АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/547/15 Справа № 182/6922/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в залі апеляційного суду, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007920 від 27 жовтня 2014 року, відносно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року, за участю прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 .

В апеляції прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини кримінального провадження, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням терміном на три роки, якщо він не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Свої вимоги прокурор обґрунтовує невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, на думку прокурора, суд необґрунтовано призначив обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами. Прокурор зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував наслідки кримінального правопорушення, а також й ту обставину, що обвинувачений не відшкодував потерпілій завдані збитки.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном один рік, якщо він не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Крім того, за результатами розгляду кримінального провадження, судом вирішено цивільний позов.

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_6 , 27 жовтня 2013 року приблизно о 05 годині 10 хвилин, керуючи належним гр. ОСОБА_9 рейсовим автобусом марки МАН HЛ 202 державний знак НОМЕР_1 , який рухався за маршрутом № 32-а пл. Б.Хмельницького- м/н Трубнік 2, де на зупинці 1-й квартал закінчивши висадку пасажирів, відхилився від маршруту, змінив напрямок свого руху вліво для розвороту навколо Островка безпеки, розташованого прямо на ринку 1-й квартал по вул. Добролюбова, 2/а, не прийнявши заходів належної уваги, обережності, здійснив наїзд на пішохода гр. ОСОБА_10 , яка є похилого віку, та йшла у напрямку ринку.

В результаті наїзду автобуса під керуванням обвинуваченого на пішохода, потерпіла отримала згідно висновку судово-медичної експертизи № 488 від 25 серпня 2014 року, тілесні ушкодження у вигляді травматичної ампутації лівої стопи з некрозом тканин, з наступною операцією та ампутацією лівої гомілки на межі верхньої і середньої третини, відкритого черезмищелкового перелому правої великогомілкової кістки, забито-рваної рани правої гомілки, забитої рани правої підколінної ямки, забитої рани правого колінного суглобу, травматичного шоку, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Керуючи автобусом марки МАН НЛ ОСОБА_6 грубо порушив Правила дорожнього руху, а саме:

-п. 1.3, згідно з якими учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги діючих Правил, а так само бути взаємно ввічливими;

-п. 10.1., згідно з якими перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху, водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Вказане порушення п.10.1 Правил дорожнього руху обвинуваченим і стали причинним зв`язком у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Яких не будь перешкод для водія ОСОБА_6 технічного характеру не було.

Згідно з висновком автотехнічної експертизи № 70/27-20 від 15 травня 2014 року, при виконанні п. 10.1 Правил дорожнього руху водій мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, що підтримує державне обвинувачення в апеляційній інстанції, який підтримав апеляцію прокурора, що здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, доводи обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляції прокурора та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, які отримали належну правову оцінку.

Ці фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки суду першої інстанції й в апеляційному порядку не заперечуються. Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі прокурора також не оскаржується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а

також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з роз`яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог кримінального закону.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання та звільняючи останнього від його відбування на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, його позитивну характеристику. Разом з тим, суд не встановив обставин, що обтяжують покарання, та відніс до таких, що його пом`якшують, визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття, а також й те, що він притягується до кримінальної відповідальності вперше.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що при призначенні покарання ОСОБА_6 суд з достатньою повнотою врахував усі обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу та обставини, що впливають на покарання.

Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що суд також навів переконливі докази про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання, обґрунтовано дійшов висновку про можливість його виправлення у разі такого звільнення та належним чином мотивував прийняте рішення.

Звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином дослідив обставини, що істотно на нього впливають, а тому колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України в даному випадку є необхідним і достатнім для його виправлення та відповідає меті покарання.

Ті обставини, що ОСОБА_6 раніше не судимий, повністю визнав свою вину, в скоєному щиро розкаявся, є достатніми для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства протягом визначеного судом іспитовим строком в один рік.

На переконання колегії суддів, підстави для збільшення такого строку відсутні.

Крім того, колегія суддів також вважає можливим не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, як такого, що не зумовлено необхідністю.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 працює водієм близько 20 років та раніше до відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягався. При цьому, робота водієм є єдиним джерелом доходу для останнього.

На думку колегії суддів, вказані обставини об`єктивно враховані судом першої інстанції, а тому з його висновками й в цій частині колегія суддів також погоджується.

З огляду на викладене, доводи прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

При цьому, посилання прокурора на те, що обвинувачений не відшкодував завдані потерпілій збитки, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що цивільний позов безпосередньо до останнього потерпілою не заявлявся, оскільки обвинувачений не є володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді апеляційного суду :
____________ ________________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4