н/п 1-кп/640/94/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2015 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
потерпілого ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Аджарії, м. Кобулеті, громадянина України, з вищою освітою, який працює на посаді охоронця у Харківському відокремленому підрозділі ДУ « Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідемслужби України», одруженого, раніше не судимого, ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України, -
17 вересня 2014 року приблизно о 15 годині 00 хв., ОСОБА_7 , знаходячись поблизу стадіону спорткомплексу НТУ «ХПІ», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Артема, 50-А, через неприязні стосунки з ОСОБА_5 , маючи намір, спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_5 один удар рукою в праву область обличчя, в результаті чого спричинив ОСОБА_5 синець з ділянкою травматичного набряку м`яких тканин в області правої щоки, що утворились від ударної травматичної дії тупого твердого предмета, який за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, після чого з місця вчинення злочину зник.
Обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у висунутому обвинуваченні не визнав та суду пояснив, що потерпілий є колегою його дружини. Він був знайомим з ним, оскільки ОСОБА_5 допомагав їх родині з ремонтом в квартирі та робив деяку роботу на дачі. Вказував, що 23.07.2014 року отримав лист, де від третьої особи було написано, що його дружина та ОСОБА_5 коханці. Зазначав, що цей лист був відправлений з Росії. Наступний лист він отримав 10.09.2014 року, в якому також йшла мова про його дружину та ОСОБА_5 , вказувалось, що маються підтвердження цим обставинам, а саме мова йшла про наявний відеозапис. Пояснив, що спілкувався з приводу цих листів із дружиною і вони прийшли до єдиного висновку, що їх автором є саме ОСОБА_5 . Зазначав, що призначив зустріч ОСОБА_8 , щоб отримати від нього пояснення, на що останній погодився. Вказував, що вони зустрілись біля військового госпіталю та що він запитав у ОСОБА_8 чи відомо йому про листи, на що ОСОБА_8 відповів стверджено. Віддавши йому листи з конвертами, він дав ОСОБА_5 строк до 15.09.2014 року, щоб останній надав йому докази зради його дружини. У вказаний день ОСОБА_5 не відповідав на телефоні дзвінки, а 17.09.2014 року, ідучи по алеї у Молодіжному парку разом із дружино, він побачив, як на спортивному майданчику неподалік від спортивного комплексу «НТУ ХПІ», ОСОБА_5 проводив заняття із студентами. Підійшовши ближче до забору, він окликнув ОСОБА_5 , проте останній не відреагував. Після ще декілька спроб ОСОБА_8 все ж таки звернув на нього увагу та підійшовши одразу почав виражатися нецензурною лексикою у його адресу. Потім ОСОБА_5 переліз через паркан та вони пішли у глибину парку. Вказував, що удари по обличчю ОСОБА_5 не наносив, проте не витримавши нецензурного висловлювання з боку ОСОБА_5 , він відштовхнув його двома руками у грудну клітину. Зазначав, що каміння у потерпілого не кидав, та що ножа при ньому не було. Проте, підтвердив, що свідомо підходив до ОСОБА_5 , бо бажав від нього пояснень, а також свідомо його штовхнув, бо протиправна поведінка ОСОБА_5 його на це провокувала. Зазначив, що будь-яких тілесних пошкоджень у той на ОСОБА_8 не бачив. Цивільний позов не визнав, у його задоволенні просив суд відмовити.
Уточнив, що на початку відносин з ОСОБА_9 йому не було відомо, що вона одружена, проте потім, у березні 2014 року коли він про це дізнався, то вирішив не припиняти їх відносин. Зазначав, що з серпня 2014 року вони припинили стосунки.
Пояснив, що від удару, який наніс йому ОСОБА_7 в обличчя, у нього був синяк, проте оскільки негативні наслідки для здоров`я були невеликі, він у той день вирішив не звертатися до лікаря, проте в той же день звернувся до міліції та власноруч написав заяву про дії ОСОБА_7 .
Підтримав цивільний позов, який був ним наданий до суду, просив його задовольнити.
Допитана як свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що працює викладачем на кафедрі фізичного виховання у НТУ ХПІ з 2010 року. Вперше вона побачила ОСОБА_8 восени 2011 року і до 2014 року вони не спілкувались, тільки іноді вона його підміняла на заняттях. Зазначили, що з березня 2014 року він став дуже активним по відношенню до неї, нерідко звертався до неї за допомогою по роботі, а потім взагалі запропонував свою допомогу у ремонті квартири та виконанні різних робочих функцій на дачі. Вказала, що листи, які її чоловік отримав нібито від невідомої особи, склав саме ОСОБА_8 , оскільки в день їх отримання він їй дзвонив та цікавився як справи у її родині. Після отримання ОСОБА_7 другого листа, вона зателефонувала ОСОБА_8 та сказала, що її чоловік бажає з ним зустрітися. Їй відомо, що вони зустрічалися біля госпіталю на вул. Культури у м. Харкові і що ОСОБА_7 вимагав від ОСОБА_8 підтверджень написаного у листах.
Зазначила, що 17.09.2014 року вона йшла разом із чоловіком по парку поблизу стадіону спорткомплексу НТУ «ХПІ» та на відстані 70-80 метрів вони побачили ОСОБА_8 , який проводив заняття з фізкультури зі студентами. Оскільки ОСОБА_8 не відповідав на телефоні дзвінки ОСОБА_7 , то її чоловік вирішив підійти до нього. Він кликав ОСОБА_8 приблизно три рази, проте ОСОБА_8 робив вигляд, що його не чує. Згодом ОСОБА_8 все ж таки підійшов до паркану та почав висловлюватися нецензурною бранню на адресу ОСОБА_7 , а потім взагалі перетнув паркан та вони з ОСОБА_11 пішли вглиб парку. Вказала, що ОСОБА_7 під час їх розмови дійсно відштовхнув ОСОБА_8 у груди двома руками, проте наполягала, що жодного удару в обличчя її чоловік ОСОБА_8 не наносив. Потім ОСОБА_8 повернувся до спортмайданчику разом із двома студентами, які також перелізли паркан.
Зазначила, що у них вдома та взагалі у її чоловіка ОСОБА_7 не має холодної зброї, а тому ОСОБА_8 його оговорює. Також стверджувала, що ОСОБА_7 не кидав каміння у бік ОСОБА_8 , та між нею та ОСОБА_8 ніколи не було інтимних стосунків.
Вказувала, що у день подій не бачила на ОСОБА_8 будь-яких тілесних пошкоджень, а на наступний день на роботі вона з ним не спілкувалась та свідомо на нього не дивилась.
Допитана як свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона працює викладачем кафедри фізичного виховання в спорткомплексі НТУ «ХПІ». 17.09.2014 року в 14.40 вона знаходилась за розкладом занять на стадіоні НТУ «ХПІ» та звернула увагу на чоловіка, який стояв за парканом та з увагою дивився за діями викладача ОСОБА_8 . У цьому чоловіку пізніше вона упізнала ОСОБА_7 , який був чоловіком викладача з її ж кафедри ОСОБА_9 , про це вона розповіла іншому викладачу ОСОБА_13 . Пошукавши поглядом, вона побачила, що ОСОБА_9 стоїть у парку між деревами та кущами. Викладач ОСОБА_14 намагалась їй зателефонувати, проте її телефон був поза зоною досяжності. Трохи згодом, ОСОБА_7 почав кликати ОСОБА_8 , який одразу не почув, проте потім підійшов до паркану і одразу отримав плівок від ОСОБА_11 , який почав крім того нецензурно лаятися. ОСОБА_8 почав від нього відходити, але ОСОБА_11 взяв у руки каміння, доволі велике та жбурнув у ОСОБА_8 , який зумів його зловити та відбити рукою. Потім ОСОБА_8 переліз через паркан та підійшов до ОСОБА_11 , проте майже одразу отримав від останнього удар рукою в правий бік обличчя. Викладач ОСОБА_15 почала кликати ОСОБА_8 , щоб той повернувся до майданчику, а двоє студентів перелізли через паркан, на її думку для того, щоб допомогти ОСОБА_8 .
Зазначила, що коли ОСОБА_7 почав йти у бік центральної алеї парка, то вона побачила як він ховає ніж в своїй одежі. Вказала, що у той день вона бачила почервоніння на обличчі ОСОБА_8 .
Розповідала, що про стосунки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вже давно розповсюдились слухи і що їх неодноразово бачила разом у туристичному клубі, хоча ОСОБА_9 до цього клубу жодного відношення не має.
Допитана як свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона працює викладачем кафедри фізичного виховання в спорткомплексі НТУ «ХПІ». 17.09.2014 року приблизно в 15.00, тобто майже з самого початку занять на стадіоні, до неї підійшла викладач ОСОБА_16 , яка розповіла їй, що під парканом стадіону ходить чоловік ОСОБА_9 ОСОБА_7 . Поодаль, вони побачили і саму ОСОБА_9 . Згодом, ОСОБА_7 почав кликати ОСОБА_8 , який одразу його не почув, проте згоди все ж таки до нього підійшов. ОСОБА_7 плюнув у його бік, а коли ОСОБА_8 намагався повернутися на своє робоче місце, почав кидати у нього каміння, який останній зміг відбити. У зв`язку з такими діями ОСОБА_11 , ОСОБА_8 був змушений ради безпеки студентів, які знаходились на території стадіону, перетнути паркан. Коли він підійшов до ОСОБА_11 , то отримав від нього удар в обличчя, а саме у щоку. Після цього удару двоє студентів перелізли через паркан і потім разом із ОСОБА_8 повернулись на стадіон. Вказувала, що у ОСОБА_8 вона бачила почервоніння на обличчі. Також зазначила, що якщо б ОСОБА_7 не жбурнув каміння у ОСОБА_8 , то останній б не перелазив через паркан, бо після таких дій і тримання ОСОБА_11 за паркан руками, нібито намагаючись перелізти його, ОСОБА_8 на її думку намагався уникнути настання небезпеки для студентів.
Зазначила, що крім всього бачила ніж у правій руці ОСОБА_11 , який засовував його під свою одежу.
Також вказувала, що з весни 2014 року почались розповсюджуватися слухи про стосунки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Після подій 17.09.2014 року, вона доповіла про все керівництву, яке викликало до себе ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Після занять ОСОБА_8 пішов до міліції.
Допитана як свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона працює викладачем на кафедрі фізичного виховання в НТУ «ХПІ». 17.09.2014 року в 14.40 вона проводила заняття зі своїми студентами на спортмайданчику НТУ «ХПІ». Поряд з нею були і інші викладачі ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 . Через деякий час вона звернула увагу, що викладач ОСОБА_8 підійшов до паркану, за яким стояв раніше не відомий їй чоловік кавказької національності. Потім вона почула як викладач ОСОБА_15 крикнула «заберите свого преподавателя» і двоє студентів побігли до паркану і повернулися вже разом із ОСОБА_8 , який виглядав розгублено і з почервонінням на правій щоці. Вказувала, що самого удару вона не бачила, також і не бачила взагалі конфлікту, проте чула фрази та отголоски спілкування ОСОБА_8 та обвинуваченого, з яких їй стало зрозуміло, що невідомий раніше їй чоловік, як пізніше вона дізналось є ОСОБА_7 , погрожував ОСОБА_8 .
Допитана як свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що вона працює старшим викладачем на кафедрі фізичного виховання в НТУ «ХПІ». 17.09.2014 року в 14.40 вона проводила заняття зі своїми студентами на спортмайданчику НТУ «ХПІ». Поряд з нею були і інші викладачі ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_19 . Приблизно через 30 хвилин її покликала ОСОБА_14 та показала, що ОСОБА_8 перетинає паркан, а біля паркану з іншої сторони від стадіону стоїть чоловік ОСОБА_9 ОСОБА_7 . Вказала, що вона крикнула « ОСОБА_20 , назад», проте ОСОБА_8 вже був поруч із ОСОБА_11 , який наніс йому удар рукою в праву щоку. Також зазначила, що бачила ніжна у ОСОБА_11 , що висів у нього під одежею. Підтвердила, що кричала студентам, щоб вони забрали свого викладача і бачила почервоніння на обличчя ОСОБА_8 після того, як він повернувся на майданчик.
Допитаний як свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що він навчається в НТУ «ХПІ» на другому курсі та 17.09.2014 року був свідком того, як його викладача по фізичному вихованню ОСОБА_5 покликав невідомий чоловік, який стояв за парканом. Потім цей чоловік кинув у ОСОБА_8 цеглу, яку викладач зміг спіймати та відкинути від себе. Вказував, що обвинувачений нецензурно висловлювався та почав погрожувати ОСОБА_8 і останній переліз через паркан. Потім одразу ОСОБА_8 отримав удар по обличчю рукою від обвинуваченого, а також вказав, що бачив у цього ж чоловіка ножну під одежею, яку він тримав у руці. Підтвердив, що разом із іншим студентом після того як побачив, що викладач отримав удар в обличчя, перетнув паркан.
Допитаний в порядку статті 354 КПК України як свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що є студентом НТУ «ХПІ» і що 17.09.2014 року знаходився на стадіоні НТУ «ХПІ», де був присутній на занятті з фізичного виховання. Вказав, що бачив як невідомий йому раніше чоловік кавказької національності кликав викладача ОСОБА_8 , виражався нецензурно, а потім взагалі кинув у ОСОБА_8 цеглину, яку останній зміг зловити та відбити. Потім ОСОБА_8 переліз через паркан та отримав удар в обличчя від обвинуваченого, про якого він говорив раніше. Зазначив, що удар бачив чітко та після удару він разом із іншими студентами перелізли через паркан. На той час обвинувачений продовжував погрожувати ОСОБА_8 та виражатися нецензурною лайкою. Потім він разом із іншими студентами, які перетнули паркан та викладачем ОСОБА_8 повернулись назад на майданчик, а потім пішли до спорткомплексу. Зазначив, що у той день побачив гематому на щоці у ОСОБА_8 .
В судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_23 , про виклик та допит якого заявив захисник обвинуваченого вже під час судового слідства, мотивуючи при цьому не відкриття цього доказу раніше тим, що йому та обвинуваченому ОСОБА_7 не було відомо про його існування, та вказували, що цей свідок на їх думку спростовує показання інших свідків, а тому, не порушуючи права обвинуваченого на захист, суд отримав наступні свідчення.
Так, допитаний як свідок ОСОБА_23 суду пояснив, що є студентом в НТУ «ХПІ» та у вільний від навчання час 17.09.2014 року приїхав на стадіон НТУ «ХПІ», де займався на бруссях. Вказав, що на стадіоні у цей час проводились заняття і були присутній як викладачі, так і інші студенти. Потім він почув, як раніше не відомий йому чоловік почав кликати викладача ОСОБА_8 по імені. Десь приблизно з третього разу, ОСОБА_8 відреагував та повернувся у його бік. Вказував, що між ними була словесна перепалка, згодом ОСОБА_8 переліз через паркан та ОСОБА_11 його відштовхнув руками у груди, а ОСОБА_8 одразу крикнув: «Посмотрите», щоб на його думку інші звернули на цей поштовх увагу.
Зазначив, що споглядав за всіма подіями з відстані приблизно 15-20 метрів, проте не чув про що саме сперечалися чоловіки. Крім того, підтвердив у суді, що відволікався, проте впевнений, що не міг пропустити удар Церетелі в обличчя ОСОБА_8 , а тому стверджував, що його не було. Зазначив, що бачив у глибині парку викладача ОСОБА_9 та машину з прибиральниками, які збирали листя.
Розповів, що тільки в березні 2015 року коли у нього почала вести заняття з фізичного виховання ОСОБА_9 , він з власної цікавості спитав у останній про події 17.09.2014 року та їх подальші наслідки, і почувши про кримінальне переслідування її чоловіка, зголосився піти свідчити у суді.
Як вбачається, з наявної в матеріалах справи письмової заяви ОСОБА_5 , останній у день події звернувся до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області із заявою про нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (а.с.7 Т.2).
Як вбачається з висновку експерта №3177-ая/14 від 19.09.2014 року у ОСОБА_5 виявлено синець з ділянкою травматичного набряку м`яких тканин в області правої щоки, що утворився від ударного травматичної дії тупого твердого предмета, можливо в строк, відповідно вказаний засвідчуваним, і який за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Утворення вищевказаного синця з травматичним набряком м`яких тканин в області правої щоки у ОСОБА_24 в результаті само утворення, а також в результаті падіння з висоти власного зросту на плоску поверхню, є малоймовірним.
Отже, експертом було встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_5 , а судом зроблено висновок про узгодженість між свідченнями самого потерпілого, свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 щодо механізму нанесення удару ОСОБА_7 та його наслідком.
Як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту від 21.10.2014 року потерпілий ОСОБА_5 детально розповів про обставини подій, які мали місце 17.09.2014 року та зобразив механізми нанесення йому удару ОСОБА_7 (а.с.46-51), що в свою чергу узгоджується зі свідченнями потерпілого, так і свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та не суперечить висновку експерта №3500-ая/14 від 28.10.2014 року, відповідно до якого свідчення ОСОБА_5 , надані ним в процесі проведення слідчого експерименту, в частині характеру та механізму утворення у нього тілесних пошкоджень, відповідає об`єктивним судовомедичним даним (а.с.54 Т.2).
У зв`язку з вищезазначеним, свідчення потерпілого та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 стосовно нанесення ОСОБА_7 тілесного ушкодження ОСОБА_5 , суд приймає до уваги та розцінює їх як правдиві, оскільки вони узгоджуються між собою, були стабільні протягом усього слідства, останні були попереджені про кримінальну відповідальність. Крім того, їх свідчення та пояснення узгоджуються з іншими матеріалами кримінальної справи, а саме протоколом проведення слідчого експерименту, висновками експертиз, які в свою чергу свідчать про винуватість ОСОБА_7 у інкримінованому йому діянні.
Проте, аналізуючи показання самого обвинуваченого, так і свідчення свідка ОСОБА_9 щодо обставин подій, які мали місце 17.09.2014 року, а саме непричетність ОСОБА_7 у нанесенні потерпілому ОСОБА_5 легких тілесних ушкоджень, суд ставить їх під сумнів, оскільки вони не підтверджені будь-якою доказовою базою та крім того вони суперечать іншим доказам по справі, досліджених у судовому засіданні та вказаних вище.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Будь-які докази у підтвердження обставин подій, які мали місце 17.09.2014 року за участю потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченого, які були викладені в залі суду ОСОБА_7 , самим обвинуваченим так і його захисником суду надані не були.
Крім того, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, посилання обвинуваченого про неповноту досудового розслідування по справі, з огляду на те, що у нього не було кваліфікованого захисника, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 безперешкодно реалізував своє право на захист, крім того під час досудового розслідування змінював захисників (а.с.57, 75Т.2), а отже жодним чином не був обмежений в реалізації свої прав, передбачених КПК України.
Також, суд вважає за необхідне зауважити, що клопотань про проведення процесуальних дій, в тому числі проведення слідчого експерименту, допит інших свідків, обвинувачений та його захисник під час досудового розслідування не заявляли, скарг та заяв на дії або бездіяльність слідчого не складали.
Щодо посилань обвинуваченого та захисника на неповноту висновку експерта №3177-ая/14 від 19.09.2014 року, то суд зазначає, що питання, які були поставлені та підлягали вирішенню експертом, були останнім досліджені та складені відповіді, що в свою чергу відповідає вимогам правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, та Інструкції про проведення судово медичної експертизи, затвердженої Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, а отже зроблені відповідно до чинного законодавства.
На думку суду, заявлені під час судового слідства клопотання захисту про виклик та допит експерта, який склав вищезазначений висновок, були обґрунтовано судом відхилені, оскільки обґрунтованих підстав для допиту експерта захисник та обвинувачений не надали.
Так, відповідно до ч.3 статті 356 КПК України експерту можуть бути поставлені запитання щодо наявності в експерта спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти, стажу роботи, наукового ступеня тощо), дотичних до предмета його експертизи; використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт прийшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку.
Проте, у клопотаннях сторони захисту підстави №1-2 (а.с.103 Т.1) про допит експерта є за своєю суттю новими питаннями, які перед експертом в постановах слідчого від 18.09.2014 року (а.с.9 Т.2) та від 22.10.2014 року (а.с.52 Т.2) не ставились, а тому і відповіді на них експертом не надавались. Щодо підстав №3,5, то судом встановлено, що судовомедична експертиза була здійснена лікарем судово-медичним експертом, який має сертифікат спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи, ОСОБА_25 , а прізвище в кінці висновку судово-медичної експертизи «Кириченко» є прізвищем секретаря машиністки, яка друкувала експертизу (а.с.116 Т.1). Зазначена стороною захисту підстава №4 також не є запитанням, що вимагає виклик експерта до суду для допиту, оскільки судово-медична експертиза не є слідчою дією, яка вимагає проведення фотографування, а в самій досліджуючий частині експертизи було зазначено на підставі чого були зроблені висновки експерта.
Щодо посилань обвинуваченого та захисника на те, що вказане у медичних експертизах тілесне ушкодження, яке було виявлено на потерпілому, було отримані останнім не від дій ОСОБА_7 , не знайшли свого підтвердження в залі суду, а навпаки спростовуються свідченнями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , які одноголосно підтвердили виникнення після нанесення ОСОБА_7 удару ОСОБА_5 почервоніння на правій щоці потерпілого.
Посилання сторони захисту на недопустимість як доказу - протоколу проведення слідчого експерименту від 21.10.2014 року, суд вважає безпідставним, оскільки ця слідча дія була проведена у відповідності до вимог статей 104 та 240 КПК України, факти, які б свідчили про наявність істотних порушень при його проведенні та складанні протоколу, обвинуваченим не надано, а судом не встановлено. Обґрунтованих підстав для виклику та допиту понятих, зазначених у протоколі від 21.10.2014 року у суду не було.
Аналізуючи показання свідка ОСОБА_23 , який був допитаний судом за клопотанням захисника, суд не знаходить їх такими, які б беззаперечно доводили невинуватість обвинуваченого, оскільки свідок підтвердив обставини, про які зазначав як і сам потерпілий, так і свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 щодо провокування ОСОБА_7 на активні дії з боку ОСОБА_5 , а щодо самого удару, нанесеного ОСОБА_7 . ОСОБА_5 , то свідок ОСОБА_23 пояснив, що постійно не дивився у бік конфлікту, а тому однозначно стверджувати суду, що удару не було - не зміг.
У зв`язку з чим, сукупність наведених і оцінених судом доказів переконує в тому, що обвинувачений ОСОБА_7 винний у нанесені умисних тілесних ушкоджень ОСОБА_5 і його дії правильно кваліфіковані за ст. 125 ч. 1 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до злочину невеликої тяжкості, особу винного, який раніше не засуджувався, позитивно характеризується за місцем мешкання і роботи, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває (а.с.103-109 Т.2).
Обставин, які згідно з положеннями статей 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, судом встановлено не було.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
З урахуванням вищезазначених обставин суд вважає, що по відношенню до обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно обрати покарання за ст. 125 ч. 1 КК України у вигляді виправних робіт на строк, передбачений санкцією статті, оскільки на думку суду саме таке покарання буде сприяти його виправленню і бути необхідним і достатнім для попередження вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до п.5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки ОСОБА_5 не надав суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру саме на суму заявлену в позові, проте виходячи з засад розумності та справедливості, враховуючи те, що ОСОБА_5 дійсно зазнав тілесних ушкоджень від дій саме обвинуваченого, а також те, що обставини кримінального правопорушення, які мали місце, відбувались у присутності його колег, та в подальшому потерпілий витрачав свій час на неодноразове відвідування слідчих органів та суду, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн.
Щодо вимог потерпілого про стягнення на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн., то суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані із оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», від 20.12.2011року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Як вбачається з матеріалів справи, журналів судових засідань, судом не встановлено, що представник позивача за довіреністю або за договором приймав участь у судових засіданнях, вчиняв окремі процесуальні дії поза судовими засіданнями, знайомився з матеріалами справи після винесення судом ухвали про призначення підготовчого судового засідання по справі, а тому підстав для вирахування розміру витрат, відповідно до Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011року для їх подальшого стягнення з обвинуваченого, не має.
Суд зазначає, що квитанція №0.0.314557366.1 від 11.11.2014 року на суму «2000 грн.» та договір про надання правових послуг від 11.11.2014 року, долучені позивачем до матеріалів справи (Т.1 а.с.33-35), не є належними доказами в розумінні вищезазначених норм закону, оскільки передбачає в собі вчинення робітником юридичної консультації дій ще до звернення до суду з цивільним позовом, що не підлягає компенсації за рахунок обвинуваченого (відповідача) по справі.
У зв`язку з чим вимоги ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_7 пронесених ним витрат на отримання ним правової допомоги задоволенню не підлягають.
Судових витрат та речових доказів по справі не має.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 373-374 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у вигляді шести місяців виправних робіт за місцем його роботи з утриманням 10 % заробітної плати в дохід держави
Захід забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_7 не обирався.
Цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова, протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок складено та надруковано в єдиному примірнику у нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1