У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 9 липня 2015 року заяву засудженої ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2014 року щодо неї,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 засуджено вироком Броварського міського суду Київської області від 23 травня 2012 року за ч. 2 ст. 368 КК України та звільнено від відбування призначеного покарання на підставі ст. 79 КК України. Апеляційний суд Київської області ухвалою від 17 квітня 2013 року виключив із резолютивної частини вироку рішення про призначення засудженій додаткових покарань. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 лютого 2014 року залишила судові рішення щодо ОСОБА_4 без зміни.

У поданій 28 травня 2015 року заяві ОСОБА_4 просить скасувати вказану ухвалу касаційного суду від 18 лютого 2014 року і направити справу щодо неї на новий розгляд до суду касаційної інстанції та як на приклад правильного застосування норм права посилається на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2015 року у провадженні № 5-229км15.

5 червня 2015 року заявниці було вказано на недоліки, допущені нею при поданні заяви (в ній не було наведено належного обґрунтування передбачених ст. 445 КПК України підстав для перегляду судового рішення - не зазначено конкретної норми права, яку по-різному, на думку заявниці, застосував суд касаційної інстанції, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень), та встановлено строк для їх усунення до 5 липня 2015 року.

29 червня 2015 року заявниця подала заяву про усунення допущених недоліків, у якій виклала наступні підстави для перегляду оскарженого рішення: неоднакове застосування норм матеріального права, що виразилось у незастосуванні, на відміну від рішення в порівнюваній справі, приписів рішення Європейського суду з прав людини у справі «Раманаускас проти Литви» (п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК України), та неоднакове застосування норм процесуального права щодо допустимості доказів, а саме дотримання вимог ст. 84 КПК України 2012 року в порівнюваній справі та недотримання тотожної норми ст. 65 КПК України 2016 року у справі заявниці (п. 2 ч. 1 ст. 445 КПК України).

Заслухавши доповідача, який вважав, що заява є необґрунтованою, вивчивши заяву і долучені до неї матеріали, колегія суддів вважає, що підстави для відкриття провадження відсутні.

Згідно зі ст. 444 КПК України, Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених КПК України.

Положення п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК України встановлюють підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України неоднакове (у подібних правовідносинах) застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність. Визначення терміну «закон України про кримінальну відповідальність» наведено в п. 7 ч. 1 ст. 3 КПК України 2012 року і він означає «законодавчі акти України, які встановлюють кримінальну відповідальність (Кримінальний кодекс України та закон України про кримінальні проступки)». Відтак, посилання заявниці на неоднакове застосування касаційним судом рішення Європейського суду з прав людини не є належним обґрунтуванням передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК України підстави для перегляду рішення суду касаційної інстанції в її справі.

Іншу вказану заявницею підставу для перегляду оскарженого рішення касаційного суду теж не можна вважати належним чином обґрунтованою, оскільки норма процесуального права, про яку йдеться в заяві, містить загальне визначення доказів у кримінальній справі і її застосування не може зумовити ухвалення різних за змістом судових рішень, у зв'язку з чим порівнюване рішення касаційного суду від 9 квітня 2015 року не містить правового висновку щодо застосування безпосередньо норми, передбаченої ст. 84 КПК України 2012 (яка є тотожною нормі ст. 65 КПК України 1960 року).

На підставі наведеного, керуючись ст. 451 КПК України,

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_4 у допуску справи до провадження у Верховному Суді України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5