Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4228/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/379/26
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №296/4228/25 в межах кримінального провадження №0000044 від 14.01.2025 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 06.02.2026,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою залишено без задоволення клопотання захисника та обвинуваченого про зміну міри запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання.

Задоволено клопотання прокурора.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком на 60 днів до 06 квітня 2026 року включно.

Адвокат ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід, звільнивши його з під варти. При цьому, наголошує, що судом не в повній мірі взято до уваги характеризуючи дані обвинуваченого ОСОБА_10 , який має міцні соціальні зв`язки, має місце реєстрації по АДРЕСА_1 , як і постійне місце проживання в АДРЕСА_2 , має дорослу доньку, яка на даний час перебуває за кордоном як біженка та рідних братів, які проживають в Житомирському районі, є раніше не судимою особою. Звертає увагу, що потерпілий, як адвокат, не оформив жодним документом факт звернення до нього ОСОБА_10 за правовою допомогою в інтересах членів його сім`ї. Після того як відносини в сім`ї погіршилися цей же адвокат звернувся в інтересах тоді дружини ОСОБА_11 до суду з позовом про розлучення. ОСОБА_10 довіряв адвокату і своїй родині, але ця довіра зруйнувалася. Звісно, що за такої кризи відносин ОСОБА_10 варто було звернутися фахівця в галузі медицини, щоб опанувати свій психологічний, психічний стан, щоб вибудувати діалог, але цього не сталося. Зазначає, що ОСОБА_10 періодично хворіє та має ряд хронічних захворювань і йому важко перебувати під вартою, бо доступ до медичної допомоги є неповним. Звертає увагу, що тривала ізоляція в місці несвободи ОСОБА_10 позбавляє його можливості звернутися до медичних фахівців за його вибором. Вважає, що суд відмовляючи ОСОБА_10 у застосуванні більш м`якого запобіжного заходу не обґрунтував, якою має бути поведінка обвинуваченого, щоб мати право хоча б на альтернативний запобіжний захід. Рахує, що застава є альтернативним запобіжний заходом і не зважаючи на тяжкість висунутого обвинувачення ОСОБА_10 може бути судом застосована, хоча у нього відсутні кошти на внесення застави.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 також просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою звільнити його з під варти, забезпечити його захист, як свідку, надавши державну охорону, та все необхідне на час слідчих дій. При цьому, зазначає, що процесуальні ризики наведені прокурором відсутні (не доведені доказами долученими до клопотання), як і взагалі відсутні докази його винності в інкримінованих діях, орган обвинувачення підтримує потерпілого, котрий є діючим адвокатом, є його боржником, надав слідству неправдиві показання, і саме через це, його притягнуто до відповідальності. Наголошує, що провадження фальсифіковано органом досудового розслідування. Звертає увагу, що судді члени колегії анульовали свої підписи, а головуючий суддя виносить ухвали стосовно міри запобіжного заходу поза межами своєї компетенції, оскільки це повноваження слідчого судді. Посилається на те, що наявні докази у провадженні є незаконними, як і здобуті незаконним шляхом, обвинувальний акт ним не підписувався, судовий розгляд цього акту відбувається без його згоди, тобто, судовий розгляд цього акту порушує його права. Одночасно, просить винести окрему ухвалу зобов`язати внести відомості до ЄРДР про кримінальні правопорушення, вчинені прокурором, яким незаконно здійснюється обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, що вказує на корупційне діяння та намагання вбивства. Крім того, просить окремою ухвалою зобов`язати внести відомості до ЄРДР про кримінальні правопорушення вчинені потерпілим у провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку поданих апеляційних скарг, заперечення прокурора ОСОБА_8 щодо задоволення поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з матеріалів судового провадження №296/4228/25 в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000044 від 14.01.2025 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 06.02.2026 в судовому засіданні Корольовським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора (підтримане потерпілим), суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення.

Твердження обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Так, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій, допустимості, достовірності та достатності доказів відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

В даному випадку, апеляційні посилання, як обвинуваченого, на необґрунтованість висунутого обвинувачення, як і відсутність доказів на його підтвердження, та дії потерпілого щодо нього, так і його захисника (опосередковано спростування фактичних обставин провадження), апеляційним судом визнається безпідставним, таким, що об`єктивно не спростовує підстав продовження міри запобіжного заходу у даному провадженні та є явно неспроможним та виходить за межі апеляційного розгляду на даному етапі розгляду провадження в суді першої інстанції, оскільки під час розгляду провадження в суді першої інстанції в апеляційному порядку оскаржується лише продовження строку тримання під вартою.

При цьому, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого.

Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

В свою чергу, ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином та передбачає покарання у виді позбавлення волі від 7 до 12 років з конфіскацією майна.

Крім того, слід взяти до уваги фактичні обставини вчинення цього інкримінованого правопорушення, його характер, спосіб та наслідки, як і те, що ОСОБА_10 не має міцних соціальних зв`язків, проживав без реєстрації за іншою адресою, непрацюючий.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, як і високий рівень вчинення останнім інших кримінальних правопорушень. Зазначені ризики на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшились та продовжують існувати.

Апеляційний суд в даному випадку вбачає і наявність ризику впливу на свідків та потерпілого у цьому провадженні. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків та потерпілих під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Як вбачається із оскаржуваної ухвали судом першої інстанції з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами не завершено.

За таких обставин, враховуючи пояснення прокурора та стадію судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ризик впливу на свідків на момент апеляційного розгляду продовжує існувати.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Гарантування обвинуваченим належного дотримання ним процесуальних обов`язків, не достатньо доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки. Апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_10 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

На думку апеляційного суду гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, достатньо не доводять по-за розумним сумнівом дотримання ним відповідної сталої процесуальної поведінки.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає безпідставними доводи сторони захисту про те, що суд не обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, та недоведеністю ризиків зазначених в клопотанні прокурора.

Всі викладені апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг на продовження запобіжного заходу не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що за встановлених підстав та обставин, передбачених ст.ст.177 та 178 КПК України, зважаючи на положення ст.183 КПК України (щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства), апеляційний суд звертає увагу на відсутність підстав для визначення в даному випадку відповідного розміру застави у цьому кримінальному провадженні.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 06.02.2026, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 06 квітня 2026 року включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: