Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
27 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань апеляційного суду кримінальне провадження № 0005957 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, раніше судимого:

- Дубенським міськрайонним судом Рівненської області 17.11.2009 року за ч.1 ст.122 КК України на 1 рік 10 місяців виправних робіт за місцем роботи з утриманням в дохід держави 15% заробітку;

- цим же судом 08.09.2011 року за ч.2 ст.389, ст.ст.71,72 КК України на 2 роки 3 місяці обмеження волі, вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17.11.2009 року постановлено виконувати самостійно;

- цим же місцевим судом 13.03.2012 року за ч.1 ст.122, ст.ст.70, 75 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17.11.2009 року в частині стягнення 15% заробітку в дохід держави - виконувати самостійно;

- вироком Солом`янського районного суду м.Києва 20.05.2014 року за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України до штрафу в розмірі 80 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, на підставі п «в» Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено від відбування покарання. Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13.03.2012 року - виконувати самостійно,

обвинуваченого за ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України,

з участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_7
в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 26 вересня 2014 року о 15 год. 00 хв., діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи на території автовокзалу по вул. Київській, 40, в м.Рівному, схопив за шию лівою рукою раніше не знайомого неповнолітнього ОСОБА_8 , штовхнув його на землю, після чого вихопив з руки потерпілого мобільний телефон марки «Samsung CTS 5282», imel: НОМЕР_1 , imel: НОМЕР_2 , вартістю 840 грн., та заволодів вказаним телефоном. Однак, на місці вчинення злочину ОСОБА_5 одразу був затриманий ОСОБА_9 , при цьому вчинений злочин не було доведено до кінця з причин що не залежали від волі обвинуваченого.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнаний винним у замаху на грабіж за вказаних вище обставин та засуджений за ч.3 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ст.69 цього Кодексу, на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст.ст.71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано покарання за вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 березня 2012 року, та, за сукупністю вироків, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 4 місяці.

Запобіжний захід залишено попередній тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислюється з 26 вересня 2014 року.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 196 грн. 56 коп. витрат на проведення судових експертиз.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 порушив питання про скасування вироку місцевого суду і ухвалення нового вироку, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.3 ст.15 ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13.03.2012 року, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Він мотивував це тим, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, судом безпідставно застосовано ст.69 КК України. Визнавши щире каяття та сприяння розкриттю злочину обставинами, які пом?якшують покарання, суд не врахував суперечливої позиції обвинуваченого, який пояснив, що винним себе визнає повністю і разом з цим надав показання, які б виправдовували його у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.2 ст.186 КК України. Врахувавши пом?якшуючі обставини, суд не зазначив у вироку обставин для застосування ст.69 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 , думку обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_7 про безпідставність апеляційних доводів та залишення вироку без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно зі ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом?якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За змістом ст.69 КК України при вирішенні питання про можливість призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, суд повинен установити декілька обставин, що пом?якшують покарання, та мотивувати, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, згідно диспозиції даної статті для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, необхідна не лише наявність не менше двох обставин, які пом`якшують покарання, але й ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Проте, призначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, суд першої інстанції формально підійшов до з`ясування обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь вчиненого злочину. Цих вимог закону суд, призначаючи засудженому покарання, не дотримав.

Так, визнавши за можливе призначити ОСОБА_5 із застосування ст.69 КК України основне покарання нижче від найнижчої межі, ніж установлено санкцією ч.2 ст.186 КК України, із урахуванням положення ч.2 ст.68 цього Кодексу, суд першої інстанції виходив з того, що дружина ОСОБА_5 є інвалідом ІІІ групи з ураженням центральної нервової системи, наявність на утриманні в обвинуваченого двох малолітніх дітей, відсутність шкідливих наслідків від дій обвинуваченого для потерпілого та думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання на розсуд суду. Але суд не зазначив у вироку, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину.

Водночас суд усупереч вимогам ст.65 КК не взяв до уваги встановлені ним дані про особу ОСОБА_5 , зокрема те, що він не однократно засуджувався за вчинення умисних злочинів, цей злочин вчинив у період іспитового строку, визначеного попереднім вироком Дубенського міськрайонного суду від 13.03.2012 року.

Зазначене свідчить про небажання ОСОБА_5 виправитися, а також те, що він становить підвищену суспільну небезпечність. Тому висновок суду про можливість призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої ч.2 ст.186 КК України, не є переконливим.

З огляду на викладене колегія суддів визнала наведені в апеляційній скарзі доводи про безпідставність призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України обґрунтованими, вважаючи, що таке покарання не відповідає його меті виправленню і запобіганню вчиненню нових злочинів, а тому воно є явно несправедливим унаслідок м?якості, у зв`язку з чим, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України, вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати і з метою застосування більш суворого покарання ухвалити новий вирок.

Колегія суддів враховує, що відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як передбачено ч.2 ст.186 КК України, грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, карається позбавленням волі на строк від чотирьох до шести років. Разом з цим, згідно ч.3 ст.68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Приймаючи до уваги ступінь тяжкості вчиненого, зазначені вище дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом?якшують і обтяжують покарання, колегія суддів приходить до переконання, що обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі та з урахуванням ч.3 ст.68 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року відносно ОСОБА_5 в частині призначення покарання - скасувати.

Визнати винним і призначити ОСОБА_5 покарання за ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати не відбуте покарання за вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 березня 2012 року і, з урахуванням положень ст.72 КК України, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки один місяць.

Запобіжний захід ОСОБА_5 залишити попередній тримання під вартою.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту затримання, а саме з 26 вересня 2014 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_5 - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Згідно.
Суддя-доповідач ОСОБА_1