УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2008
року м.Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів:

головуючого Вотьканича Ф.А.,

суддів Стана І.В. і Лізанця П.М.,

за участю прокурора Фрицюк В.В., адвоката
ОСОБА_2 і засудженого ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому
засіданні кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок
Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня 2007 року, яким

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,уродженець і
мешканець АДРЕСА_1, громадянин України, судимий 20 січня 2006 року Ужгородським
міськрайонним судом за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки 2 місяці позбавлення
волі,

засуджений за ч.2 ст.185 КК України на 3
роки позбавлення волі, а за ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ст.69 КК
України, на 2 роки позбавлення волі;

На
підставі ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим остаточно до відбування ОСОБА_1
призначено 3 роки позбавлення волі.

На
підставі ст.70 КК України шляхом складання покарань, призначених за даним
вироком та вироком Ужгородського міськрайонного суду від 20 січня 2006 року,
остаточно до відбування ОСОБА_1 призначено 3 роки 4 місяці позбавлення
волі.

Запобіжний
захід щодо ОСОБА_1 до вступу вироку в
законну силу постановлено залишити попередній - взяття під варту, а строк
відбуванням покарання йому постановлено розпочати обчислювати з 10 листопада
2005 року. В строк відбутого покарання ОСОБА_1 зараховано три дні його
утримування під вартою з 21 березня по 24 березня 2005 року.

Питання
речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст.81 КПК України.

Як визнав
доведеним суд першої інстанції, ОСОБА_1 12 березня 2005 року біля 15 години
умисно, з корисливих мотивів проник через вхідні двері до будинку АДРЕСА_2,
належного ОСОБА_3, звідки таємно викрав телевізор вартістю 460 грн.,
спричинивши останній матеріальну шкоджу на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_1 17 березня 2005 року о 21 годині
повторно, умисно, відкрито з застосуванням насильства, що не є небезпечним для
життя та здоров'я потерпілого, на автобусній зупинці в с. Кам'яниця, 7
Ужгородського району, заволодів велосипедом марки «Десна» вартістю 125 грн.,
наручним годинником вартістю 25 грн. та зв'язкою ключів, належними ОСОБА_4, чим
спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 150 грн.

У апеляції засуджений ОСОБА_1, не оспорюючи доведеності
вини та правильності кваліфікації його дій за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК
України, просить пом'якшити призначене йому покарання.

Апеляцію ОСОБА_1 мотивує тим, що він вину визнав
повністю, у вчиненому розкаюється, відбув більшу частину покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
засудженого ОСОБА_1 і його захисника ОСОБА_2, які підтримали апеляцію і просять
пом'якшити призначене покарання, думку прокурора, який просить вирок суду
залишити без зміни, а апеляцію засудженого без задоволення, дослідивши
матеріали справи й обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що
апеляція задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо
фактичних обставин справи апелянтом не оспорюються, внаслідок чого вони
відповідно до вимог частини першої статті 365 Кримінально-процесуального
кодексу України апеляційним судом не перевірялись.

Винність ОСОБА_1 у
вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується зібраними у справі
доказами, яким суд дав належну оцінку після дослідження їх у судовому слідстві.

Всебічно і повно
дослідивши матеріали справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_1 в таємному
викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у приміщення та у відкритому
викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для
життя чи здоров'я потерпілого і правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст.185 і
ч.2 ст.186 КК України.

Твердження
засудженого ОСОБА_1 в апеляції про суворість призначеного йому покарання, є
необгрунтованим.

Призначаючи
покарання засудженому ОСОБА_1 суд в повній мірі врахував обставини справи та
дані про його особу, застосувавши до нього ст.69 КК України, з призначенням
йому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.186 КК
України.

Отже, покарання засудженому ОСОБА_1 призначено
у відповідності до вимог закону і є справедливим. Підстав для зміни вироку і призначення йому більш
м'якого покарання, судова колегія не вбачає.

Разом
з тим, судова колегія вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_1 за
сукупністю злочинів, суд першої інстанції в резолютивній частині вироку
помилково не вказав «частину 1» статті
70 КК України, на підставі якої призначено покарання.

Аналогічну помилку
суд допустив і при складанні покарань за даним вироком та за вироком
Ужгородського міськрайонного суду від 20 січня 2006 року.

Зокрема, при
призначенні кінцевого покарання ОСОБА_1, суд правильно застосувавши принцип
часткового складання покарань на підставі ст.70 КК України, помилково не вказав
в резолютитвній частині вироку «частину 4» зазначеної статті.

Відповідно до вимог
ч.4 ст.70 КК України в строк покарання остаточно призначеного за сукупністю
злочинів, зараховується покарання відбуте повністю або частково за попереднім
вироком, за правилами передбаченими в статті 72 КК України.

Суд першої
інстанції при призначенні остаточного покарання ОСОБА_1 хоч і не вказав про
зарахування у відбуте покарання - покарання частково відбуте за попереднім
вироком, однак зазначивши в резолютивній частині вироку про те, що строк
відбуття покарання ОСОБА_1 слід обчислювати з моменту його затримання за
попереднім вироком - 10.11.2005 року, фактично дотримав вимоги ч.4 ст.70 КК
України.

Керуючись ст.ст.365, 366 КПК України, апеляційний суд ,-

У х в а л и в :

Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня
2007 року відносно ОСОБА_1 залишити без зміни, а його апеляцію - без задоволення.

В резолютивній частині вироку суду уточнити, що ОСОБА_1
покарання за сукупністю злочинів призначено на підставі частини 1 ст.70
КК України, а кінцеве покарання - на підставі частини 4 ст.70 КК
України.

Головуючий

Судді: