Єдиний унікальний номер справи 189/613/15-к
Провадження № 1-кп/185/229/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2015 року м. Павлоград Дніпропетровської області

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі колегії суддів:

Головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

секретаря ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Павлограді кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Донецьк, громадянин України, з вищою освітою, раніше не судимого, одруженого, який має одну неповнолітню дитину на утриманні, який має спеціальне звання молодшого сержанту внутрішньої служби, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , на протязі часу з 24 грудня 2014 року по 21 січня 2015 року, діючи умисно, являючись службовою особою та працівником правоохоронного органу, особою, яка давала присягу на вірність українському народові, з метою сприяння діяльності злочинній терористичній організації «Донецька народна республіка» («ДНР») в особі її представника, ОСОБА_8 , згідно попередньої домовленості з останнім про співробітництво, за допомогою мобільного телефону, який має номер мобільного оператора «МТС» НОМЕР_1 , особисто здійснював передачу ОСОБА_8 розвідувальних даних щодо кількості, розташування, передислокації підрозділів збройних сил України, які беруть участь у антитерористичній операції, на території Мар`їнського району Донецької області.

За вказаний період ОСОБА_5 передав ОСОБА_8 дані щодо:

передислокації 24.12.2014 року в м. Курахово Донецької області підрозділів НОМЕР_2 омбр ЗСУ, які дислокуються у вказаному населеному пункті, на цивільних автобусах;

прольоту вертольоту ЗС України в районі м. Селідове Донецької області в проміжок з 13.00 годин до 13.10 годин 08.01.2015 року;

розташування 12.01.2015 року підрозділів артилерії 28 омбр ЗСУ на вогневих позиціях поблизу АДРЕСА_2 ;

розташування 12.01.2015 року підрозділів артилерії 28 омбр ЗСУ в районі с. Курахівка Донецької області;

розташування 18.01.2015 року важкої артилерії 28 омбр ЗСУ в с. Курахівка Донецької області;

пересування в період з 07.00 годин до 09.00 годин 21.01.2015 року колони військової техніки ЗСУ у складі НОМЕР_3 танків, 2 бензовозів, 3 автомобілів з військовими, через с. Максимільянівка Донецької області в сторону с. Гостре та с. Курахівка Донецької області.

Наведену інформацію ОСОБА_5 збирав особисто, при пересуванні по території Мар`їнського району Донецької області.

Отримані від ОСОБА_5 розвіддані ОСОБА_8 доповідав керівництву терористичної організації «ДНР», та у подальшому вони були використані при здійсненні артилерійських обстрілів населених пунктів Мар`їнського району, де дислокуються підрозділи ЗСУ.

Державним обвинуваченням дії ОСОБА_5 , які виразилися у сприянні терористичній організації «ДНР», кваліфіковано за ч.1 ст. 258-3 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та дав суду наступні показання.

Так, обвинувачений пояснив, що він проживає в місті Красногорівка Марїнського району Донецької області з дружиною та дворічною дитиною. У Селидівський виправній колонії працює з 2013 року.

Після подій, які стались в квітні 2014 року, коли на території Донецької області було проведено референдум, його рідний брат приймав участь в військових діях у формуванні, підпорядкованому ДНР, його було вбито в серпні 2014 року. Приблизно в жовтні 2014 року обвинуваченому на його мобільний телефон № НОМЕР_1 зателефонувала раніше не знайома особа, яка назвалась на ім`я ОСОБА_9 ( прізвище якого як було згодом повідомлено обвинуваченому є ОСОБА_10 ),сказав, що він є знайомим його загиблого брата, поцікавився його ставленням до подій, які відбуваються на території Донецької області, зазначивши, що пам`ятає його з референдуму. В подальшому вказана особа на ім`я ОСОБА_9 телефонувала обвинуваченому ще делькілька разів, пропонуючи приєднатись до ДНР на пам`ять про загиблого брата. Далі вказана особа на ім`я ОСОБА_9 телефонувала обвинуваченому, вже вислолюючи погрози щодо його дружини та сина, які на той час (жовтень 2014 року) знаходились в місті Донецьк, повідомив обвинуваченому, що той має повідомляти інформацію щодо дислокації військової техніки Збройних сил України на території Марїнського района Донецької області. Обвинувачений, розуміючи висловлені погрози щодо його близьких, як реальну загрозу їх життю та здоров`ю, погодився.

В період часу з 24 грудня 2014 року по 21 січня 2015 року, обвинувачений за допомогою мобільного телефону, який має номер мобільного оператора «МТС» НОМЕР_1 , особисто здійснював передачу йому розвідувальних даних щодо кількості, розташування, передислокації підрозділів збройних сил України, які беруть участь у антитерористичній операції, на території Мар`їнського району Донецької області. При цьому, як пояснив обвинувачений в судовому засіданні, інколи йому телефонував ОСОБА_8 , а інколи обвинувачений телефонував сам. Телефонні розмови відбувались з періодичністю 1-2 рази на тиждень.

Щодо обсягу та характеру переданої інформації щодо дислокації підрозділів збройних сил України, які беруть участь у антитерористичній операції, на території Мар`їнського району Донецької області обвинувачений ОСОБА_5 не оспорював фактичні обставини справи.

Також обвинувачений ОСОБА_5 суду пояснив, що не вважав, що передавав розвідданні, оскільки повідомляв загальновідомі факти, які він чув та бачив при здійсненні своєї життєдіяльності у визначений період часу.

03 лютого 2015 року обвинувачений ОСОБА_5 прийшов на блокпост ЗСУ, розташований в с.Максимільянівка і повідомив, що його завербовано учасниками ДНР для збору даних щодо дислокації збройних сил України. Ввечері цього дня обвинуваченого було доставлено до правоохоронних органів для з`ясування обставин.

Зараз він розкаюється у скоєному, просить суд врахувати те, що він діяв під загрозою небезпеки фізичною розправою над його дружиною та дитиною, має неповнолітню дитину на утриманні та батьків похилого віку, просить строго не наказувати, призначивши йому мінімальне покарання.

В ході судового розгляду було досліджено письмові матеріали кримінального провадження, а саме:

· Витяг, доручення про проведення розслідування, повідомлення про початок розслідування, постанова про призначення групи прокурорів (а.к.п.1-5);

· рапорт про отримання фактичних даних щодо протиправних дій громадянина України ОСОБА_5 (а.к.п.8);

· протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу (а.к.п.9-15);

· відповідь начальника штабу першого заступника керівника сектору «Б» АТО від 04 лютого 2015 року про дислокацію підрозділів ЗСУ на території Мар`їнського району Донецької області в період часу з 24 грудня 2014 року до 21 січня 2015 року (а.к.п.18);

· повідомлення про протиправне діяння, що містить ознаки складу злочину (а.к.п.19-21) ;

· пояснення (щиросерде зізнання) ОСОБА_5 (а.к.п.22-24);

· протокол затримання ОСОБА_5 (а.к.п. 25-29);

· постанова про призначення СМЕ у відношенні ОСОБА_5 , висновок експерта (а.к.п. 30-31);

· протокол допиту від 05 лютого 2015 року (а.к.п.38-40);

· протокол огляду (а.к.п. 47);

· протокол огляду та прослуховування (а.к.п. 73-74);

· лист до УСБУ в Донецькій області, відповідь (а.к.п. 74-97);

· відомості про кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 08 серпня 2014 року за №0000097 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.к.п. 80-97).

Судом досліджені матеріали, що характеризують особу ОСОБА_5 :

- копії документів на ОСОБА_5 з підтвердженням анкетних даних (а.к.п. 98, 103)

-відомості про відсутність судимостей (а.к.п. 99-100);

- службова характеристика ОСОБА_5 (а.к.п.106);

- копія особової справи за місцем роботи ОСОБА_5 (а.к.п.107-132);

- характеристика за місцем проживання (а.к.п. 117);

- копія свідоцтва про народження ОСОБА_11 (а.к.п.129);

- довідка №57 від 09.02.2015 року, згідно якої ОСОБА_12 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3х річного віку (а.к.п.135);

- медичні документи ОСОБА_13 , якими встановлено наявність 3 групи інвалідності (а.к.п.134, 136);

-медичні документи ОСОБА_14 , якими встановлено наявність 3 групи інвалідності (а.к.п.137, 140).

Судом також досліджено речові докази:

- мобільний телефон «Samsung GT-S5230» imei НОМЕР_4 , щодо якого обвинувачений підтвердив, що користувався при здійсненні розмов з ОСОБА_8 саме цим терміналом та саме в цьому терміналі стояла сім картка з номером мобільного оператора «МТС» НОМЕР_1 ;

- диск CD-R №2/149 з аудіо записом розмов;

- особисті документи ОСОБА_5 , які було вилучено у останнього при затриманні.

Суд визнає, що зазначені докази по справі зібрані у порядку і відповідно до вимог закону, є належними, допустимими та достатніми для постановлення вироку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Аналізуючи та оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами, які є взаємопов`язаними, повністю узгоджуються між собою та в своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості обвинуваченого і постановлення вироку.

Беззаперечними доказом вини ОСОБА_5 є протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 27 січня 2015 року, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_5 та ОСОБА_8 діяли узгоджено між собою, були обізнані в діях один одного, та ОСОБА_5 повідомляв ОСОБА_8 інформацію про дислокацію підрозділів ЗСУ на території Марїнського району Донецької області (а.к.п.9-15).

Суд приймає до уваги інформацію, яка викладена в повідомленні Начальника Управління СБУ в Рівненській області (а.с.119) та відповіді за підписом голови Апеляційного суду Рівненської області (а.с.120), згідно яких проведення негласних оперативно-розшукових заходів та їх легалізація здійснена в порядку Гл.21 КПК України.

Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.) Європейський Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) Європейський Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

З огляду на зазначене, показання обвинуваченого, що він дав під час судового розгляду, в яких він заперечує свою вину щодо участі в терористичній організації, та доводи захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_5 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, суд розцінює як спосіб захисту і як бажання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності, та вважає їх повністю спростованими дослідженими доказами.

Зокрема, сам обвинувачений не оспорює фактичні обставини справи встановлені в суді, а також те що у березні - квітні 2014 року у м. Донецьку створено стійке ієрархічне об`єднання - організацію, так звану «Донецьку народну Республіку» (далі «ДНР»), учасники якої на території України займаються вчиненням актів тероризму, залякуванням населення, вбивством громадян, захопленням адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування та інших тяжких і особливо тяжких злочинів, що призводить до дестабілізації суспільно-політичної ситуації у державі. Вказана організація є стійкою, має чітку ієрархію та структуру, яка складається з політичного та силового блоків, а також розподіл функцій між її учасниками на яких покладені відповідні обов`язки згідно з планом спільних злочинних дій.

Конвенцією Організації Об`єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності від 15 листопада 2000 року зобов`язано держави-учасниці криміналізувати участь в організованій злочинній групі. При цьому відповідно до пункту «а» ст. 2 цієї Конвенції організована злочинна група означає структурно оформлену групу в складі трьох або більше осіб, що існує протягом визначеного періоду часу і діє узгоджено з метою здійснення одного або декількох серйозних злочинів або злочинів, визнаних такими відповідно до цієї Конвенції, для того, щоб одержати, прямо або посередньо, фінансову або іншу матеріальну вигоду.

Поняття терористичної організації визначено відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року і це є стійке об`єднання трьох і більше осіб, яке створене з метою здійснення терористичної діяльності, у межах якого здійснено розподіл функцій, встановлено певні правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів. Визначальним для визнання організації терористичною є те, що хоч один з її структурних підрозділів здійснює терористичну діяльність з відома хоча б одного з керівників (керівних органів) усієї організації.

Аналіз кримінального законодавства, рішення Варшавської конференції 2001 року, Резолюції Ради Безпеки ООН від 28 вересня 2001 року № 1373 по боротьбі з тероризмом, а також відповідних положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» показує, що терористична організація виділена як вид злочинної організації за спеціальною метою - здійснення терористичної діяльності. Так, відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористична діяльність - діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів;підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях;організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах;вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму;фінансування та інше сприяння тероризму.

Терористичні організації створюються для вчинення діянь, передбачених частинами 1-3 ст. 258 КК України, а також інших злочинів терористичної спрямованості, тобто діянь, спрямованих на залякування населення з метою спонукання держави, міжнародної організації, фізичної чи юридичної особи до прийняття чи відмови від прийняття будь-якого рішення. При цьому саме фактором цілеспрямованого залякування населення як засобу досягнення поставленої мети злочини терористичної спрямованості відрізняються від інших споріднених злочинів.

При цьому, суд враховує також Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затверджене Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, в якому «ДНР» та «ЛНР» визначено терористичними організаціями.

Так, Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» від 23 грудня 2005 року № 13 вказує, що утворення (створення) організованої групи чи злочинної організації слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для заняття злочинною діяльністю. В частині ж участі у злочинній чи терористичній організації - то відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 13 вступ особи до організованої групи чи злочинної організації (участь у ній) означає надання цією особою згоди на участь у такому об`єднанні за умови, що вона усвідомлювала факт його існування і підтвердила певними діями реальність своїх намірів.

При цьому, під час судового розгляду справи, суд враховує, що державним обвинуваченням було доведено, що ОСОБА_5 усвідомлював, що «ДНР» діє на території України саме як терористична організація, учасником якої він є, діє на території України незаконно та що її учасники застосовують зброю, вчиняють терористичні акти, захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, вбивства людей, вибухи, підпали та інші дії, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людей, завдають значної майнової шкоди та призводять до настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади, місцевого самоврядування, а також чинять збройний опір, незаконну протидію та перешкоджають виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України й військовослужбовцями Збройних Сил України, задіяними у проведенні антитерористичної операції.

Суд також враховує правові позиції, викладені в рішенні ЄСПЛ у справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства», відповідно до яких розслідування терористичних правопорушень, безсумнівно, ставить перед органами влади особливі проблеми. Забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства, яке страждає від тероризму, та інтересами конкретної людини є надзвичайно складним завданням. Беручи до уваги факт посилення тероризму в сучасному світі, визнана необхідність , яка випливає із самої суті системи Конвенції, забезпечення належної рівноваги між захистом інститутів демократії в інтересах суспільства і захистом прав окремої людини. У контексті статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, саме суд має визначити значимість таких обставин, а також з`ясувати, чи було забезпечено в цій справі рівновагу між застосовними положеннями цієї статті у світлі її конкретного формулювання та її загальним предметом і метою.

З урахуванням викладеного, допитавши обвинуваченого дослідивши речові докази і документи, суд прийшов до переконання, що своїми діями ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення за обставин, викладених у вироку, та його дії правильно кваліфіковані:

- за ч.1 ст.258-3 КК України, як організаційне чи інше сприяння створенню та діяльності терористичної організації.

При призначенні покарання , суд приймає до уваги ті обставини, що ОСОБА_5 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, працює, має на утриманні одну неповнолітню дитину, має батьків похилого віку які є інвалідами 3 групи, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, є психічно здоровим, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, розкаявся у вчиненому.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу обвинуваченого , обставини що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання згідно ст.66 КК України є щире каяття обвинуваченого.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 згідно ст. 67 КК України, є вчинення злочину з використанням умов надзвичайних подій, якими, на думку колегії суддів, є здійснення «ДНР» на території України діяльності, пов`язаної із застосуванням зброї, вчинення терористичних актів, захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, вбивства людей, вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людей, завдають значної майнової шкоди та призводять до настання інших тяжких наслідків, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади, місцевого самоврядування тощо.

Суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

На підставі викладеного, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у відповідності зі ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, позицію сторони обвинувачення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, у виді позбавлення волі, в межах санкції частини 1 ст.258-3 КК України, так, як виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції його від суспільства.

При цьому, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання, здатні вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і міри, в тому числі й тих положень, що передбачені частиною другою статті 59 КК України, а тому суд не призначає ОСОБА_5 додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка передбачає, що питання про обґрунтованість періоду тримання під вартою не можна розглядати абстрактно. Оцінювати, наскільки виправданим є подальше тримання обвинуваченого під вартою, в кожній справі потрібно з огляду на конкретні обставини. У тій чи тій справі безперервне тримання під вартою можна виправдати лише в разі, якщо існують конкретні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, попри презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, викладений у статті 5 Конвенції.

Обвинуваченому ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, підстав для його зміни до набрання вироком законної сили немає, оскільки колегія суддів вважає, що не зникли ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Доля речових доказів має бути вирішена за правилами ст. 100 КПК України.

Судових витрат судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років без конфіскації майна.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний щодо ОСОБА_5 , залишити без змін та продовжити до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 із заліком досудового ув`язнення обчислювати з дати його затримання, а саме з 05 лютого 2015 року.

Речові докази:

· мобільний телефон «Samsung GT-S5230» imei НОМЕР_4 , особисті документи ОСОБА_5 повернути останньому за належністю;

· диск CD-R №2/149 з аудіо записом розмов зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана учасниками провадження у вказаний строк. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Судді: ОСОБА_1
ОСОБА_2
ОСОБА_3