Справа № 751/1635/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/469/2015
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, які зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0006894 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 квітня 2015 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Ладан Прилуцького району Чернігівської області, громадянки України, з середньо - технічною освітою, не працюючої, одруженої, яка зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

З участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 квітня 2015 року ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України з призначенням покарання у виді 80 (восьмидесяти) годин громадських робіт.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 121,92 гривні в рахунок відшкодування матеріальної та 1000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Захисник ОСОБА_6 не погодилась з рішенням суду першої інстанції та звернулася з апеляційною скарго в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , в якій просить вирок скасувати та кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрити, а цивільний позов потерпілої залишити без розгляду.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що визначаючи міру покарання обвинуваченій у виді 80 годин громадських робіт, суд не вмотивував, чому не вбачає підстав для призначення іншого більш м`якого виду покарання, наприклад, у виді штрафу. Крім того, зазначає про те, що ч. 2 ст. 56 КК України визначено, що громадські роботи встановлюються на строк від шести десяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більше як чотири години на день, однак, суд не вмотивував, чому визначив обвинуваченій покарання саме у виді 80 годин громадських робіт. Вважає, що в даному випадку можливо було би призначити більш м`яке покарання.

Вказує на те, що відповідальність за ч. 1 ст. 125 КК України настає лише за умисне нанесення легких тілесних ушкоджень, а у судовому засіданні ОСОБА_7 пояснювала, що схопила палицю лише після того, як потерпіла почала її бити тазиком по голові, а тому умислу спричиняти потерпілій тілесні ушкодження у неї не було, так як вона лише намагалась захистити себе від протиправних дій потерпілої. Зазначає і про те, що якщо і нанесла удар по руці ОСОБА_10 , то лише через необережність, оскільки не могла передбачити, що потерпіла підставить під удар руку та не могла передбачити наслідків.

Звертає увагу на те, що в тому разі, якщо припустити, що ОСОБА_7 умисно спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_10 , то необхідно взяти до уваги, що вона діяла в стані необхідної оборони, а дії вчинені в такому стані не можуть бути підставою для притягнення до кримінальної відповідальності. Наголошує на тому, що суд спотворив показання свідка ОСОБА_11 , який показав, що бачив, як ОСОБА_10 била мискою обвинувачену, та безпідставно не взяв їх до уваги. Крім того, вказує на те, що суд не надав належної оцінки показанням потерпілої та її доньки, які мали суттєві розбіжності, а потерпіла неодноразово змінювала свої показання, при цьому, її показання в судовому засіданні відрізнялись від її показань під час досудового розслідування.

Стверджує про те, що у судовому засіданні не було доведено суб`єктивної сторони злочину, тому в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а тому кримінальне провадження щодо обвинуваченої підлягає закриттю, а цивільний позов залишенню без розгляду на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України.

Не погодившись з апеляційною скаргою, прокурор подав заперечення, в якому просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 квітня 2015 року без зміни. Вказує на те, що умисне нанесення обвинуваченою тілесних ушкоджень потерпілій підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту. Звертає увагу на те, що твердження захисника про те, що ОСОБА_7 діяла в стані необхідної оборони спростовується показаннями свідків та зібраними стороною обвинувачення у кримінальному провадженні доказами. При цьому, призначене судом покарання, відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та особі засудженої, і за своїм розміром є справедливим.

Як встановив суд, 14.12.2014 року, приблизно о 13 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 18/1 по вулиці Лесі Українки в місті Чернігові, діючи умисно, нанесла щонайменше один удар дерев`яною палицею ОСОБА_10 , чим згідно висновку експерта № 1157 від 16.12.2014 року, спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді синця та забиття м`яких тканин правої верхньої кінцівки які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я.

Заслухавши доповідача, потерпілу ОСОБА_10 , яка не погодилась з апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , просила залишити її без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 квітня 2015 року без зміни, міркування прокурора, який не погодився з апеляційною скаргою захисника, вважав рішення суду законним та обґрунтованим та просив вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не знаходить.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, суд має право вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, за який її засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку.

Так, згідно показань обвинуваченої ОСОБА_7 , остання вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не визнала та показала, що 14 грудня 2014 року із вікна своєї кухні вона побачила, як ОСОБА_10 із свого подвір`я вигрібала сміття на прохід, яким вона користується. Вона вийшла та спитала в ОСОБА_10 , до яких пір вона буде їй тріпати нерви та попросила, щоб та визвала свого чоловіка. Після цього, підійшла до дзвінка на дверях приміщення ОСОБА_10 і почала дзвонити. З ОСОБА_10 вона стояла обличчям до обличчя, коли потерпіла вдарила її мискою, вона взяла метрову дерев`яну палку та замахнувшись, різко ударила зо три рази по мисці. Категорично заперечила, що удари наносила по руці. Зазначила, що від ударів миска розбилась, а чи вдарила вона ОСОБА_10 по руці не знає, однак, не виключає такої можливості, оскільки в цей час вона не могла думати про наслідки. Коли вибігла дочка потерпілої ОСОБА_12 , то вона стояла з палкою, при цьому не заперечує, що і при дочці потерпілої вона могла нанести удар ОСОБА_10 . Цивільний позов потерпілої не визнала.

Спростовуючи доводи обвинуваченої ОСОБА_7 про відсутність у її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та про те, що вона наносила удари лише по мисці і не могла передбачити наслідків від своїх дій, при цьому не виключає, що могла вдарити потерпілу і по руці, суд послався на докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, які є допустимими і підстав сумніватися у їх достовірності у кримінальному провадженні не встановлено.

З показань потерпілої ОСОБА_10 вбачається, що 14 грудня 2014 року вона винесла на вулицю мокру білизну, а коли поверталась, то ОСОБА_7 вибігла із дерев`яною, метровою та товстою палкою, ображаючи її словами почала бити. В цей час вона стояла спиною до дверей, а ОСОБА_7 не давала їй можливості відкрити замок та зайти в дім. Боячись, що ОСОБА_7 вдарить її по голові, вона закривалась мискою, яка була у лівій руці, кричала та боком хилилася ближче до своїх дверей, щоб зайти додому. ОСОБА_7 спрямовано наносила удари по правій руці. Вказала, що не може сказати точну кількість нанесених їй ударів, однак впевнена, що їх було більше п`яти, оскільки миска була розтрощена з третього удару. Після того, як вийшла її дочка, вони забігли додому, а ОСОБА_7 ще стукала палицею в двері. Не заперечує, що до цього випадку у них виникали словесні конфлікти, але до фізичного насильства ніколи не доходило. Такими діями ОСОБА_7 завдала їй матеріальної та моральної шкоди, яку просить відшкодувати в повному обсязі.

Такі показання потерпілої повністю узгоджуються з показаннями свідків у кримінальному провадженні.

Так, свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні в суді першої інстанції показала, що вона є дочкою потерпілої ОСОБА_10 14 грудня 2014 року вона була вдома, коли почула крики сусідки та матері, вибігла на поріг, двері в цей час були відкриті. На порозі стояла мама спиною до дверей, тримала у руках миску, якою закривалась від обвинуваченої. ОСОБА_7 стояла з палкою обличчям до мами, при цьому, кликала її батька. Зазначила, що бачила, як обвинувачена один раз вдарила по мисці, якою закривалась мама, потім вдарила один раз маму по правій руці, а потім ще два рази нанесла удари по мисці, яка розбилась. Зазначила, що попереджала обвинувачену про те, що викличе міліцію, на що остання не відреагувала. Все закінчилось після того, як вона забрала маму додому, але ОСОБА_7 після цього ще один раз ударила по дверях. Вказала на те, що після інциденту мати нервувала, ходила в лікарню. Зауважила, що до цього часу з боку сусідки були лишень словесні образи, на які вони намагались не звертати уваги.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що 14 грудня 2014 року почувши крики, вибіг на вулицю та побачив, як ОСОБА_10 била мискою ОСОБА_7 , яка стояла. Коли приїхали працівники міліції та запитали чи він син ОСОБА_7 , він сказав що ні. На запитання працівників міліції сказав, що він нічого не бачив.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в тій частині, що суд спотворив показання вищевказаного свідка.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд, відповідно до роз`яснень пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», з показань обвинуваченої, потерпілої та свідків, в тому числі і свідка ОСОБА_11 вірно навів лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини.

Відповідно до звукозапису судового засідання, свідок ОСОБА_11 плутався у своїх показаннях, на одні і ті самі запитання давав різні відповіді. Крім того, свідок зазначив про те, що 14 грудня 2014 року працівнику патрульної служби він вказав на те, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 відбувся звичайний конфлікт, як завжди. В подальшому вказав, що приблизно через кілька тижнів до нього приходив працівник міліції, який питав у нього, чи йому щось відомо з приводу конфлікту між обвинуваченою та потерпілою, який відбувся кілька днів тому, на що він відповів, що йому нічого невідомо. Вказав на те, що підписав документ, про те, що він нічого не бачив. На запитання головуючого показав, що не уточняв у дільничного з приводу якого саме конфлікту він задає йому питання. При цьому, свідок неодноразово вказував на те, що не хоче втручатись у взаємовідносини між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначила, що свідком подій 14 грудня 2014 року вона не була.

Колегія суддів вважає, що суд дав вірну юридичну оцінку показанням потерпілої та вказаних свідків, з урахуванням того, що вони попереджались про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань.

На думку колегії суддів, висновки суду в тій частині, що показання потерпілої та свідка ОСОБА_13 можна вважати достовірним та допустимим доказом у кримінальному провадженні, є вірними та обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_13 давали детальні та послідовні показання, які ними не змінювались, як на це вказує у своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , та повністю узгоджуються між собою, доповнюючи одне одного та утворюючи цілісну картину інциденту. При цьому, стверджуючи про суперечливість показань вказаного свідка та потерпілої, а також про суттєву зміну останньою показань в суді в порівнянні з тими, що давались нею в ході досудового розслідування, захисник не дала аналізу зазначеним свідченням, що свідчить про голослівність вказаних доводів.

На переконання колегії суддів, під час провадження судового розгляду кримінального провадження, суд, відповідно до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, дотримався засад об`єктивності та неупередженості, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, у судовому засіданні за клопотанням захисника ОСОБА_6 були допитані два свідки, один з яких взагалі нічого не зміг повідомити з приводу подій 14 грудня 2014 року. Було досліджено відеофайл, який за словами обвинуваченої ОСОБА_7 створено її сином, на якому зображена потерпіла ОСОБА_10 , яка спілкується із особою, що знімає відео. Однак, зафіксована подія не відноситься до події 14 грудня 2014 року, яка є предметом даного судового розгляду.

При цьому, відповідно до вимог ст. 94 КК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив показання кожного зі свідків, потерпілої та обвинуваченої з точки зору належності, допустимості і достовірності.

Крім вищевикладених показань, вина обвинуваченої ОСОБА_15 повністю підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.

Зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту від 13 січня 2015 року за участю потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , в ході якого потерпіла розповіла про обставини події, вказала розташування її та обвинуваченої та показала, як вона закривалась мискою та як ОСОБА_7 наносила удари палкою, що відображено у фототаблиці до протоколу даної слідчої дії.

Висновком експерта № 1157 від 16 грудня 2014 року встановлено, що у ОСОБА_10 мається тілесне ушкодження у вигляді синця та забиття м`яких тканин правої верхньої кінцівки, котре виникло від дії тупого предмету по механізму удару та тиснення, в тому числі, могло утворитися і в результаті нанесення ударів рукою, ногою з боку сторонньої особи і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я. Тілесне ушкодження, виявлене у ОСОБА_10 , по давності утворення, може відповідати даті 14.12.2014 року, як на це вказано в постанові про призначення експертизи. Не виключена можливість, що тілесне ушкодження, виявлене у ОСОБА_10 , могло утворитися за обставин, вказаних потерпілою при проведенні судово-медичної експертизи. Виходячи з кількості зовнішніх ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , їх характеру та розташування, можна припустити, що вона могла піддаватися впливу, як мінімум 1 (однієї) травмуючої дії. Приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесного ушкодження, виявленого у ОСОБА_10 , утворення його при падінні з висоти власного зросту на площину, в тому числі і при попередньому наданні тілу прискорення, вважає, не можливим.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що твердження апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що навіть якщо ОСОБА_7 і спричинила тілесне ушкодження потерпілій, вона не мала на це умислу, а тому не повинна нести кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 125 КК України, яка передбачає наявність умислу на спричинення тілесних ушкоджень, є неспроможними та такими, що не підтверджуються здобутими у кримінальному провадженні доказами.

З показань потерпілої ОСОБА_10 вбачається, що обвинувачена тримала в руках довгу дерев`яну палку та використовувала її для нанесення ударів, що не заперечується і обвинуваченою ОСОБА_7 , тобто предмет який є засобом для нанесення ударів і даному випадку є небезпечним для життя та здоров`я особи по відношенні до якої його застосовано. Крім того, потерпіла вказує на те, що мискою вона закривалась від ударів обвинуваченої, отже удари ОСОБА_7 були цілеспрямованими, а миска була лишень перешкодою.

Таким чином, ОСОБА_7 , беручи до рук такий предмет, як довга дерев`яна палка, мала припускати тяжкість наслідків, що можуть наступити від її дій. Отже, такі дії обвинуваченої, колегія суддів розцінює, саме як умисні та направлені на спричинення тілесного ушкодження потерпілій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на мотивувальну частину апеляційної скарги захисника, в якій вона спочатку зазначає, що ОСОБА_7 спричинила тілесне ушкодження потерпілій не маючи на це умислу, а в подальшому зазначає, що вона діяла в межах необхідної оборони, при цьому, залишаючи поза увагою, що у ОСОБА_10 в руках була лише миска, а ОСОБА_7 тримала в руках довгу дерев`яну палку. При цьому захисник так і не визначилась щодо суб`єктивної сторони даного кримінального правопорушення, спричинення тілесних ушкоджень необережно при необхідній обороні не можливо , оскільки такі дії передбачають умисну форму вини.

За таких підстав, вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, повністю доведена та її діяння вірно кваліфіковано судом за частиною першою статті 125 КК України, як спричинення умисних легких тілесних ушкоджень.

Міру покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд обрав у відповідності до вимог ст. 65 КК України, у межах санкції інкримінуємої статті, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії невеликої тяжкості, сукупності обставин провадження, особи винної, яка раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, позитивно характеризується за місцем проживання, не працює, а також те, що потерпіла своєю поведінкою спровокувала конфлікт. При цьому, врахував відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин.

Безпідставними, колегія суддів вважає і твердження захисника про те, що суд належним чином не обґрунтував, чому саме такий вид покарання обрав та чому обвинувачена повинна відбути саме 80 годин громадських робіт.

Відповідно до частини другої статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, застосовуючи покарання, суд має на меті покарати винного, що необхідно для захисту суспільства і для задоволення почуття обурення і справедливості потерпілого, його близьких та суспільства в цілому.

Так, санкція частини першої статті 125 Кримінального кодексу України передбачає покарання у виді штрафу , громадських робіт, або виправних робіт.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції вірно врахував, що обвинувачена не працює, даних про наявність в неї доходів немає, а отже призначення їй покарання у виді штрафу може постановити останню у скрутне матеріальне становище, оскільки за вироком суду вона має відшкодувати потерпілій і завдані матеріальну та моральну шкоду, окрім того призначення вказаного покарання за відсутності доходів може унеможливити його виконання судом.

Відповідно до ч.1 ст. 57 КК України виправні роботи відбуваються за місцем роботи, а тому за відсутності такого, призначення даного виду покарання є неможливим.

Громадські роботи, відповідно до ч.2 ст. 56 КК України встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більше як чотири години на день.

Отже, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про призначення покарання обвинуваченій саме у виді громадських робіт. Визначаючи термін відбуття призначеного покарання, суд прийняв до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченої, і прийшов до висновку, про можливість визначення їй покарання на строк 80 годин, що є наближеним до мінімальної межі визначеної загальною частиною кримінального закону та буде відповідати ступеню вини обвинуваченої.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно та детально дослідив обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, дотримуючись принципів справедливості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 обґрунтоване покарання, яке зміні в бік пом`якшення не підлягає.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника в частині вирішення судом позовних вимог потерпілої.

Відповідно до вимог ст. 128 КПК України , особа якій кримінальним правопорушенням завдано матеріальної або /та моральної шкоди має право під час кримінального провадження заявити до обвинуваченого позов про її відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особі якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Статтею 23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправної поведінкою щодо неї, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації .

Згідно з п.п. 6,7,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 25.01.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» слідує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За змістом ст. 440-1 ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні питання про відшкодування потерпілій моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину, тривалість та характер моральних страждань, що зазнала остання в зв`язку з заподіянням їй тілесних ушкоджень та прийшов до правильного висновку про необхідність часткового задоволення її позовних вимог.

Виходячи із вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні питання про позовні вимоги потерпілої, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 128 КПК України та ст. ст. 1166 1168 ЦК України, а тому приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника про необхідність залишення позову потерпілої без розгляду, на підставі ч.3 ст. 129 КПК України, так як судом першої інстанції виправдувальний вирок не ухвалювався.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування ухваленого щодо обвинувачених судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18