Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Справа № 490/2973/15-к
Провадження № 1-кп/490/323/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
6 липня 2015 року
Центральний районний суд міста Миколаєва
У складі : головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Лозоватка Первомайського району Миколаївської області, є українцем, громадянином України, одруженим, має доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здобув середню освіту, працює оператором котельної ПВХ, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не скоював злочинів та не судився
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 407 Кримінального Кодексу України, -
В С Т А Н О В И В :
Органами досудового розслідування та державним обвинуваченням ОСОБА_4 звинувачено у тому, що він вчинив злочин за таких обставин.
Відповідно до ст. 4 ч. 8, ст. 5 ч .1, ст. 10, 11, ст. 22 ч. 3 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Указу ВО Президента України від 17.03.2014 року "Про часткову мобілізацію", затвердженого Верховною Радою України № 1126 - VII, ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", [він] був призваний у зв`язку з мобілізацією до лав Збройних Сил України 20 березня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по стройовій частині №64 від 20 березня 2014 року [він] зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду командир гармати 2-го розрахунку 1 гаубичної батареї військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Будучі військовослужбовцем, молодший сержант ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 3, п. 8 ст. 6, п. 2 ст. 23, п. 3 ст. 24 Закону України " Про військовий обов`язок і військову службу" був зобов`язаний:
-свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
-беззастережно виконувати накази командирів (начальників);
-виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліні;
-виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями інструкціями;
- неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому начальникові;
-сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальник), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України;
-вважатися таким, що виконує обов`язок з військової служби знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядником (розкладом занять);
-дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
Разом с тим, молодший сержант ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог вище зазначених нормативних актів, підозрюється у вчиненні умисного військового злочину проти встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин:
22 серпня 2014 року молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем служби за мобілізацією діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, в період проходження військової служби та будучи придатним для проходження військової служби, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від військової служби о 08:00 самовільно, без дозволу командування залишив місце служби - військову частину польова пошта В НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В період часу з 22 серпня 2014 року по 23 березня 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби, перебував за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 8 год. 00 хв. 23 березня 2015 року, тривалістю понад місяць.
23.03.2015 року молодший сержант ОСОБА_4 припинив ухилятися від військової служби, повернувшись до місця розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Таким чином, молодший сержант ОСОБА_7 , обвинувачується в тому, що являючись військовослужбовцем служби за мобілізацією та проходячи ії на посаді командир гармати 2-го розрахунку 1 гаубичної батареї військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 р-ні, АДРЕСА_2 , діючи з порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16, 37, 40, 59, 127, 128, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 3, ст. 23, ст. 24 Закону України " Про військовий обов`язок і військову службу, ст. 4 ч. 3 п. 8, ст. 5 ч .1, ст. 22 ч. 3 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Указу ВО Президента України від 17.03.2014 року "Про часткову мобілізацію", затвердженого Верховною Радою України № 1126 - VII, п. п. 4, 7, 12, 122 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 р., 22 серпня 2014 року близько 8 год. 00 хв., діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від несення обов`язків військової служби, вчинив нез`явлення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в Центральному р-ні АДРЕСА_2 , без поважних на те причин та ухилився від несення обов`язків військової служби до 23 березня 2015 року проводячи час за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 не пов`язуючи з виконанням обов`язків військової служби, тобто тривалістю понад місяць, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 кримінального Кодексу України.
Дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування та прокурором кваліфіковані за частиною 3 статті 407 КК України.

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений зазначив, що свою вину у вчиненні злочину визнає, усвідомлює, що вчинив неправильно, перебуваючи поза місцем розташування військової частини.
При цьому він пояснював, що пішов до лав Збройних Сил України добровільно, в подальшому був призваний за мобілізацією та проходив військову службу на посаді командира гармати 2-го розрахунку 1 гаубичної батареї військової частини п/п В НОМЕР_2 . Під час проходження служби був направлений до району проведення антитерористичної операції, де виконував бойові завдання, зокрема, на кордоні з Російською Федерацією, в районі пос. Гранитне та у інших небезпечних та відповідальних ділянках.
Зрештою, у серпні 2014 року разом з військовою частиною вийшов з району проведення антитерористичної операції, вивівши з цього району ввірену йому гармату, та повернувся до розташування військової частини за адресою: АДРЕСА_2 .
Приблизно 12 серпня 2014 року йому була надана /за словами обвинуваченого/ відпустка тривалістю 10 діб - до 22 серпня 2014 року, після чого він покинув територію військової частини.
У березні 2014 року йому зателефонували та повідомили про необхідність з`явитись до частини для демобілізації. Коли він 23 березня 2015 року з`явився у розташування частини, йому повідомили, що відносно його порушена кримінальна справа, та порадили звернутись до прокуратури, що ним й було зроблене.
Спираючись про таке, обвинувачений просив суд не призначати йому суворе покарання.
Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження вважав вину обвинуваченого у вчиненні злочину - доведеною, кваліфікацію його дій - вірною, та просив суд визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 407 Кримінального Кодексу України, та призначити йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі; на підставі статті 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк в 1 рік та поклавши на його обов`язок повідомляти відповідні органи про зміну місця свого проживання, роботи або навчання.

Оцінюючи пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення, суд виходе з вимог статті 337 КПК України, відповідно до якої, зокрема, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту; суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Така оцінка пред`явленого обвинувачення та наданих сторонами доказів призводить до такого.
І......З залученої до матеріалів кримінального провадження витягу з військового квитка ОСОБА_8 вбачається, що 23 березня 2014 року на підставі Указу в.о. Президента України № 308 від 17 березня 2014 року він був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період; наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 66 від 23 березня 2014 року він був зарахований до списків особового складу військової частини.
З позначок у тому ж витязі вбачається, що 2 квітня 2015 року на підставі Указу Президента України № 15/2015 він був демобілізований у запас.
Отже, протягом періоду з 23 березня 2014 року до 2 квітня 2015 року ОСОБА_8 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період /абзац 3 частини 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"/ та щодо виконання військового обов`язку він є військовослужбовцем /абзац 4 частини 9 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"/
1. Порядок проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та права та обов`язки військовослужбовців під час проходження такої служби визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами щодо проходження військової служби, з урахуванням певних особливостей, визначених цим законом та іншими нормативно-правовими актами /частини 1, 11 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"/
За такого, оскільки діючим законодавством не встановлено інакше, під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період:
-військовослужбовці поділяються на рядовий склад, сержантський і старшинський склад та офіцерський склад; військовослужбовці, які мають військові звання молодшого сержанту, відносяться до сержантського складу /стаття 5 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу";
-військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1)на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2)на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3)поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4)під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5)під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
/частина 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"/
-порядок увільнення військовослужбовців від виконання обов`язків по службі визначається відповідними нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року;
-повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюється Статутом Внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV /стаття 4 цього Статуту/;
-сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначаються Дисциплінарним Статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV /стаття 1 цього Статуту/;
-соціальний захист військовослужбовців здійснюється відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей"
-права і обов`язки посадових осіб гарнізону визначаються Статутом гарнізонної та вартової служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 550-XIV.
2. На думку державного обвинувачення, права та обов`язки ОСОБА_9 під час проходження ним військової служби регулювались, зокрема, положеннями Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та указом в.о. Президента України від 17 березня 2014 року "Про часткову мобілізацію". Але відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та преамбули й статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" ці нормативно-правові акти регулюють не порядок проходження військової служби, але порядок переведення військових формувань на штати військового часу та відповідного їх доукомплектування за рахунок осіб, що виконують військовий обов`язок у запасі або проходять службу у військовому резерві. Отже, ці нормативно-правові акти правовий статус ОСОБА_8 у вказаний період не регламентували, а посилання державного обвинувачення на них є хибним.
3. На думку державного обвинувачення, права та обов`язки ОСОБА_9 під час проходження ним військової служби регулювались, зокрема, статтею 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Але ця стаття регулює порядок проходження інших видів військової служби - строкової військової служби, строкової військової за призовом осіб офіцерського складу та військової служби за контрактом, зокрема - в особливий період (про що прямо вказується у частині 8 цієї статті) та не має відношення до обставин проходження військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період. Отже, ця норма правовий статус ОСОБА_8 у вказаний період не регламентували, а посилання державного обвинувачення на них є хибним.
На думку державного обвинувачення, права та обов`язки ОСОБА_9 , під час проходження ним військової служби регулювались, зокрема, пунктами 4, 12 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України, затвердженим указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року. Але пункт 4 цього Положення регулює порядок прийняття військової присяги, пункт 12 - порядок встановлення, зміни або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу /але - не за призовом під час мобілізації на особливий період, як у випадку з ОСОБА_8 /. Отже, ці норми правовий статус ОСОБА_8 у вказаний період не регламентували, а посилання державного обвинувачення на них є хибним.

ІІ......З пояснень сторін під час судового розгляду кримінального провадження а також з залучених до матеріалів справи документів, а саме - копії військового квитка, акту службового розслідування, копії наказу № 1386 від 29 квітня 2014 року вбачається, що ОСОБА_8 проходив військову службу на посаді командира гармати 2 розрахунку 1 гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону, мав військове звання - молодший сержант.
Отже, ОСОБА_8 відносився до сержантського складу військовослужбовців.
4. За такого, відповідно положень наведених вище нормативно-правових актів він під час служби мав права й свободи громадян України з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, Статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами та на його покладались обов`язки, що визначаються статутами та порадниками Збройних Сил України /стаття 9 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України/
та такі з вказаних в обвинувальному акті обов`язки:
-був зобов`язаний, зокрема:
?свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
?беззастережно виконувати накази командирів (начальників);
?дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
?виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліні;
?неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому начальникові;
?знати й утримувати в готовності до застосування закріплене
озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно
/статті 11, 37 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, стаття 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України/
-виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями /стаття 16 Статуту Внутрішньої Служби Збройних Сил України /;
-із службових та особистих питань звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника /стаття 14 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України/
-самостійно відрекомендовуватись своєму начальникові за встановленою формою у разі призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування /стаття 41 Статуту Внутрішньої Служби Збройних Сил України/;
-виконувати обов`язки командира (начальника) для солдат та матросів своєї військової частини /статті НОМЕР_4 , 59 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України/
Окрім цього, за своїм правовим становищем він був підлеглим для прапорщиків, мічманів, офіцерів, генералів та адміралів та молодшим для сержантів, старших сержантів та старшин, через що зобов`язаний був виконувати їх накази та підтримувати військову дисципліну /стаття 32 Статуру Внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 2, 6 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України/.
5. На думку державного обвинувачення, права та обов`язки ОСОБА_8 під час проходження ним військової служби регулювались також статтями 127 та 128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, через що він зобов`язаний був також сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальник), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Але як статті 127 та 128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України в цілому, так й, зокрема, вказаний вище обов`язок стосуються лише обов`язків рядового (матроса) та не мають відношення до осіб сержантського складу Збройних Сил України. Отже, ця норма правовий статус ОСОБА_8 у вказаний період не регламентували, а посилання державного обвинувачення на них є хибним.
ІІІ......Матеріали справи також свідчать, що під час проходження служби 12 серпня 2014 року без оформлення відповідних документів майором Міняйловим, який виконував обов`язки командира дивізіону /батальйону/ він був відпущений за межі частини та йому була роз`яснена необхідність з`явитись до розташування військової частини 22 серпня 2014 року.
Ця обставина сторонами не оспорюється, та сторони не заперечували проти того, що дослідження доказів щодо цієї обставини є недоцільним; наслідки такого сторонам роз`яснювались та сторони з настанням таких наслідків погодились. За такого суд на підставі частини 3 статті 349 КПК України ухвалив про недоцільність подальшого дослідження доказів щодо цієї обставини та вважає цю обставину встановленою.
З показів обвинуваченого, а також згаданих вище акту службового розслідування, копії наказу № 1386 від 29 квітня 2014 року відомо, що за такого ОСОБА_8 покинув розташування військової частини та повернувся у частину 23 березня 2015 року.
Оцінюючи дії ОСОБА_8 в ситуації, що склалась, з огляду на межі, визначені висунутим обвинуваченням відповідно до обвинувального акту, суд доходе такого.

6. В обвинувальному акті прямо не вказано та прокурором під час судового засідання прямо не визначено, які саме норми військового законодавства та чим саме були порушені ОСОБА_8 внаслідок таких дій.

7. Зі змісту обвинувального акту вбачається, що, як на думку органу досудового розслідування та державного обвинувачення, шляхом вчинення дій, що є предметом розгляду цієї справи, ОСОБА_8 були порушені вимоги статей 216-222 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України.
Зі змісту статей 216-222 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України вбачається, що ними врегульований порядок звільнення з розташування військової частини військовослужбовців строкової служби /1 речення статті 216, статті 217 - 220/, військовослужбовців які проходять військову службу за контрактом /стаття 221/ та курсантів /стаття 222/. ОСОБА_8 ж, як встановлено вище, проходив військову службу за призовом по мобілізації на особливий період та до перелічених категорій військовослужбовців не відносився.
Більше того, ані розділ 4 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, ані інші нормативно-правові акти не містять вимог про те, що військовослужбовці під час проходження військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період мають розміщуватись або постійно перебувати на території військової частини та вказівок про існування обмежень щодо їх перебування поза межами військової частини, через що запроваджений вказаною главою інститут звільнення по суті не може бути застосований до цієї категорії військовослужбовців.

Отже, ці норма правовий статус ОСОБА_8 у вказаний період не регламентували, посилання державного обвинувачення на них є хибним а ОСОБА_8 під час проходження ним служби та, зокрема, у ситуації, що є предметом розгляду в межах цієї справи ці норми не порушував та не міг порушити.
Далі, зі змісту обвинувального акту вбачається, що, як на думку органу досудового розслідування та державного обвинувачення, шляхом вчинення дій, що є предметом розгляду цієї справи, ОСОБА_8 не були виконані обов`язки:
-беззастережно виконувати накази командирів (начальників);
-виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліні;
-неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому начальникові
а за такого - інші вимоги щодо його відносин з командирами (начальниками).
Проте, з такими твердженнями погодитись неможливо за такого.
Так, порядок віддання і виконання наказів є врегульованим Статутом Внутрішньої служби Збройних Сил України, стаття 35 якого передбачає, що:
"Накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення"
Проте, для видачі наказів про тимчасове увільнення військовослужбовців від виконання обов`язків по службі /про що, власно. йдеться в межах цього кримінального провадження/ встановлена лише письмова форма (про звільнення з розташування військової частини - шляхом видачі записки про звільнення /стаття 219 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України/; про відпустку - шляхом видання письмового наказу та видачі відпускного квитка (відпускної картки) /пункти 188, 190 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, статті 23, 25, Додаток 2 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України/; про відрядження - шляхом видання письмового наказу та видачі посвідчення про відрядження /пункти 145-146 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, статті 23, 25, Додаток 2 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України/; про направлення на лікування за межами частини - командиром частини шляхом видачі письмового направлення /стаття 260 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України/; про усунення від посади - шляхом видачі письмового наказу /стаття 47 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України/; про відсторонення від посади - шляхом прийняття письмового рішення /пункт 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року/, про звільнення з військової служби - шляхом видання письмового наказу /частина 9 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", пункти 233-243 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року/.
Наведені вище докази ж свідчать, що такий порядок відносно ОСОБА_8 дотриманий не був.
Відповідно ж до статті 6 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, статті 36 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України за наказ, виданий всупереч встановленого порядку, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень має відповідати ні ОСОБА_8 , але командир, який у такий спосіб віддав наказ, зміст якого наведений вище.
Сам факт же видання наказу всупереч встановленого порядку є обставиною, яка виключає відповідальність ОСОБА_8 за його невиконання чи /як в цьому випадку/ - неналежне виконання.
Отже, ОСОБА_8 під час проходження ним служби та, зокрема, у ситуації, що є предметом розгляду в межах цієї справи норм що регулюють порядок виконання ним наказів та його відносини з командирами (начальниками) не порушував.
Далі, зі змісту обвинувального акту вбачається, що, як на думку органу досудового розслідування та державного обвинувачення, шляхом вчинення дій, що є предметом розгляду цієї справи, ОСОБА_8 не був виконаний обов`язок виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Проте, з такими твердженнями також погодитись неможливо.
Так, цей обов`язок є встановленим статтею 16 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України. який регулює повсякденне життя і службову діяльність військовослужбовців /стаття 4 цього Статуту/. Отже, виконання військовослужбовцями завдань, доручених йому за посадою, має відбуватись в рамках його повсякденної діяльності.
Суворе додержання визначених військовими статутами правил повсякденної діяльності є складовим елементом внутрішнього порядку /стаття 129 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України/, який, відповідно до статті 130 цього Статуту, досягається, окрім інших заходів, що не мають відношення до цієї справи:
-глибоким розумінням, свідомим і неухильним виконанням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та військовими статутами Збройних Сил України;
-чіткою організацією бойової підготовки;
-неухильним виконанням розпорядку дня;
-цілеспрямованою виховною роботою, поєднанням високої вимогливості командирів (начальників) з постійною турботою про підлеглих у додержанні їх прав, задоволенні потреб і зміцненні здоров`я;
Глибоке розуміння, свідоме і неухильне виконання військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та військовими статутами Збройних Сил України є підґрунтям військової дисципліни /стаття 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України/, яка відповідно до статті 3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України досягається шляхом:
-виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі;
-особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів;
-формування правової культури військовослужбовців;
-умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу;
-зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих;
-підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку;
-своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення;
-чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.
Сукупність заходів, що вживаються задля досягнення внутрішнього порядку відповідно до статті 5 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України є внутрішньою службою, відповідальність за стан якої стаття 8 цього Статуту покладає на відповідних командирів і начальників.
Відповідно ж до статті 5 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир, а командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Аналізуючи дії ОСОБА_10 , що є предметом розгляду цієї справи, з урахуванням наведених вище вимог діючого законодавства, суд нагадує, що ОСОБА_8 мав військове звання "молодший сержант" та обіймав посаду командира гармати, за своїм військовим званням мав підкорятися усім офіцерам, сержантам. старшинам та прапорщикам частини та за своєю посадою мав мінімальний вплив на стан військової дисципліни та внутрішній порядок /статті 125 - 126 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України/, отже виконував свої обов`язки за посадою під час його повсякденного життя, яке організовувалось, скеровувалось та забезпечувалось його командирами (начальниками).
Його командири (начальники) ж всупереч наведеним вище нормам військових Статутів, видавши всупереч встановленого порядку наказ щодо його повсякденного життя /усний наказ про його увільнення від обов`язків по службі/ та погодившись на видання такого наказу, виявили відверте незабезпечення:
-чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.
-чіткої організацією бойової підготовки;
-неухильного виконання розпорядку дня;
-зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих;
-підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах статутного порядку.
Більше того, всупереч наведених вище вимог статті 5 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України командування військової частини, видавши наказ всупереч встановленого порядку та погодившись із таким виданням наказу, у випадку з ОСОБА_8 не вжило належних заходів щодо відновлення військової дисципліни та військового порядку.
Так, матеріали справи свідчать, що, виявивши відсутність ОСОБА_4 на службі, командиром військової частини, у якій він проходив службу, було призначене службове розслідування. З того ж акту вбачається, що під час службового розслідування були організовані заходи по розшуку ОСОБА_8 , але: "Вони ніяких результатів не дали".
Проте, ці твердження, з якими погодилось під час досудового розслідування державне обвинувачення, вочевидь не відповідають дійсності та суперечать усім матеріалам справи. Так, з показів обвинуваченого, які державне обвинувачення вважає правдивими та які матеріалами справи не спростовуються, відомо, що протягом усього періоду відсутності на території військової частини ОСОБА_8 перебував за місцем своєї реєстрації та свого постійного мешкання - у будинку АДРЕСА_1 . Більше того, матеріали справи свідчать, та сторони не заперечують того, що 23 березня 2015 року ОСОБА_8 з`явився до військової частини за дзвінком на його мобільний телефон.
Таке свідчить, що командування військової частини п/п В НОМЕР_2 не вжило ані передбачених абзацом 14 статті 122, абзацом 9 статті 298 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацом 2 статті 3, пункт 6 статті 8 Закону України "Про військову службу правопорядку у Збройних Силах України заходів для встановлення місця знаходження цього військовослужбовця, ані спрямованих на це заходів, що випливають з здорового глузду /як то - подзвонити за відомим мобільним телефоном, надіслати відповідного листа тощо/.
Сукупно з тим, що відомостей про вжиття інакших заходів задля залучення ОСОБА_8 до виконання завдань з бойової підготовки чи бойових завдань матеріали справи не містять та прокурор про вжиття таких заходів не посилається, наведені вище докази свідчать про те, що командування військової частини п/п В-4174 взагалі не вживало ніяких заходів для відновлення дисципліни та військового порядку у цьому випадку.
Далі, з висновків за результатами службового розслідування та наказу командира військової частини п/п В-4174 від 24 вересня 2014 року № 1386 вбачається, що командиром було прийняте рішення про те, що відсутність ОСОБА_8 на службі є пов`язаною з його особистою недисциплінованістю.
Проте, ці висновки суперечать наведеним вище доказам та обставинам попередньої служби ОСОБА_8 , який, як свідчать матеріали справи, проходив службу в зоні проведення Антитерористичної операції, брав участь у бойових діях.
Таким чином, командир військової частини не дотримав встановленої у статті 3 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України засади щодо умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу.
Внаслідок таких дій керівництва частини, командирів та начальників, вочевидь не було забезпечене
-виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі;
-формування правової культури військовослужбовців.
Наведені докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини справи свідчать про те, що в цьому випадку той незаперечний факт, що протягом періоду з 22 серпня 2014 року до 23 березня 2015 року ОСОБА_8 проводив час за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 не є наслідком невиконання цим військовослужбовцем обов`язку, передбаченого статтею 16 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, але є наслідком неналежного ставлення командування військової частини п/п В НОМЕР_2 до виконання своїх обов`язків, незабезпечення ним внутрішнього порядку та військової дисципліни та неналежної організації повсякденного життя військовослужбовців, зокрема, обвинуваченого.
Отже, статтю 16 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України ОСОБА_8 також не порушував.
Далі, зі змісту обвинувального акту вбачається, що, як на думку органу досудового розслідування та державного обвинувачення, шляхом вчинення дій, що є предметом розгляду цієї справи, ОСОБА_8 не були виконані обов`язки:
-свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
-дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
Але такі посилання суд вважає взагалі недоречними та такими, що не можуть застосовуватись у відношеннях з цим військовослужбовцем за такого.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 поступив на військову службу добровільно, з витягу з військового квитку, що долучений до матеріалів кримінального провадження, вбачається, що протягом періоду з 23 травня 2014 року до 7 серпня 2014 року він приймав участь в антитерористичній операції, де виконував бойові завдання у найскладніших умовах та у найнебезпечніших місцях. З його показів вбачається, що він, не зважаючи на труднощі, зберіг довірену йому бойову техніку, доказів протилежного суду не надано.
Наведені обставини свідчать, що ОСОБА_8 не тільки не порушив цих вимог, але належним чином віддано служив українському народові, сумлінно та чесно виконував свій військовий обов`язок, виявивши таким, що дорожить бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.

IV......Органи досудового розслідування та державне обвинувачення вважають, що ОСОБА_8 не перебував на території військової частини через те, що мав на меті : "Тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби".
Проте, таке спростовується матеріалами справи.
Так, наведені вище докази у їх сукупності свідчать, що під час проходження служби ОСОБА_8 жодної норми військового законодавства не порушував, сумлінно виконував свій військовий обов`язок, жодних активних дій щодо ухилення від виконання такого обов`язку або ж створення умов для такого невиконання не вчиняв.
Органи досудового розслідування та державне обвинувачення вказують, ніби ОСОБА_8 : "Самовільно, без дозволу командування, залишив військову частину".
Але ці твердження спростовуються наведеними вище доказами, які прямо та однозначно вказують про те, що ОСОБА_8 залишив територію військової частини з дозволу особи, яка була для його начальником (командиром) як за військовим званням, так й за посадою.
Органи досудового розслідування та державне обвинувачення вказують, ніби ОСОБА_8 : "Вчинив нез`явлення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в Центральному р-ні АДРЕСА_2 , без поважних на те причин".
Але ці твердження також спростовуються наведеними вище доказами.
Так, з доказів, що наведені вище, вбачається, що строк явки ОСОБА_8 до військової частини не був встановлений відповідно до вимог діючого законодавства у будь-якому письмовому документі.
Більше того, наведені вище докази у їх сукупності свідчать про те, що жодної норми військового законодавства ОСОБА_8 , перебуваючи протягом періоду з 22 серпня 2014 року до 23 березня 2015 року за місцем реєстрації, не порушив.

За такого суд доходе висновку про те, що склад злочину передбаченого частиною 3 статті 407 Кримінального Кодексу України, в діях ОСОБА_8 відсутній, через що за пред`явленим обвинуваченням його слід визнати невинуватим та виправдати.
Керуючись ст.ст. 368, 373-374 КПК України, суд, -
З А С У Д И В :

ОСОБА_11 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 407 Кримінального Кодексу України.
Виправдати ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 407 Кримінального Кодексу України.
Вирок може бути оскарженим до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.
СУДДЯ = ОСОБА_12 =

06.07.2015