Справа №573/76/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/192/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транпортним засобом
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2015 року колегія суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000678, за апеляційною скаргою потерпілого і цивільного позивача ОСОБА_7 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03 лютого 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , не працюючий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий,

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, і йому призначено за цим законом покарання у виді трьох років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України ухвалено звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку один рік, на підставі п. 2 і п. 3 ст. 76 КК України на нього покладено обов`язки повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання чи роботи і не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, а також ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, 1 250 грн. процесуальних витрат за надання правової допомоги і ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави 393 гривні 12 коп. процесуальних витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи та вирішено долю речового доказу,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду першої інстанції у даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 визнаний винним за ч.1 ст. 289 КК України в тому, що він 24 грудня 2014 року близько 21 год., побачивши поряд із магазином « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованим за адресою Сумська область, місто Білопілля, вулиця Червонофлотця Перепелиці, 34, належний на праві власності ОСОБА_7 мопед марки "ALPHA ZS50F", який відповідно до примітки до ст. 286 КК України та п. 1.10 Правил Дорожнього руху України є механічним транспортним засобом, діючи таємно для оточуючих, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, скориставшись тим, що мопед не був обладнаний будь-яким протиугонним пристроєм, умисно, незаконно заволодів даним транспортним засобом вартістю 2240 грн., перемістивши його в бік вулиці Польової в місті Білопілля, завдавши потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди на вищевказану суму, дійсність якої підтверджена відповідним висновком судової автотоварознавчої експертизи за № 316 від 26 грудня 2014 року.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий і цивільний позивач ОСОБА_7 не погоджується з ухваленим щодо ОСОБА_8 вироком в частині вирішення судом цивільного позову до обвинуваченого та просить вирок змінити, збільшивши присуджену до стягнення з ОСОБА_8 суму відшкодування моральної шкоди до 2000 грн.

За змістом доводів апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_7 вважає, що суд дав неправильну оцінку його психологічного стану, не врахував ступінь його моральних страждань та переживань, а також їх тривалість.

Зокрема, ОСОБА_7 посилається на те, що внаслідок сплати йому ОСОБА_8 коштів на придбання деталей до мопеда лише в ході судового провадження, він і його сім`я не мали можливості використання даного транспортного засобу у повсякденному житті, зокрема - для підвезення ним його дитини до школи та додому, а дружини з роботи на забезпечення ведення домашнього господарства.

Заслухавши суддю-доповідача про обставини провадження та зміст поданої апеляційної скарги, пояснення потерпілого і цивільного позивача ОСОБА_7 , який свою апеляційну скаргу підтримує, пояснення обвинуваченого і цивільного відповідача ОСОБА_8 , який проти апеляційної скарги заперечує, думку прокурора ОСОБА_6 , яка вважає вирок суду законним і обгрунтованим, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга потерпілого і цивільного позивача ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну оцінку, і у поданій потерпілим і цивільним позивачем апеляційній скарзі під сумнів не ставляться.

Також, потерпілий і цивільний позивач ОСОБА_7 не оспорює вирок суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Відповідно до вимог ст.50, ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Крім того, ст.75 КК України передбачено, що якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то може ухвалити рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням за умови, що засуджений протягом іспитового строку який встановлюється в межах тривалості від одного року до трьох років, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Суд першої інстанції додержався у даному судовому провадженні вищезазначених вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 в межах санкції ч. 1 ст. 289 КК України покарання у виді обмеження волі на строк три роки, суд на виконання ст.ст. 50, 65 КК України належно врахував обставини провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину 2006 року народження, обставини, пом`якшуючі покарання, - щире каяття ОСОБА_8 у вчиненні злочину та активне сприяння у його розкритті, відсутність тяжких наслідків злочину, відшкодування обвинуваченим потерпілому заподіяної злочином майнової шкоди, а також на підставі ст. 67 КК України визнав і врахував як обставину обтяжуючу покарання ОСОБА_8 , вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Тому, суд цілком обґрунтовано на вимогах ст. 75 КК України, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, об`єктивно взяв до уваги як обставини та наслідки вчинення злочину, так і дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшили його покарання.

Визначений судом іспитовий строк є достатнім для випробування ОСОБА_8 , як засудженого, після закінчення якого суд на підставі вимог ст. 78 КК України має ухвалити рішення на предмет того, чи підлягає ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання як такий, що виправився.

На забезпечення дієвості випробування суд обґрунтовано поклав на обвинуваченого передбачені п.п. 2 і 3 ст. 76 КК України обов`язки, які він має виконувати протягом визначеного судом іспитового строку.

За вищевказаних обставин призначене судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є справедливим і законним.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 про необґрунтованість ухваленого судом вироку в частині вирішення позову потерпілого до обвинуваченого, то зазначені доводи є безпідставними і непереконливими.

З матеріалів провадження убачається, що до початку судового розгляду по суті обвинувачення потерпілий ОСОБА_7 20 січня 2015 року пред`явив в порядку, передбаченому ст. 128 КПК України до обвинуваченого ОСОБА_8 цивільний позов про стягнення відшкодування майнової шкоди, як було зазначено за змістом позовної заяви, у розмірі відновлювальної вартості транспортного засобу мопеда, як такого, що був пошкоджений ОСОБА_8 , та про стягнення 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди і стягнення витрат, понесених потерпілим на оплату правової допомоги.

При цьому, потерпілим і цивільним позивачем ОСОБА_7 не було надано суду доказів про вартість ремонту зазначеного транспортного засобу в умовах наявності у кримінальному провадженні дослідженого судом в якості наданого прокурором доказу протоколу огляду місця події, з якого убачається, що станом на 21 годину 40 хвилин 24 грудня 2014 року виявлений на узбіччі дороги на АДРЕСА_2 без номерного знаку мав пошкодження сидіння, кріплення дзеркала, скла показчика правого повороту та відсутність ручки зчеплення.

В ході судового провадження потерпілий ОСОБА_7 свої позовні вимоги змінив, виключивши з позову вимогу про стягнення відшкодування майнової шкоди з огляду на те, що обвинувачений і цивільний відповідач ОСОБА_8 22 січня 2015 року добровільно сплатив йому 2000 грн. на відновлення технічного стану належного потерпілому мопеда.

Відповідно до вимог ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Правовою основою відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, є норми цивільного права, зокрема ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Так, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що однією із різновидностей моральної шкоди є душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, а також що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У позовній заяві потерпілий ОСОБА_7 свої позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 моральної шкоди саме в розмірі 2000 грн. мотивував посиланням на те, що в ході вчинення обвинуваченим злочину належний потерпілому мопед було пошкоджено, внаслідок чого він був позбавлений можливості користуватися даним транспортним засобом, втратив нормальні життєві зв"язки та зазнав душевних переживань і страждань.

Вирішуючи даний позов та даючи при цьому оцінку досліджених у судовому провадженні доказів, суд цілком обгрунтовано дійшов висновку про доведеність факту заподіяння внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_8 моральної ( немайнової ) шкоди потерпілому ОСОБА_7 , оскільки встановив наявність причинного зв"язку між злочинними діями обвинуваченого та пошкодженням належного потерпілому транспортного засобу.

При цьому, суд відповідно до вимог ч.3 ст. 23 ЦК України та роз"яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди , визначаючи розмір заподіяної потерпілому з вини обвинуваченого моральної ( немайнової ) шкоди", врахував обставини кримінального провадження, характер та обсяг і тривалість страждань потерпілого у зв"язку з відсутністю у нього протягом певного періоду часу можливості користуватись належним йому мопедом, і цілком вмотивовано визначив заподіяну потерпілому з вини обвинуваченого моральну (немайнову ) шкоду в розмірі 500 грн., додержуючись при цьому засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, як таким. що є законним і обгрунтованим.

Що стосується доводів апеляційної скарги потертілого і цивільного позивача ОСОБА_7 про те, що суд дав неправильну оцінку його психологічного стану, не врахував ступінь його моральних страждань та переживань, а також їх тривалість, то з огляду на вмотивованість ухваленого судом щодо ОСОБА_8 вироку такі доводи є непереконливими і безпідставними.

При цьому, доводи апелянта ОСОБА_7 про те, що він зазнав моральних страждань внаслідок відсутності можливості користуватися належним йому мопедом в період до сплати ОСОБА_8 коштів на відшкодування майнової шкоди, яке як убачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_7 мало місце 22 січня 2015 року, тобто - менше одного місяця з дня вчинення ОСОБА_8 злочину, а також доказово незабезпечені доводи апеляційної скарги потерпілого і цивільного позивача про тяжкість вимушених змін у повсякденному житті апелянта через неможливість використання мопеду для підвезення ним дитини до школи та додому, а дружини з роботи на забезпечення ведення домашнього господарства. не порушують законності та обгрунтованості рішення суду в частині визначення розміру заподіяної потерпілому моральної ( немайнової) шкоди.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла переконання, що правових підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого і цивільного позивача ОСОБА_7 та зміни вироку у даному провадженні немає.

Тому, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03 лютого 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого і цивільного позивача ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ця ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4