ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 336/6564/22

провадження № 51- 2869 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Запорізького апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001668, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Пологи Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , пенсіонера, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківского районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат у провадженні та скасовано арешт на автомобіль.

Вироком Запорізького апеляційного суду від 24 квітня 2025 року апеляційні скарги прокурора та потерпілої задоволено частково, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Суди встановили, що водій ОСОБА_6 27 вересня 2022 року, приблизно о 10:45, керуючи технічно справним вантажним автомобілем «Mercedes-Benz» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом «Krone» реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул. Військбуд у м. Запоріжжі. Наблизившись до перехрестя з вул. Стартовою, з метою подальшого виконання маневру лівого повороту в напрямку автодороги Харків-Сімферополь, водій ОСОБА_6 зупинився на нерегульованому пішохідному переході, що розташований через проїжджу частину вул. Військбуд, позначений дорожньою розміткою 1.14.2 та дорожнім знаком 5.38.1 ПДР України - «Пішохідний перехід». В цей час, з правого тротуару на нерегульований пішохідний перехід вийшла пішохід ОСОБА_7 та розпочала перетинати поїжджу частину перед передньою частиною кабіни автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , рухаючись справа наліво за ходом руху транспортного засобу. ОСОБА_6 , маючи можливість виявити пішохода ОСОБА_7 , яка рухалась по нерегульованому пішохідному переході, порушив вимоги пунктів 10.1, 18.1 ПДР України, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав дорогу пішоходу, відновив рух, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 10.1, 18.1 ПДР України перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити його від відбування призначеного цим судом покарання з випробуванням на підставі норм ст. 75 КК України.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не врахував те, що він вчинив необережний злочин, сприяв досудовому слідству, щиро розкаявся, частково відшкодував шкоду потерпілим, є внутрішньо переміщеною особою, за місцем проживання характеризується позитивно, пенсіонер, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, має сина-військовослужбовця, одружений, на його утриманні перебуває дружина, яка є особою з інвалідністю 1 групи.

Позиції інших учасників судового провадження

Від потерпілої ОСОБА_8 надійшло письмове заперечення, у якому потерпіла, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги засудженого, заперечувала проти її задоволення та просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Прокурор ОСОБА_5 в суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення касаційної скарги засудженого.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України у касаційному порядку не оскаржуються. Доводи касаційної скарги засудженого стосуються суворості призначеного апеляційним судом покарання через незастосування ст.75 КК України.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд зауважує,що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

За змістом норм ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків визначених цією статтею, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розд. XII Загальної частини КК України, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розд. XI КК України, інституту кримінального права - призначення покарання.

Тому, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення шляхом дослідження та оцінки всіх обставин, що мають значення для справи, та врахувати, що положення ст. 75 КК України застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням у порядку ст. 75 КК України є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання за умов, що вчинене діяння не підпадає під виключення, викладені в цій нормі закону. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які суд оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, на відомостях про вчинений особою злочин, його суспільну небезпечність, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, та, ухвалюючи свій вирок, належним чином врахував конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу винного й дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення засудженого від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Обираючи ОСОБА_6 міру примусу, апеляційний суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання від 3 до 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив не лише з формальних критеріїв, що визначені ст.12 КК України, а взяв до уваги особливості конкретного кримінального правопорушення. Зокрема, врахував те, що засуджений керував автомобілем в денний час доби, за сприятливих погодних умов, на відкритому перехресті у населеному пункті, де не було жодних перешкод для виконання ним вимог ПДР України, а тим більше не існувало передумов для їх порушення. Проте ОСОБА_6 знехтував безпекою учасників дорожнього руху й, маючи можливість виявити пішохода ОСОБА_7 , яка рухалась по нерегульованому пішохідному переході, грубо порушив ПДР та здійснив наїзд на потерпілу, котра від отриманих травм загинула на місці.

Також належним чином суд врахував посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , котрий протягом досудового розслідування та судового розгляду не визнавав свою вину, а фактично намагався перекласти її на пішода ОСОБА_7 , тим самим він не піддавав критиці свою протиправну поведінку, не виявляв готовність нести відповідальність за свої дії, а лише в судових дебатах, під тиском зібраних у справі доказів, заявив про визнання своєї вини. Крім того, взято до уваги й те, що потерпіла ОСОБА_8 (дочка загиблої) після події ДТП неодноразово зверталася до поліції із заявами з приводу неправомірної поведінки обвинуваченого щодо неї.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України буде недоцільним та не виправданим в аспекті визначеної законом мети покарання - не тільки виправлення винного, а й попередження вчинення нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, оскільки не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання у вигляді загальної превенції та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися ПДР й запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.

У той же час, апеляційний суд всебічно врахував дані про особу винного, зокрема й ті, на які є посилання в касаційній скарзі, а саме те, що ОСОБА_6 пенсіонер, він є внутрішньо переміщеною особою, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, частково відшкодував шкоду потерпілим, має сина-військовослужбовця, одружений, на його утриманні перебуває дружина, яка є особою з інвалідністю 1 групи.

Обставинами, які пом`якшують покарання, обґрунтовано визнав - активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілим. Обставин, що його обтяжують, - не встановлено.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції дійшов переконливого висновку про можливість призначення засудженому основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, тобто у майже мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст. 286 КК України, із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Засуджений скаржиться на те, що апеляційний суд безпідставно не врахував його щире каяття.

З цього приводу Суд зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

За матеріалами справи, поведінка ОСОБА_6 як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду, а саме невизнання ним вини та намагання перекласти вину на загиблу - пішохода ОСОБА_7 , не свідчила про наявність у нього щирого каяття, що знайшло своє відображення у рішеннях судів попередніх інстанцій.

З приводу часткового відшкодування засудженим шкоди потерпілій в розмірі 10 000 грн, то це враховано апеляційним судом як обставина, що пом`якшує покарання. Однак наслідки у виді смерті потерпілої ОСОБА_7 є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, а тому вказана обставина, у цьому конкретному випадку, не може бути достатньою підставою для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у справі № 290/669/18.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на його вік, соціальний статус, позитивну характеристику, відсутність попередніх судимостей, спосіб життя, соціальні зв`язки, перебування на утриманні дружини, яка є особою з інвалідністю, не можуть бути безумовною підставою для його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, адже ці обставини були враховані апеляційним судом та стали підставою для зменшення розміру основного покарання, призначеного судом першої інстанції.

У контексті викладеного Суд вважає, що призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» й відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

У зв`язку з цим та, керуючись статтями 433, 436, 441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Запорізького апеляційного суду від 24 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3