У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

головуючого

Коновалова В.М.,

суддів

Кравченка К.Т., Канигіної Г.В.

розглянула
у судовому засіданні у м. Києві 22 травня 2008 року кримінальну справу за
касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи судами першої
та апеляційної інстанцій на вирок Івано-Франківського міського суду від 14
червня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19
вересня 2007 року щодо ОСОБА_1.

Вироком суду

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженець та житель м. Львів,

такий, що не має судимості,

засуджений за ч.5 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до
позбавлення волі на два роки із конфіскацією всього майна, що є його особистою
власністю.

За ч.3 ст.146 КК України ОСОБА_1
виправдано за відсутністю у його діях складу злочину.

У задоволенні цивільних позовів
потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПП “Оптітрейд” відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 19 вересня 2007 року апеляцію прокурора залишено без задоволення, а
вирок Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2007 року щодо ОСОБА_1 -
без зміни.

Як визнав суд, 26 вересня 2003 року, приблизно о 12 годині, ОСОБА_1, за попередньою змовою із
ОСОБА_4, особами, невстановленими слідством та особами, матеріали кримінальної
справи щодо яких виділені в окреме провадження, перебуваючи у с. Марківці
Тисменицького району Івано-Франківської області, відкрито заволодів продуктами
харчування, що знаходилися в автомобілі МАЗ-5432 і належали ПП “Оптітрейд” та
приватному підприємцю ОСОБА_2, на загальну суму 209 490 грн. 78 коп.

Судом встановлено, що продукти харчування були завантажені у вказаний
автомобіль для перевезення у супроводі ОСОБА_3 до м. Києва. Коли завантажений
автомобіль прибув на околицю с. Марківці, до салону авто зайшов ОСОБА_4,
одягнув на руки ОСОБА_3 кайданики та силоміць затягнув до салону автомобіля
ВАЗ-2101, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 і поклав
обличчям на підлогу. Після цього ОСОБА_1 відвіз ОСОБА_3 до м. Івано-Франківськ
і утримував його у салоні авто до 6 години 27 вересня 2003 року.

У цей час ОСОБА_4 та інші особи, перегнали автомобіль “МАЗ” із продуктами
харчування до складського приміщення на вул. Ботанічну, 28 “А” у м.
Івано-Франківську, для переховування. У подальшому винні розпорядилися захопленими продуктами
харчування на власний розсуд.

У касаційному поданні прокурор просить судові рішення скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд. Вважає, що суд безпідставно визнав, що
злочинні дії ОСОБА_1 невірно кваліфіковані як грабіж. На думку прокурора
засуджений діяв у складі організованої групи, яка вчинила розбійний напад із
погрозою застосуванням зброї.

Прокурор також вважає, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_1 за ч. 3 ст.146
КК України, оскільки винний незаконно позбавив волі потерпілого вже після
заволодіння майном.

На думку прокурора суд необґрунтовано призначив ОСОБА_1 покарання із застосуванням
ст.69 КК України.

У поданні зазначено, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляцію прокурора, не дотримався вимог
ст.377 КПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
касаційного подання, колегія суддів вважає, що підстав для призначення справи
до розгляду у касаційному порядку, із дотриманням вимог ст.389 КПК України,
немає.

Висновок суду
першої інстанції, щодо доведеності винності ОСОБА_1 у вчиненні грабежу,
поєднаного із насильством, що не є небезпечним для здоровґя потерпілого, з
погрозою застосуванням такого насильства, за попередньою змовою групою осіб, в
особливо великих розмірах, за обставин вказаних у вироку, стверджується
сукупністю зібраних та перевірених судом доказів, і є правильним.

На обгрунтовуння свого висновку, суд підставно послався
на показання потерпілого ОСОБА_3, свідків ОСОБА_5,ОСОБА_6,ОСОБА_7, ОСОБА_8, а
також дані, що є у протоколах огляду місця події та речових доказів,
відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілого, предґявлення
фотознімків для впізнання, очної ставки та інших доказах у справі, яким дав
належну оцінку.

Твердження прокурора про те, що суд безпідставно
перекваліфікував дії ОСОБА_1 з ч.4 ст.187 на ч.5 ст.186 КК України, оскільки,
на думку прокурора, досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_4 погрожував
ОСОБА_3 застосуванням зброї, було предметом перевірки судів першої та
апеляційної інстанцій і не знайшли підтвердження.

Так, зі справи видно, що ОСОБА_3 у судовому засіданні
стверджував, що саме ОСОБА_4 зайшов до автомобіля, та погрожуючи йому
пістолетом, одягнув на його руки кайданики. ОСОБА_4 затягнув його в автомобіль
під керуванням ОСОБА_1 Показання потерпілого в частині погрози пістолетом не
знайшли підтвердження у зібраних у справі доказах. Суд, як це убачається із
вироку Івано-Франківського міського суду від 2 лютого 2005 року, вказані дії
ОСОБА_4 кваліфікував як грабіж (ч.5 ст.186 КК України).

Тому дії винного, у тому числі й утримання ОСОБА_3 в
салоні автомобіля, у той час коли інші особи заволодівали чужим майном, суд
кваліфікував за ч.5 ст.186 КК України.

Посилання прокурора на те, що суд безпідставно виключив
із обвинувачення ОСОБА_1 кваліфікуючу ознаку - вчинення злочину у складі
організованої злочинної групи, є безпідставним, оскільки не ґрунтується на
зібраних та перевірених у судовому засіданні доказах. Місцевий суд, належним
чином умотивував своє рішення і визнав доводи прокурора у цій частині такими,
що суперечать доказам, що є у справі. Крім того, суд урахував рішення, що
міститься у вироку Івано-Франківського міського суду від 2 лютого 2005 року
щодо ОСОБА_4.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_1 за ч.3 ст.146
КК України, то як убачається зі справи, засуджений утримував ОСОБА_3 доки інші
учасники злочину вжили усіх заходів для приховування викраденого майна. Після
того, як викрадений вантаж було перевезено у сховище, ОСОБА_1 відпустив
потерпілого.

За таких обставин суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_1 які
виразилися в утриманні ОСОБА_3 в авто, повністю охоплюються ч.5 ст.186 КК
України.

Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи
прокурора, аналогічні доводам касаційної скарги, і не знайшов підстав для їх задоволення. При
цьому суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог кримінально-процесуального
закону, спростував усі доводи прокурора, наведені у його апеляції та навів
докладні мотиви прийнятого рішення.

З огляду на
наведене, посилання прокурора на те, що суд апеляційної інстанції не дотримався
вимоги ст.377 КПК України, не можна визнати підставним.

Призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд, керуючись вимогами
ст.65 КК України, урахував тяжкість вчиненого винним злочину, його другорядну
роль у його вчиненні, дані про особу засудженого, те, що він раніше не судимий,
на утриманні має неповнолітню дитину та похилого віку батьків. Суд також
урахував і те, що з моменту вчинення злочину до постановлення вироку пройшло
близько чотирьох років, і за цей час ОСОБА_1 порушень закону не допускав.

З урахуванням сукупності
помґякшуючих обставин, а також обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості
вчиненого злочину, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення
ОСОБА_1 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.5 ст.186 КК
України. Доводи прокурора про безпідставне застосування ст.69 КК України, висновок суду у цій частині, не спростовують.

Призначене винному
покарання є необхідним та достатнім і підстав вважати його не відповідним
тяжкості злочину, не знайдено.

Не вбачаючи підстав для задоволення касаційного подання, колегія суддів не
знаходить підстав і для призначення справи до касаційного розгляду з викликом
осіб, зазначених у ст.384 КПК України.

Керуючись
ст.394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и
л а:

у задоволенні касаційного подання прокурору, який брав участь у розгляді
справи судами першої та апеляційної інстанцій, відмовити.

Судді:

Кравченко
К.Т. Коновалов В.М. Канигіна Г.В.