ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

ОСОБА_18., ОСОБА_19., ОСОБА_20.,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_21.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 19 березня 2015 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

за участю прокурора ОСОБА_22

встановив:

У касаційній скарзі викладено вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Вимогу обґрунтовано тим, що висновки викладені у вироках судів першої та апеляційної інстанцій не узгоджуються з показаннями потерпілих та з обвинуваченням висунутим ОСОБА_5, тобто не відповідають фактичним обставинам провадження. Судами не враховано, що ОСОБА_5 в період з 2007 року до жовтня 2013 року не був власником приміщення цеху та не укладав договір оренди, суборенди цього цеху, а тому не міг в указані терміни наймати на роботу працівників. Також, судами не взято до уваги довідку щодо підключення електроенергії до цеху, відповідно до якої цех періодично на тривалий час відключали від постачання електроенергії, що спростовує роботу найманих працівників у ці періоди. Крім того, за вчинення протиправних дій в період 2007 - 2010 років ОСОБА_7 підлягав звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, оскільки після вчинення цих дій і до набрання вироком законної сили минуло два роки. Вказано на недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 405 КПК України, оскільки скасовано вирок суду першої інстанції та постановлено новий вирок без проведення судового слідства.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 3 липня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 172 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. Вироком суду також вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат.

Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня

2014 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок суду в частині призначеного покарання скасовано, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 172 КК України до покарання у виді позбавлення права обіймати керівні посади, пов'язані з використанням найманої праці на строк два роки. В решті вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_5 є фізичною особою-підприємцем, основний економічний вид діяльності якого - виготовлення кондитерських виробів, що здійснював він у приміщенні цеху по АДРЕСА_1 Житомирського району. В період з серпня 2007 року по жовтень 2013 року до ОСОБА_5 як до фізичної особи-підприємця звернулись потерпілі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 з проханням прийняти їх на роботу до цеху по виготовленню кондитерських виробів.

ОСОБА_5, діючи умисно, в порушення вимог ст. ст. 24, 24-1

КЗпП України в усній формі домовився про працевлаштування з потерпілими і допустив їх до роботи не укладаючи та не реєструючи трудові договори в письмовій формі, як того вимагає закон, а також здійснював оплату праці без проведення достовірного обліку виконаної роботи працівниками та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, чим порушив ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці». Крім того, в порушення ст. 57 КЗпЗ України у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 час початку та закінчення щоденної роботи не передбачений правилами трудового розпорядку та графіком змінності, оскільки вони взагалі відсутні. В порушення ст. 66 КЗпП України час початку і закінчення перерви для відпочинку та харчування також не встановлено.

Внаслідок грубого порушення вимог ч. 6 ст. 24, ст. 24 Кодексу Законів про працю України, ч. 2 ст. 30 Закону України Закону України «Про оплату праці», дії ОСОБА_5 потягли за собою істотне порушення трудових та конституційних прав зазначених потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Судом спростовані твердження сторони захисту щодо довідки Зарічанського РЕМ про непостачання до цеху в період 2008-2010 років, 2011-2013 років на тривалий час електроенергії, тому й твердження про неможливість праці потерпілих у цей період, оскільки за показаннями самих потерпілих, які підтвердили відключення електроенергії, водночас показали, що електромонтер оперативно вирішував питання щодо відновлення електропостачання.

Перевірені судом й посилання сторони захисту щодо відсутності у ОСОБА_5 права власності на приміщення, де працювали потерпілі та відсутність укладених договорів оренди/суборенди, втім ОСОБА_5 мав офіційний дозвіл на зайняття підприємницькою діяльністю з виробництва відповідних продуктів харчування.

Крім того, висновки суду щодо доведеності винуватості та кваліфікація дій ОСОБА_5 в апеляційному порядку ні засудженим, ні його захисником не оспорювались.

Покарання призначене ОСОБА_5 відповідає вимогам статей 50, 52, 65 КК України, є необхідним, достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції, погодившись з доводами апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного засудженому покарання внаслідок м'якості, дійшов правильного висновку про постановлення нового вироку та призначення в межах санкції статті, але більш суворого покарання, врахувавши повною мірою суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, що посягає на конституційне право людини на працю, та із врахуванням даних про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак на шлях виправлення не став і знову вчинив злочин.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що судами безпідставно не звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, то вони є необґрунтованими, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочинні дії ОСОБА_5 продовжувались до жовтня 2013 року, проте як вирок щодо нього було постановлено у 2014 році.

Отже, підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності у судів не було.

Щодо тверджень у касаційній скарзі про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 405 КПК України, то вони спростовуються наступним.

Частиною 1 ст. 405 КПК України встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 цього кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження, зобов'язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Як вбачається з вироку суду апеляційної інстанції, кримінальне провадження переглядалось за апеляційної скаргою прокурора у зв'язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості та особі засудженого внаслідок м'якості.

Клопотань про повторне дослідження обставин провадження сторонами не заявлялось.

Виходячи з викладеного, суд із дотриманням положень процесуального закону, врахувавши дані про особу засудженого, скасував вирок в частині призначеного покарання і ухвалив новий вирок, без проведення судового слідства.

Апеляційний розгляд проведено із дотриманням положень статей 404, 405 КПК України, вирок апеляційного суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.

Враховуючи, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційна скарга засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

ухвалив:

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від

3 липня 2014 року та вирок Апеляційного суду Житомирської області від

18 вересня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого та його захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20