У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Скотаря А.М.,

суддів за участю прокурора

Кузьменко О.Т., Канигіної Г.В., Саленка
І.В.,

розглянувши
в судовому засіданні в м.Києві 31 січня
2008 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на
постановлені щодо нього судові рішення,

в с т а н о
в и л а:

вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13
червня 2006 року засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше
судимого:

1).31.08.1984 р. за ст.ст.141 ч.2,
46-1 КК України на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою на 2 роки;

2). 31.05.1985 р. за ст.ст.229-6 ч.2,
43 КК України на 5 років позбавлення волі;

3). 19.05.1992 р. за ст.140 ч.3 КК
України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі;

4). 29.04.1996 р. за ст.142 ч.2 КК
України на 6 років позбавлення волі;

5). 22.05.2002 р. за ст.ст.391, 71 КК
України на 1 рік 2 місяці позбавлення волі,

-за ч.2
ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 3 роки;

-за ч.3
ст.135 КК України на 3 роки позбавлення волі, а на підставі ст.70 КК України за
сукупністю злочинів остаточно на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права
керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 780,20 грн. матеріальних
збитків та 30.000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 грудня 2006 року вирок змінено, виключено
застосування до ОСОБА_1 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати
транспортними засобами строком на 3 роки.

В решті вирок залишено без зміни.

За наведених у вироку обставин
ОСОБА_1 засуджено за те, що він 15 січня 2005 року о 18.00 год. не маючи посвідчення
водія і навиків керувати транспортними засобами, рухаючись по вул.Шмідта на
автомобілі ВАЗ-21093, який належить ОСОБА_3, порушив Правила дорожнього руху і
вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_4, залишив потерпілого в небезпеці і з місця
вчинення злочину зник. Внаслідок отриманих травм ОСОБА_4 помер у лікарні через
декілька днів.

У касаційній скарзі засуджений
ОСОБА_1 у зв”язку із неповнотою і однобічністю досудового й судового слідства,
невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним
застосуванням кримінального закону, порушенням вимог кримінально-процесуального
закону, у тому числі його права на захист, оскільки його апеляцію було
розглянуто у відсутність захисника, та суворістю призначеного покарання,
просить скасувати постановлені судові рішення і направити справу на нове
розслідування.

Заслухавши доповідача, прокурора,
який просив частково задовольнити касаційну скаргу, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Висновок про доведеність вини
ОСОБА_1 у вчиненні зазначених дій, незважаючи на невизнання ним вини, суд у
вироку обгрунтував дослідженими у судовому засіданні доказами, яким дав належну
оцінку, зокрема, показаннями самого ОСОБА_1 про те, що він своєчасно прийняв
міри до гальмування, а з місця дорожньо-транспортної пригоди поїхав, оскільки
його дружині необхідна була термінова медична допомога. У касаційній скарзі він
же зазначив, що поспішав у лікарню до матері. Вважає, що в даній ситуації винен
потерпілий.

Свідок ОСОБА_5, як очевидець,
розповів про обставини дорожньо-транспортної пригоди і підтвердив, що після
наїзду на ОСОБА_4 засуджений, не зупиняючись, втік з місця пригоди.

Свідок ОСОБА_6 на досудовому
слідстві, а також ОСОБА_7 показали, що після затримання автомобіля за
перевищення швидкості, яким керував ОСОБА_1, було виявлено побите лобове скло.
В салоні знаходилась його дружина без будь-яких тілесних ушкоджень, тобто ці
свідки спростовують версію ОСОБА_1 в тій частині, що з місця ДТП він втік для
надання термінової медичної допомоги своїй дружині.

При огляді автомобіля на ньому було
виявлено деформацію капоту у середній частині, тріщини лобового скла та
відсутність правого дзеркала.

Згідно з даними, які містяться у
висновках судово-технічних експертиз, ОСОБА_1 мав технічну можливість
попередити наїзд на пішохода екстреним гальмуванням із зупинкою автомобіля до
лінії руху пішохода.

Тому дані докази спростовують
посилання у касаційній скарзі засудженого про
винність у дорожньо-траспортній пригоді самого потерпілого ОСОБА_4

Як видно із матеріалів справи, на
досудовому слідстві і судом досліджені всі обставини, які могли мати значення
для правильного вирішення справи; порушень вимог кримінально-процесуального
закону, які тягнуть скасування чи зміну вироку, у тому числі й тих, які б були
пов”язані із порушенням права ОСОБА_1 на захист, перевіркою матеріалів справи
не виявлено. Докази, зібрані у справі, є належними, відповідають вимогам
допустимості, достатності і достовірності.

Доводи у касаційній скарзі ОСОБА_1
про розгляд його апеляції без участі захисника є безпідставними, оскільки, як
вбачається із справи, захисник, який приймав участь у розгляді справи судом
першої інстанції, після постановлення вироку апеляцію на нього не подавав.

У зв”язку з цим доводи у скарзі
ОСОБА_1 на однобічність і неповноту досудового й судового слідства у справі, на
істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, й зокрема, на
порушення його права на захист - необгрунтовані.

Таким чином, дії ОСОБА_1 за ч.2
ст.286 КК України України кваліфіковано вірно, а покарання призначене за цим
законом відповідно до вимог ст.65 КК України з урахуванням характеру і ступеня
суспільної небезпечності вчиненого, даних про його особу та обставин, що
пом”якшують і обтяжують покарання.

Разом з тим, суд без достатніх
підстав кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч.3 ст.135 КК України України.

Як вбачається із матеріалів справи,
смерть ОСОБА_4 настала через декілька днів від відкритої черепно-мозкової
травми з переломом кісток основи черепу, крововиливами під оболонку та в
речовину головного мозку, яка виникла внаслідок ДТП від дії тупих твердих
предметів, якими могли бути виступаючі частини рухаючогося транспортного засобу
чи при ударі об такі і стоять у прямому причинному зв”язку з настанням смерті
потерпілого.

Засуджений ОСОБА_1, здійснивши наїзд
на потерпілого, дійсно залишив його у небезпечному для життя стані, але смерть
ОСОБА_4 настала від отриманих в результаті ДТП несумісних з життям тяжких
тілесних ушкоджень. Тому причинного звязку між залишенням потерпілого у
небезпечному стані і настанням його смерті немає і скоєне не може бути
кваліфіковано за ч.3 ст.135 КК України.

Виходячи з наведеного, ненадання
ОСОБА_1 допомоги ОСОБА_4, який перебував в небезпечному для життя стані,
повинно бути кваліфіковано за ч.1 ст.135 КК України, а тому судові рішення в
цій частині підлягають зміні.

Керуючись ст.ст.394-396 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1
задовольнити частково, а вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська
від 13 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області
від 15 грудня 2006 року щодо нього змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_1 з ч.3
на ч.1 ст.135 КК України, призначити покарання на 2 роки позбавлення волі та
вважати його засудженим на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів,
передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, на 4 роки позбавлення волі

Судді:

Канигіна Г.В. Скотарь А.М. Кузьменко О.Т.