційного суду, твердив про відсутність у справі доказів його вини у вчиненні злочинів, за які його засуджено, про істотні порушення вимог кримінально-процесуального законодавства під час проведення досудового слідства та при постановленні вироку. Вказував, що здобуті з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства досудовим слідством докази, суд не міг покласти в основу обвинувального вироку, а також про те, що суд у вироку неналежним чином спростував показання всіх засуджених в судовому засіданні щодо обставин події в ніч з 5 на 6 квітня 2009 року.

Всі скаржники вказували на незаконність, немотивованість та необґрунтованість вироку, його невідповідність вимогам ст.ст. 323, 334 КПК України 1960 року.

З огляду на це, усі зазначені в апеляціях доводи апеляційний суд повинен був ретельно вивчити, проаналізувати з урахуванням наявних у справі матеріалів із тим, щоб жоден не залишився без відповіді в апеляційній ухвалі. При цьому в зазначеній ухвалі необхідно було навести обґрунтовані міркування, які спростовують або підтверджують викладені в апеляціях доводи, і послатись на відповідні докази.

Проте, як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, в ній дослівно наведено мотивувальну частину вироку із зазначенням доказів вини засуджених, проте всіх доводів апеляційних скарг скаржників у ній не наведено, не проаналізовано і відповіді на них не дано. Апеляційний суд не сформулював в ухвалі належним чином висновки щодо обґрунтованості засудження ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_8, звівши їх до переліку доказів без будь-якої оцінки хоча б одного з них, фактично вдавшись до дублювання змісту вироку в ухвалі.

Отже, апеляції ОСОБА_11, ОСОБА_8 захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розглянуті не по суті, а зі змісту ухвали апеляційного суду неможливо зрозуміти, на підставі яких доказів вирок визнано законним і обґрунтованим.

У зв'язку з цим ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий апеляційний розгляд.

Якщо при новому розгляді справи суд дійде висновку про винуватість ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів за вказаних у вироку та ухвалі обставин, призначене їм покарання, не слід вважати м'яким.

При новому апеляційному розгляді кримінальної справи в апеляційному порядку суд, за необхідності провівши судове слідство, має ретельно перевірити зібрані у справі докази в їх сукупності, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку й прийняти належне рішення згідно з вимогами закону.

Керуючись ст. ст. 394, 396 КПК України 1960 року, п. 11 Розділу XI «Перехідних положень» КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційні скарги засуджених ОСОБА_8, ОСОБА_9, захисника ОСОБА_6, потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2014 року щодо ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

СУДДІ:

М.Ф. ПОЙДА М.О. БЕХ В.М. КУЛЬБАБА