Справа № 1001/329/2012 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/780/56/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 48 14.05.2015

УХВАЛА
Іменем України
14 травня 2015 р. м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : ОСОБА_2 ,
суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю прокурора : ОСОБА_5 ,
засудженого: ОСОБА_6 ,
та його захисника адвоката: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Баришівського районного суду Київської області від 05 лютого 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лєрмонтове Серишівського району Амурської області Російської Федерації, українця, громадянина України, освіта вища, військовозобов`язаного, працює водієм ФГ «Зернівка», одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, проживає АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Звільнено ОСОБА_6 від відбування основного та додаткового покарання за даним вироком на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році».

На підставі ст. 11-1 КПК України 1960 року, ст. 49 КК України кримінальну справу в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 366 України закрито у зв`язку з закінченням строків давності.

ОСОБА_6 визнана винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади пов`язані із здійсненням владних повноважень на три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з іспитовим строком один рік.

На підставі 76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язок періодично з`являтися на реєстрацію в органи кримінально-виконавчої системи.

В С Т А Н О В И Л А:
Як зазначено у вироку, 14 березня 2006 року близько 19 години, ОСОБА_6 , працюючи на посаді помічника дільничного інспектора міліції Яготинського РВ ГУ МВС України в Київській області, отримав телефоном повідомлення керівника ТОВ «Світанок» про перебування на фермі підприємства ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння і його конфлікт із сторожами, прибув на територію ферми ТОВ «Світанок» в селі Червоному Яготинського району.

В приміщенні одного з сараїв ферми, ОСОБА_6 знайшов ОСОБА_8 та запропонував вийти із ним на подвір`я. На той час ОСОБА_9 вже ні з ким не конфліктував і його поведінка на являла небезпеки. На дворі, ОСОБА_6 , без попередження і вияснення обставин, наніс ОСОБА_8 удар кулаком в обличчя, заподіявши перелом нижньої щелепи, який віднесений до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Про застосування щодо ОСОБА_8 заходів фізичного впливу із заподіянням йому тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , рапортом не довів до відома начальника Яготинського райвідділу міліції для сповіщення прокуророві, а сфальсифікував матеріали перевірки за фактом отримання ОСОБА_8 ушкоджень начебто в результаті падіння останнього з возу.

17 березня 2006 року ОСОБА_6 виніс постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за цим фактом, на підставі п. 2 ч.1 ст. 6 КПК України, зазначивши у ній завідомо неправдиві дані про таке падіння. Ця постанова, як офіційний документ, стала підставою для припинення, передбаченої ст. 97 КПК України, перевірки повідомлення з лікарні про госпіталізацію ОСОБА_8

06 вересня 2011 року, близько 17 години 00 хв. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ВАЗ-2104, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись поблизу будинку № 5 по вулиці Шевченка в селі Сулимівка Яготинського району Київської області, у напрямку села Лозовий Яр допустив порушення вимог п.п.1.7, 2.3.6, 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України не обрав у встановлених межах безпечної швидкості руху керованого ним автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перевищив встановлену в населеному пункті швидкість руху, виявивши небезпеку для руху, а саме людину похилого віку ОСОБА_10 , 1927 року народження, яка переходила дорогу зліва на право по його руху, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості автомобіля аж до зупинки, внаслідок чого здійснив наїзд на дану особу.

Внаслідок ДТП ОСОБА_10 отримала ушкодження, які згідно висновку експерта відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

По суті пред`явленого обвинувачення в скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, підсудний ОСОБА_6 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся однак показання давати відмовився на підставі ст. 63 Конституції України. В судовому засіданні були оголошенні покази ОСОБА_6 , дані ним в ході досудового слідства які в судовому засіданні ним були підтверджені. При цьому ОСОБА_6 зазначив, що дані покази він підтримує повністю, більш нічого добавити не має. В скоєному щиро розкається. Цивільний позов, заявлений потерпілою, визнає повністю . Та заявив клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію в 2014 році», оскільки він підпадає під дію п. «в» ст.1 даного закону, так як має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Висновки суду про винність ОСОБА_6 в інкримінованих злочинних діяннях ґрунтується на доказах, безпосередньо досліджених судом при розгляді даної справи.

Під час розгляду справи, суд встановив, що ОСОБА_6 керуючи транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження за наступних обставин.

6 вересня 2011 року близько 17 години ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ВАЗ-2104 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Шевченка в селі Сулимівка Яготинського району, поблизу будинку №5, у напрямку села Лозовий Яр.

Під час цього він грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України , а саме:

- пункт 1.7, що зобов`язує водіїв бути особливо уважними до такої категорії учасників дорожнього руху, як люди похилого віку;

- пункт 2.3.«б», який для забезпечення безпеки дорожнього руху зобов`язує водія: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі та інші вимоги ПДД України.

Проігнорувавши вказані норми безпеки дорожнього руху, не вибравши безпечної швидкості, ОСОБА_6 допустив неуважність. Факт перевищення дозволеної швидкості встановлено висновком судової автотехнічної експертизи №786А від 24 жовтня 2011 року. Який зазначає, що перед початком гальмування, автомобіль ВАЗ-2104 державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 рухався зі швидкістю від 76 до 94 км. на годину ( в залежності від коефіцієнта щеплення шин з дорогою ), в результаті чого втратив контроль за дорожньою ситуацією і автомобілем та вчинив наїзд на пішохода - людину похилого віку ОСОБА_10 , 1927 року народження, яка переходила дорогу зліва направо по його руху.

За даних дорожніх обставин він повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.3 і 12.4 Правил дорожнього руху України, тобто рухатись зі швидкістю не більше 60 км на годину, та з моменту виникнення небезпеки для руху, при об`єктивній видимості потерпілої біля осьової лінії - 87 метрів, негайно вжити заходів по зменшенню швидкості автомобіля аж до його зупинки і при дозволеній швидкості мав технічну можливість відвернути наїзд шляхом застосування екстреного гальмування.

Внаслідок наїзду ОСОБА_10 отримала обширну скальповану рану голови, рвану рану правої гомілки, струс-забій головного мозку, перелом хірургічної шийки плечової кістки та підвивих голівки плеча, підвертлюжний перелом правої стегнової кістки, відрив малого вертлюга без зміщень, перелом 2-4 ребер зправа, які у сукупності віднесені до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Ці суспільно-небезпечні наслідки перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з порушенням ОСОБА_6 вищезазначених вимог Правил дорожнього руху України.

Злочинна недбалість ОСОБА_6 проявилась у тому, що він, допускаючи порушення правил безпеки дорожнього руху, не обрав безпечної швидкості та перевищив дозволену, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу при виявленні пішохода на дорозі, міг і повинен був передбачити можливість наїзду на ОСОБА_10 та її травмування.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК України - скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та необхідністю застосування більш суворого покарання. Постановити свій вирок, за яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 365 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням владних повноважень на строк до 3 (трьох) років, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити від відбування основного покарання з іспитовим строком в 1 (один) рік із покладенням обов`язку періодично з`являтися на реєстрацію в органи кримінально виконавчої системи. На підставі ст. 54 КК України призначити додаткове покарання у виді позбавлення спеціального звання працівника міліції «сержант міліції». Врешті вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляцію прокурор вказує, що судом при призначенні покарання не було враховано, що ОСОБА_6 будучи представником влади МВС України, вчинив тяжкий злочин, який намагався приховати шляхом службового підроблення, а також вчинив злочин своїми діями підірвав авторитет правоохоронного органу, довіру до громадян. Упродовж майже дев`яти років проявив нещирість намагався ввести в оману суд та уникнути кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 365 КК України.

Апелянт також зазначає, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, визнав повністю, однак, виходячи з його поведінки, він щиро не кається, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції свою думку про розмір коштів, що підлягали стягненню за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_11 , неодноразово змінював, на момент проголошення вироку завдані ій збитки не відшкодував, хоча мав таку можливість.

Крім того на думку прокурора, судом безпідставно та необґрунтовано не застосовано до засудженого додаткове покарання, передбачене ст. 54 КК України, у виді позбавлення спеціального звання працівника міліції.

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційних вимог, засудженого та його захисника які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає до часткового задоволення, тобто в частині скасування вироку, а не з підстав викладених в апеляції прокурора, виходячи з наступного.

Висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 та правильності юридичної кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 365 КК України ніким не оскаржується, тому колегія суддів вирок суду першої інстанції перевіряє в межах апеляції згідно вимог ст. 365 КПК України в ред. 1960 р.

Так в резолютивній частині вироку суд в порушення вимог ст.ст. 335 та 337 КПК України в ред. 1960 р. не призначив підсудному покарання по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, тобто окремо за ч. 1 ст. 286 і ч. 2 ст. 365 КК України та остаточну міру покарання, керуючись ст. 70 КК України, внаслідок чого необґрунтовано застосував щодо ОСОБА_6 п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки акт амністії необхідно застосовувати щодо вироку, а не окремої статті вироку, але злочин передбачений ч. 2 ст. 365 КК України є тяжким згідно з ст. 12 КК України, а тому п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» до ОСОБА_6 не повинен був застосованим.

Названі вище порушення судом кримінально процесуального закону колегія суддів вважає істотними, тому вирок підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 367 КПК України в ред. 1960 р., а апеляція прокурора частковому задоволенню.

При новому розгляді справи суду необхідно усунути зазначені в ухвалі порушення норм КПК України (в ред. 1960р.) та прийняти законне і обґрунтоване судове рішення.

Керуючись: 365, 366 КПК України в редакції 1960 року, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Баришівського районного суду Київської області від 05 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів.

Судді: