ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/267/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.307 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 24 червня 2025 року стосовно ОСОБА_10 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м.Харкова від 24.06.2025 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм, Харківської області, українця, громадянина України, має на утриманні батька 1939 року народження, невійськовозобов`язаного, з середньою освітою, не працюючого, в фактичних шлюбних стосунках, раніше судимого вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 28.12.2023 за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн., який зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Продовжено ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби до набрання вироком законної сили.

Строк покарання за цим вироком ОСОБА_10 рахується з моменту фактичного затримання засудженого на виконання даного вироку.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь держави 10037 грн. 16 коп. за проведення експертного дослідження № 19985 від 26.06. 2023.

Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що У травні 2023 року, точного часу та дати в ході судового розгляду встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_10 , маючи прямий умисел, спрямований на незаконне виготовлення та зберігання з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів, діючи всупереч ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» у невстановленої особи і у не встановленому судовим розглядом місці придбав насіння конопель та реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи мету особистого збагачення за рахунок злочинної діяльності, з корисливих мотивів, в квартирі за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , виростив рослини роду Конопель, які зірвав, висушив, відокремив листя від рослини, подрібнив та розсипав у зіп-пакети, які незаконного зберігав за вищевказаною адресою, з метою збуту.

02.06.2023 під час проведення санкціонованого обшуку на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.05.2023 за місцем проживання ОСОБА_10 , за саме за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено зіп-пакети загальною кількістю 52 шт., з речовиною рослинного походження, масою: 1,424 г.; 1,425 г.; 2,680 г.; 2,801 г.; 2,689 г.; 1,380 г.; 2,790 г.; 1,449 г.; 1,370 г.; 1, 398 г.; 1,405 г.; 1,436 г.; 1,450 г.; 1,471 г.; 2,730 г.; 1,366 г.; 1,401 г.; 2,849 г.; 1,460 г.; 1,429 г.; 2,765 г.; 1,480 г.; 1,495 г.; 1,541 г.; 2,859 г.; 1,432 г.; 2,461 г.; 1,359 г.; 2,766 г.; 1,395 г.; 1,430 г.; 1,421 г.;1,371 г.; 1,425 г.; 1,391 г.; 2,846 г.; 1,422 г.;1,395 г.; 2,768 г.; 1,394 г.; 1,391 г.; 2,766 г.; 2,821 г.; 2,790 г.; 2,730 г.; 1,385 г.; 1,430 г.; 1,427 г.; 1,429 г.; 2,963 г.; 2,811 г.; 2,710 г., яка відповідно до висновку експерта № 19985 від 26 червня 2023 відноситься до особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу, обіг якого заборонено.

ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, тобто незаконне виготовлення, зберігання особливо небезпечних наркотичних засобів з метою збуту.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_7 подали на нього апеляційну скаргу.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 24.06.2025 щодо ОСОБА_10 , у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, прокурор зазначає про те, що судом першої інстанції недостатньо враховано, що ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.309 КК України та знову вчинив тяжкий злочин за ч.2 ст.307 КК України, у скоєнні якого не розкаявся.

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 24.06.2025 щодо ОСОБА_10 і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник зазначає, що висновки суду, що викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки наркотичні засоби він випадково знайшов разом з іншими речами у м.Ізюмі та в подальшому зберігав у себе вдома без мети подальшого збуту. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги правові висновки, що викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 24.02.2025 у справі № 552/4770/19, помилково враховував показання свідків, які обмовили обвинуваченого, а також необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони про призначення повторної судової експертизи з дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який частково підтримав подані апеляційні скарги та вважав за необхідне скасувати оскаржуваний вирок і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, але не заперечували щодо позиції прокурора ОСОБА_6 , дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів, вважає, що усі подані апеляційні скарги належить задовольнити частково, зважаючи на наступне.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно достатті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів та вимог апеляційних скарг прокурора та захисника колегія суддів погоджується з ними лише в частині наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з огляду на наступне.

Зокрема, згідно положень ст.ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

У частині 1 ст. 91 КК України наведені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

У відповідності до ч.2 цієї норми, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до вимог п. 2 ч.3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Згідно вимог ст. ст. 409, 412 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є неповнота судового розгляду та наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За наслідками судового розгляду, дослідивши наявні у матеріалах кримінального провадження докази та надавши їм відповідну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_10 за пред`явленим обвинуваченням підтверджується у повному обсязі, у зв`язку з чим останнього визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Натомість, на думку колегії суддів, висновок суду щодо визнання ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 307 КК України за фактичних обставин, що викладені в пред`явленому обвинуваченні, є передчасним та не підтверджуються доказами, що дослідженні під час судового розгляду, з наступних підстав.

Зокрема, для кваліфікації дій особи за ст.307 КК України обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони вказаного злочину є прямий умисел та мета збут наркотичних засобів чи психотропних речовин.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» від 26 квітня 2002 року №4, під незаконним збутом наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів потрібно розуміти будь-які оплатні чи безоплатні форми їх реалізації всупереч закону (продаж, дарування, обмін, сплата боргу, позика, введення володільцем цих засобів або речовин ін`єкцій іншій особі за її згодою тощо).

Отже, під незаконним збутом наркотичних засобів і психотропних речовин їх аналогів потрібно розуміти будь-які оплатні чи безоплатні форми їх реалізації.

Як вбачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, що ОСОБА_10 вчинив інкримінований йому злочин за ч.2 ст.307 КК України з метою особистого збагачення за рахунок злочинної діяльності та з корисливих мотивів.

При цьому, ухвалюючи обвинувальний вирок та визнаючи винними обвинуваченого ОСОБА_10 за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст. 307 КК України, суд першої інстанції на підтвердження вини останнього послався на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також на відомості протоколу обшуку від 02.06.2023 за місцем мешкання ОСОБА_10 , висновку експерта № 19985 від 26.06.2023, копії відповіді ТОВ «Нова пошта» на запит № 6297/119-81/14-2023 від 07.07.2023 та постанови про визнання речовими доказами від 02.06.2023.

Разом з цим, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 жодним чином не підтверджують версію сторони обвинувачення про те, що обвинувачений ОСОБА_10 вчинив інкримінований йому злочин саме з метою особистого збагачення та з корисливих мотивів, що зазначено у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Крім того, з оскаржуваного вироку вбачається, що на підтвердження вини ОСОБА_10 за пред`явленим обвинуваченням суд першої інстанції послався на показання свідка ОСОБА_14 , який повідомив під час свого допиту, що він не пам`ятає нічого, у нього провали у пам`яті, а також зазначив, що у травні 2023 року він дуже багато вживав алкогольних напоїв, він постійно перебував у стресі та у нього почалися епілептичні напади. Також повідомив, що він неодноразово засуджений, мав досвід вживання наркотичних засобів більше двох років. У 2023 році йому його приятелі приносили наркотичні засоби безкоштовно, проте де вони брали їх свідок не зміг пригадати.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищезазначені показання свідка ОСОБА_14 доводять вину ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки викладені у вироку показання цього свідка не свідчать про існування обставин, що підлягають доказуванню та мають значення у цьому кримінальному провадженні відповідно до вимог статей 91 та 94 КПК України.

Належить також зазначити, що матеріали цього кримінального провадження також не містять будь-якої належної інформації щодо факту збуту наркотичного засобу обвинуваченим жодній особі, тобто таких фактів органом досудового розслідування не встановлено, оперативні закупівлі наркотичного засобу не проводилися, у жодного свідка не було вилучено придбаний у обвинуваченого наркотичний засіб, який би за своїми особливостями збігався з наркотичним засобом, вилученим в ході обшуку за місце мешкання у ОСОБА_10 .

Тобто, на переконання колегії суддів, показання свідка ОСОБА_13 про те, що вона особисто двічі купувала у обвинуваченого наркотичні засоби у 2023 році, не охоплюються пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_10 та не підтверджуються належними і допустимими доказами у справі, у зв`язку з чим показання цього свідка не можуть бути визначальним доказом скоєння ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Зазначеним обставинам не надано судом першої інстанції обґрунтованої оцінки в оскаржуваному обвинувальному вироку. Вказана неповнота є істотним порушенням вимог ст.370 КПК України.

Отже, формулювання обвинувачення, пред`явлене органом досудового розслідування та визнане судом першої інстанції доведеним, про те, що ОСОБА_10 вчинив інкримінований йому злочин саме з метою особистого збагачення та з корисливих мотивів, на переконання колегії суддів, не підтверджується та суперечать дослідженим доказам у справі.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають:

«Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом».

«Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.

Згідно з ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, покладається на слідчого, прокурора, які як сторона обвинувачення, здійснюють збирання доказів, у тому числі і шляхом проведення слідчих дій (ч.2ст. 93 КПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висловленої у п. 60 Рішення у справі «Коробов проти України», яке набуло статусу остаточного, відповідно до якої Європейський суд з прав людини в черговий раз звертає увагу на те, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту, вимоги норм ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно прийшов до переконання про недотримання стороною обвинувачення стандарту підтвердження доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину в частині наявності такої кваліфікуючої ознаки вчинення злочину, як мети збуту наркотичного засобу в місця позбавлення волі.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо вчинення ОСОБА_10 інкримінованого злочину, передбачених ч.2 ст. 307 КК України, переслідуючи саме корисливий мотив та маючи мету особистого збагачення за рахунок злочинної діяльності, про що зазначив у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Колегія суддів також погоджується з апеляційними доводами захисника про порушення процедури розгляду клопотання сторони захисту про призначення у справі повторної експертизи з метою встановлення того, що вилучені речовини є наркотичними, з огляду на таке.

Зокрема, положеннями ст. 371 КПК України врегульовано порядок ухвалення судових рішень та їх форма. У частинах 3 та 4 цієї статті зазначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, ухвала постановляється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд. Ухвали, постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання в журнал судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 332 КПК України суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи з підстав, передбачених цією нормою.

У відповідності до ч.1 ст.350 КПК України, клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

Як вбачається з відомостей судового провадження, під час судового засідання від 23.06.2025 судом першої інстанції було розглянуто клопотання захисника ОСОБА_7 про проведення повторної судової експертизи з дослідження наркотичних засобів, в якому відмолено у задоволенні ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати.

При цьому, в оскаржуваному вироку суд першої інстанції зазначив, що у задоволенні вищезазначеного клопотання захисника було відмовлено з підстав не доведеності необхідності проведення саме повторної експертизи, так як вимогами КПК України передбачені певні випадки проведення повторної експертизи. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у вказаному клопотанні сторони захисту викладені події іншого кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 , що не є предметом розгляду у цьому кримінальному провадженні, а посилання адвоката на те, що всі суди проводять експертизи, а постанова об`єднаної палати ВС від 24.02.2025 є спірною та буде скасована, не мали вирішального значення.

Колегія суддів бере до уваги, що норми чинного КПК України не містять вимог щодо обов`язкового постановлення вмотивованої ухвали про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи, але, враховуючи положення ч.1 ст.350 КПК України, сторона захисту або обвинувачення позбавлена процесуальної можливості повторно звернутись з відповідним клопотанням з інших підстав, оскільки вона не ознайомлена з мотивами, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у даному конкретному випадку суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення експертизи без виходу до нарадчої кімнати та не постановивши вмотивованої ухвали, допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого, у порушення вимог статей 22, 93 КПК України, судом не створено необхідних умов для реалізації сторонами їхніх прав та виконання процесуальних обов`язків.

Отже, твердження сторони захисту про те, що судовий розгляд цього кримінального провадження відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, є слушними.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуваний вироку в межах апеляційної скарги захисника, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника щодо підставного врахування судом першої інстанції правових висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 24.02.2025 у справі № 552/4770/19 (провадження № 51-1524 кмо 24).

16.08.2024 набув чинності Закон України від 21.12.2023 № 3528-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо державного регулювання обігу рослин роду коноплі (Cannabis) для використання у навчальних цілях, освітній, науковій та науково-технічній діяльності, виробництва наркотичних засобів, психотропних речовин та лікарських засобів з метою розширення доступу пацієнтів до необхідного лікування».

Положеннями вказаного Закону рекомендовано Кабінету Міністрів України внести зміни до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 770.

На виконання цих вимог згаданого Закону постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2024 № 653 «Про внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», яка набрала чинності 16.08.2024, внесено зміни до вказаного вище Переліку, зокрема в списку № 1 таблиці І виключено таку позицію: «Канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу», а в списку № 1 таблиці ІІ назву викладено в такій редакції: «Список № 1 Наркотичні засоби та рослини, обіг яких обмежено» та доповнено позицією: «Канабіс, смола канабісу, екстракти і настойки канабісу».

Водночас, як вбачається з пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, останній обвинувачується у вчиненні злочину за ч.2 ст.307 КК України в період з травня 2023 року по 02.06.2023.

Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 24.02.2025 у справі № 552/4770/19 (провадження № 51-1524 кмо 24), зміни, унесені постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2024 № 653 до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 770, не є змінами до закону України про кримінальну відповідальність і відповідно до ст. 5 КК та ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів не погоджується з апеляційною скаргою захисника в цій частині, з огляду на зміст постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2024 № 653.

Разом з цим, зазначені вище обставини, що встановлені під час апеляційного розгляду, на думку колегії суддів, не тільки порушують права обвинуваченого, а й свідчать про наявність неповноти судового розгляду, яка істотно впливає на висновки суду щодо доведеності чи недоведеності пред`явленого обвинувачення, оцінку доказів щодо кожного окремо так і їх сукупності. Згідно вимог п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 409, п.1 ч.1 ст.410, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411, ч.1 ст.412 КПК України зазначені порушення, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування оскаржуваного обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Із цього вбачається, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції не виконав.

При цьому, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості самостійно усунути вищезазначені недоліки, оскільки в поданих апеляційних скаргах сторонами кримінального провадження не ставиться питання про дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, а апелянтами не заявлялися відповідні клопотання в ході судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 в суді першої інстанції, у зв`язку з чим усі подані апеляційні скарги підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, щодо неналежного дотримання судом вимог, передбачених ст. 370 КПК України, тобто в частині обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також стосовно неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки дослідження певних підстав пов`язаних з обґрунтованістю обвинувачення випливає з відомостей встановлених при розгляді в суді апеляційної інстанції, а деякі висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та містять істотні суперечності, що чітко передбачено в якості підстав для скасування вироку в нормах, що містяться у п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 409, п.1 ч.1 ст.410, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411, ч.1 ст.412 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.2 ч.3 ст.374 і ст. 370 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2, 10, 13, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України - верховенство права, законність, диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 в суді першої інстанції.

Решту апеляційних доводів захисника та прокурора, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч.1 п.6, 409 ч.1 п.п.1-3, ст. 410 ч.1 п.1, ст.411 ч.1 п.п.1, 3, 4, ст. 412 ч.1, ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 24 червня 2025 року стосовно ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :