Провадження № 11-кп/780/386/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 06.04.2015

УХВАЛА
Іменем України
06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

секретаря судових засідань ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами старшого прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2015 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Рогозів, Бориспільського району, Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

- визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2015 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки; за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Остаточне покарання ОСОБА_11 визначено на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Крім того, даним вироком суду частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська траснпортна страхова компанія» на користь ОСОБА_8 32 600 гривень 12 копійок в якості витрат на лікування, поховання і спорудження пам`ятника, а також 3654 гривні в якості відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_12 3654 гривні в якості відшкодування моральної шкоди; стягнуто із ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_12 по 70 000 гривень кожному в якості відшкодування моральної шкоди; стягнуто із засудженого ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 по 462 гривні 15 копійок щомісячно до досягнення останнім повноліття.

Також, вироком суду вирішено питання щодо процесуальних витрат.

За вироком суду, ОСОБА_11 визнано винуватим в порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, яку він сам поставив в небезпечний для життя стан, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, за наступних обставин.

01 червня 2014 року, приблизно о 01 годині 00 хвилин, ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ 2102 державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_13 , рухаючись по вулиці Леніна в селі Кірово, Бориспільського району, Київської області в напрямку міста Бориспіль, грубо порушуючи п. 1.5 та п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, був неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, відволікся від керування транспортним засобом, перевівши погляд з проїзної частини в салон автомобіля, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який рухався назустріч по краю його смуги руху. В результаті наїзду ОСОБА_14 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломами кісток склепіння та основи черепа, крововиливів під оболонками та в речовині головного мозку, що супроводжувалось набряком головного мозку, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в реанімаційному відділенні Бориспільської центральної лікарні. Порушення ОСОБА_11 зазначених вище вимог Правил дорожнього руху перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та смертю ОСОБА_14 .

При цьому, ОСОБА_11 , після наїзду на ОСОБА_14 , поставивши тим самим останнього в небезпечний для життя стан, коли потерпілий внаслідок отриманих вищевказаних тілесних ушкоджень перебував у безпорадному стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, з метою залишення місця пригоди, в порушення п.2.10 Правил дорожнього руху України не зупинив керований ним транспортний засіб, та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, а потерпілого без допомоги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2015 року змінити, зазначивши у резолютивній частині вироку про необхідність стягнення судових витрат з обвинуваченого на користь держави. Підставою для зміни вироку суду першої інстанції прокурор зазначає істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке на його думку виразилося в тому, що суд першої інстанції всупереч вимог ч.2 ст.124 КПК України, стягнув з обвинуваченого документально підтверджені витрати на залучення експерта не на користь держави, а на користь державного бюджету України.

В поданій апеляційній скарзі захисник просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2015 року змінити, призначивши обвинуваченому ОСОБА_11 мінімальне покарання, передбачене санкціями інкримінованих йому статей КК України та звільнити останнього від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України. Крім того, захисник просить виключити з резолютивної частини вироку вказівку на стягнення із обвинуваченого ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 412 гривень 15 копійок щомісячно, до досягнення останнім повноліття, у зв`язку з її незаконністю. Підставою для зміни вироку суду першої інстанції захисник зазначає невідповідність призначеного ОСОБА_11 судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість. Зокрема, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги захисник вказує на неврахування судом першої інстанції в повному обсязі даних, що характеризують особу обвинуваченого, а також щирого каяття обвинуваченого у вчинених злочинах та його активного сприяння в їх розкритті. Захисник в апеляційній скарзі стверджує про те, що відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_11 в місцях позбавлення волі призведе до його десоціалізації та унеможливить відшкодування останнім завданої потерпілій та її малолітньому сину шкоди.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційної скарги захисника, доводи захисника, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційної скарги прокурора, доводи потерпілої, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти апеляційної скарги захисника, вивчивши апеляційні скарги та матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 в порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, яку він сам поставив в небезпечний для життя стан, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними у справі доказами в їх сукупності, та апелянтами в поданих апеляційних скаргах не оспорюються.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Всупереч доводів апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 повністю дотримався вимог зазначеної норми кримінального закону, зокрема врахувавши ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, які згідно статті 12 КК України відносяться відповідно до злочину невеликої тяжкості та тяжкого злочину, обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_11 місцевим судом визнано вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, також місцевим судом враховано, що обвинувачений раніше не судимий, займається суспільно-корисною працею та позитивно характеризується за місцем роботи і проживання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_11 після вчинення злочину з місця дорожньо-транспортної пригоди зник, під час судового розгляду показання щодо обставин вчинення злочинів надавати відмовився, визнавши свою винуватість у вчиненому лише в судових дебатах, дій щодо відшкодування шкоди потерпілій не вчиняв, а тому, всупереч посиланням захисника, в суду першої інстанції не було підстав для визнання обставинами, які б пом`якшували покарання обвинуваченому щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_11 судом першої інстанції основне покарання не в максимальних межах санкцій статей інкримінованих йому злочинів, а також призначене додаткове покарання, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.
На переконання колегії суддів, обставини вчинення ОСОБА_11 в стані алкогольного сп`яніння дій, які призвели до загибелі ОСОБА_14 та залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, свідчать про те, що виправлення ОСОБА_11 неможливе без відбування покарання, а тому відсутні підстави для застосування статті 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Разом з тим, відповідно до статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Згідно статті 65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.
Однак, при призначенні остаточного покарання ОСОБА_11 суд першої інстанції не дотримався правил призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі статті 70 КК України. Зокрема, з резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що місцевий суд, призначивши покарання ОСОБА_11 за кожний злочин окремо, обрав принцип визначення остаточного покарання обвинуваченому шляхом часткового складання призначених покарань, проте фактично застосував принцип їх повного складання, так як виходячи із співвідношення, зазначеного в статті 72 КК України, призначене ОСОБА_11 за ч.1 ст.135 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки відповідає покаранню у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
В даному випадку колегія суддів позбавлена можливості погіршити становище обвинуваченого шляхом зміни принципу складання покарань, а тому вважає необхідним виправити зазначене вище допущене судом першої інстанції неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність шляхом зміни вироку та зменшення розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання за сукупністю злочинів.
Що стосується апеляційної скарги прокурора, то на переконання колегії суддів, зазначені в ній доводи не є підставою для зміни оскаржуваного вироку, так як стягнення судом процесуальних витрат на користь державного бюджету України, а не на користь держави не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні частини 1 статті 412 КПК України.
При цьому, колегія суддів рекомендує суду першої інстанції в порядку статті 379 КПК України внести виправлення в резолютивну частину вироку, зазначивши про стягнення процесуальних витрат з ОСОБА_11 саме на користь держави.
Доводи апеляційної скарги захисника в частині, що стосується цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 щодо стягнення на утримання ОСОБА_12 грошових коштів щомісячно до досягнення останнім повноліття, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу.
Стягуючи із обвинуваченого ОСОБА_11 щомісячні кошти на утримання неповнолітнього ОСОБА_12 в розмірі 462 гривні 15 копійок, суд залишив поза увагою вимоги статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 1194 Цивільного кодексу України, відповідно до яких при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Страховик Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» під час судового розгляду не заперечував проти страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, у своїх запереченнях на позов (а.с. 53 54, т.2) зазначив, що повинен виплачувати позивачці на утримання дитини по 462 гривні 15 копійок, проте зазначені обставини залишилися поза увагою суду.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає правильним змінити оскаржуваний вирок суду також в частині відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника до досягнення ОСОБА_12 повноліття, стягнувши вказані кошти зі страховика.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_11 змінити.

Остаточне покарання ОСОБА_11 за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України вважати визначеним на підставі статей 70, 72 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_8 на утримання ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якості відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, грошові кошти в сумі 462 гривні 15 копійок щомісячно, до досягнення останнім повноліття, починаючи з 08 червня 2014 року.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Судді:
_______________ _________________ ___________________
ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5