АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/789/128/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст..336 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю - прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Тернопільської області ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 лютого 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з незакінченою середньою освітою, одруженого, непрацюючого, котрий має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а саме: дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено покарання у виді 3 ( трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_7 у період дії іспитового строку покладено обв`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу дирекцію.

Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_11 у період з 28 червня 1995 року по 3 грудня 1996 року проходив строкову військову службу у Збройних силах України, де здобув військово облікову спеціальність муляра будівельних робіт частин будівництва та розквартирування військ, у зв`язку з чим є суб`єктом часткової мобілізації та не мав, передбачених у ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію підстав, які б звільняли його від призову за мобілізацію.

Відповідно до наказу Міністра оборони України № 225 від 5 вересня 1996 року ОСОБА_11 з 3 грудня 1996 року звільнений з лав Збройних сил України, а з 7 березня 1997 року перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 як військовозобов`язаний.

15 серпня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою м.Тернопіль, вул. Тролейбусна, 5 на виконання Указу Президента України № 454 від 6 травня 2014 року "Про часткову мобілізацію" для проведення призову за мобілізацією, проходження медичного огляду прибув військовозобов`язаний ОСОБА_7 .

Крім того, 15 серпня 2014 року близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_7 був належним чином повідомлений, а саме отримав повістку від старшого офіцера відділення військового обліку і бронювання солдат, сержантів запасу ОСОБА_12 про необхідність прибути о 9 год. 20 серпня 2014 року в Тернопільський ОМВК Тернопільської області, що по вул. Тролейбусній, 5 в м. Тернополі, для відправляння у команді № НОМЕР_1 для подальшого проходження служби за мобілізацією.

Однак, усупереч вимог ст. 65 Конституції України, ст. ст. 1, 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, Указу Президента України № 454 від 6 травня 2014 року Про часткову мобілізацію, військовозобов`язаний ОСОБА_7 , з метою ухилитися від призову за мобілізацією, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином попередженим про прибуття, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, не з`явився без поважних причин до призовного пункту, а саме до Тернопільського ОМВК Тернопільської області, що по вул. Тролейбусні, 5 у м.Тернополі, о 9 год. 20 серпня 2014 року, для подальшого проходження служби в Збройних силах України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення надто м`якого покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ст. 336 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Свої доводи мотивує тим, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 не в достатній мірі врахував підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Обгрунтовує це тим, що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі з загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України.

Вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання з випробуванням не сприятиме виховній ролі покарання, оскільки призведе до хибного уявлення про вседозволеність та безкарність як у нього самого, так і у інших громадян.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляцію прокурора необхідно відхилити з наступних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які не оспорювалися в апеляційній скарзі, не перевіряються. Тому суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком місцевого суду.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджений сукупністю зібраних та належним чином перевірених в судовому засіданні доказів, і правильність кваліфікації вчиненого правопорушення в апеляції не оскаржують ся, а отже судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що ж стосується тверджень прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання у зв`язку із застосуванням ст. 75 КК України, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції, як видно з вироку, дотримуючись вимог ст. 65-67 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 (з послідуючими змінами) "Про практику призначення судами кримінального покарання", врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його вік, а також те, що він раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, здійснює догляд за батьками пенсійного віку, обставини, які пом`якшують покарання повне визнання своєї вини, щире каяття у скоєному, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно застосував до обвинуваченого ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а отже доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом ст. 75 КК України колегія суддів вважає безпідставними.

Більше того, як вбачається з звукозапису судового засідання від 05.06.2015 року, під час проведення судовий дебатів і сам прокурор у кримінальному провадженні, який приймав участь у суді першої інстанції, прийшов до переконання про можливість при призначенні покарання ОСОБА_7 застосувати до нього ст.75 КК України з тих же підстав, що викладені у вироку суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що не має підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із чим вироку суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляцію прокурора без задоволення.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Тернопільської області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2