Ухвала

іменем україни

02 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_7,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_8,

за участю прокурора ОСОБА_9,

виправданого ОСОБА_1,

розглянула у судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 03 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2013 року,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що в силу ст. 89 КК не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 192 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 грн.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_1 звільнено від покарання за ч. 2 ст. 192 КК у зв'язку із закінченням строків давності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів у кримінальній справі.

За вироком суду, ОСОБА_1 12 квітня 1998 року за договором позики передав у борг ОСОБА_2 3 500 грн, які останній вчасно не повернув.

За рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 1998 року ОСОБА_4 повинен був відшкодувати ОСОБА_1 за вказаним договором з урахуванням інфляції 4 200 грн, на що останній погодився та добровільно до набрання рішенням законної сили, повернув борг ОСОБА_1 3 771,99 грн. Повернення боргу відбулося в повному обсязі шляхом відрахування в жовтні 1998 року вищевказаної суми із грошової допомоги при звільненні ОСОБА_2, а також з урахуванням раніше утриманих 328,01 грн з грошового забезпечення останнього на користь ОСОБА_1

Однак, 18 липня 2000 року ОСОБА_1 з метою заволодіння майном ОСОБА_2, звернувся із заявою до Івано-Франківського міського суду та повідомивши завідомо неправдиві дані про невиконання вищевказаного рішення суду, просив видати виконавчого листа. Отримавши відмову у видачі виконавчого листа, ОСОБА_1, вступив у злочинну змову з невстановленою слідством особою, яка, діючи на його користь, шляхом введення в оману посадових осіб Івано-Франківського міського суду, 09 серпня 2001 року незаконно виготовила та в порушення встановленого порядку, без належної реєстрації, передала дублікат виконавчого листа рішення суду від 22 вересня 1998 року ОСОБА_1 Цей дублікат ОСОБА_1 надав до Державної виконавчої служби та повідомив державному виконавцю ОСОБА_5 про невиконання судового рішення.

На підставі отриманого дублікату виконавчого листа та усного звернення ОСОБА_1 15 серпня 2001 року державним виконавцем до відділення Державного Ощадного банку було направлено для виконання дублікат виконавчого листа від 09 серпня 2001 року по цивільній справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 4 200 грн.

З вересня 2001 року по травень 2004 року відділенням Державного Ощадного банку з ОСОБА_2 було утримано та перераховано на рахунок ОСОБА_1 3 592,15 грн, якими останній заволодів шляхом обману, заподіявши потерпілому майнової шкоди у великих розмірах.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 03 грудня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальну справу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в діях останнього складу злочину.

У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд у зв'язку з порушенням вимог кримінально-процесуального закону. За доводами скарги, прокурор посилається на те, що усупереч вимогам ст. 399 КПК 1960 року апеляційний суд при повторному розгляді справи не дотримався вказівки касаційного суду, яка є обов'язковою, а свій висновок про відсутність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому злочину обґрунтував лише показаннями самого ОСОБА_1, не надавши при цьому жодної оцінки доказам, якими обґрунтовувалась вина останнього. Вказує, що ухвала апеляційного суду належним чином не мотивована у зв'язку з чим не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку касаційної скарги, пояснення виправданого ОСОБА_1, який заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 399 КПК 1960 року вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.

Як убачається з матеріалів справи, вирок місцевого суду від 30 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_1 ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 29 січня 2014 року було скасовано, а кримінальну справу закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 192 КК.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до касаційного суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2014 року ухвалу апеляційного суду було скасовано.

Підставою для скасування рішення було неправильне застосування кримінального закону судом апеляційної інстанції, оскільки, як зазначив суд касаційної інстанції, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи вказували на те, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на повторне незаконне отримання суми коштів, зазначеної у рішенні суду від 22 вересня1998 року.

Однак, усупереч вимогам статей 399, 377 КПК 1960 року апеляційний суд знехтував вказівками касаційного суду і, розглядаючи справу в апеляційному порядку, свої висновки в ухвалі знову належним чином не мотивував. При цьому в основу своїх висновків щодо відсутності у діях ОСОБА_1 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 192 КК апеляційний суд поклав лише заяви самого ОСОБА_1 про те, що він не мав умислу на незаконне заволодіння майном потерпілого, посилаючись нібито на усну домовленість з останнім про повернення йому суми боргу двома частинами, кожна з яких становить 4 200 грн.

При цьому, не погодившись з оцінкою доказів наданою судом першої інстанції, апеляційний суд сам безпосередньо всіх доказів обвинувачення не дослідив, але надав їм протилежну оцінку, на підставі чого дійшов передчасного висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 192 КК.

Так, констатуючи неповноту слідства в суді першої інстанції, апеляційний суд не вжив процесуальних заходів для її усунення і, не допитавши свідків, допит яких був визнаний обов'язковим, прийняв остаточне рішення по справі, що свідчить про формальний та поверховий її розгляд.

Крім того, незрозумілими є твердження в ухвалі про порушення судом першої інстанції вимог ст. 306 КПК 1960 року та мотивування необхідності визнання окремих показань свідків обвинувачення недопустимими доказами, із посиланням на те, що з моменту дачі цих показань на досудовому слідстві минуло понад 7 років.

Також апеляційний суд не надав ніякої оцінки показанням потерпілого ОСОБА_2, який категорично заперечував наявність будь-яких усних домовленостей з ОСОБА_1 про відшкодування боргу у подвійному розмірі та наполягав, що свої забов'язання за рішенням суду від 22 вересня 1998 року він виконав добровільно і повністю у жовтні 1998 року. Однак, у вересні 2001 року, дізнавшись про утримання з його пенсії коштів на користь ОСОБА_1 по виконавчому листу за рішенням суду, звернувся із відповідною заявою в міліцію. Після цього, на його рахунок почали надходити грошові поступлення, які перевищували пенсійні нарахування. Вважає, що ці кошти йому повернув саме ОСОБА_1

Що стосується висновку апеляційного суду про відсутність у діях ОСОБА_1 об'єктивної сторони складу інкримінованого йому злочину, зважаючи на факт звернення засудженого з законною вимогою до районного суду про видачу дублікату виконавчого листа та відмова державного виконавця у відкритті виконавчого провадження з формальних підстав (у зв'язку з відсутністю заяви стягувача), а також прохання ОСОБА_1 про зупинення виконання вироку від 11 грудня 2007 року в частині цивільного позову, то вони, на думку колегії суддів, не дають підстави вважати, що кошти, які були перераховані в примусовому порядку через органи виконавчої служби з пенсійного рахунку ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 є такими, що не вилучались від ОСОБА_2

Наведене свідчить про те, що під час нового апеляційного розгляду суд не дотримався вимог статей 377, 399 КПК 1960 року, не врахував підстав скасування попередньої ухвали, не виконав вказівок касаційного суду щодо неправильного застосування кримінального закону апеляційним судом та не навів обґрунтованих мотивів прийнятого рішення.

Невиконання вимог вищезазначених статей є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону і відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 398 цього Кодексу є підставою для скасування ухвали апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд, під час якого суду необхідно повною мірою врахувати та виконати вказівки касаційного суду і розглянути справу з дотриманням вимог чинного законодавства, з обов'язковим проведенням судового слідства, під час якого ретельно перевірити всі докази обвинувачення, дати їм належну оцінку та постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції - задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 03 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_7 ОСОБА_6 ОСОБА_8