ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/518/26 Справа № 190/2199/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченої: ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника: ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції)

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою судді П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 18 жовтня 2025 року включно, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив про вагомість ризику втечі, оскільки до обвинуваченої раніше було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак остання ухилялася від виконання покладених на неї обов`язків. Суд першої інстанції зазначає, що наявні ризики дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні забезпечити досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги:

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник ОСОБА_7 та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі він просить рішення суду першої інстанції скасувати та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із покладенням відповідних обов`язків.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права та через її ухвалення незаконним складом суду. Так, 20.08.2025 року до початку судового розгляду стороною захисту відповідно до вимог ч. 4 ст. 80 КПК України було подано заяву про відвід судді ОСОБА_1 від розгляду справи. Однак суддя, порушуючи вимоги кримінального процесуального законодавства, розпочала розгляд справи.

Крім того, судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, поданим стороною захисту щодо погіршення стану здоров`я обвинуваченої.

Щодо тверджень про порушення ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, захисник зазначає, що остання не порушувала покладених на неї обов`язків. Після того як слідчий повідомив про завершення досудового розслідування та скерування обвинувального акта до суду, ОСОБА_6 помилково вважала, що дія обраного запобіжного заходу закінчилася, тому разом із дітьми переїхала в м. П`ятихатки до іншого будинку, де очікувала на виклик до суду.

Захисник наголошує, що обвинувачена хворіє на хронічну ревматичну хворобу серця. Під час перебування під вартою стан її здоров`я значно погіршився; вона потребує негайного лікування задля запобігання летальним наслідкам.

Крім того, судом не враховано особу обвинуваченої, яка має міцні соціальні зв`язки, самостійно утримує трьох неповнолітніх дітей, має власне житло та постійне місце проживання, раніше не судима, а її цивільний чоловік проходить службу в лавах ЗСУ.

Сторона захисту стверджує, що обвинувачена не намагатиметься переховуватися від суду, а навпаки сприятиме з`ясуванню обставин кримінального провадження, оскільки особисто зацікавлена у швидкому розгляді справи. У зв`язку з цим сторона захисту просить застосувати до обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Позиції сторін в суді:

Захисник та обвинувачена в судовому засіданні, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав зазначених ній.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду:

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КПК кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до п.3 ст. 80 КПК України заяви про відвід можуть бути заявлені як під час досудового розслідування, так і під час судового провадження. Відвід повинен бути вмотивованим.

Оскільки кримінальне процесуальне законодавство містить загальні вимоги до вмотивованості відводу, суддя в оцінці вмотивованості відводу, враховуючи вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, звертається до практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі "Гаусшильдт проти Данії", "Мироненко і Мартиненко проти України" зазначається, що наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі "Гаусшильдт проти Данії" вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. При чому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі "Мироненко і Мартиненко проти України").

Особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного. При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, і у цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення.

Відповідно до ст.. 40 КПК України питання про відвід вирішується невідкладно.

Зі змісту ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Під час перевірки доводів апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що на початку судового розгляду в суді першої інстанції захисником було заявлено відвід судді. Однак вказаний відвід, у порушення вимог процесуального закону, було проігноровано, а суд натомість розглянув інші клопотання в порядку першочерговості.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Приписами ч. 1 ст. 412 КПК України встановлено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Згідно матеріалів судового провадження отриманих в порядку ст. 422-1 КПК України, колегією суддів встановлено, що в провадженні П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області, перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, яке відноситься до категорії тяжких злочинів і за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

18 вересня 2024 року слідчим суддею П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області до підозрюваної ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний час доби до 31 жовтня 2024 року включно.

18 березня 2025 року суддею П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області у зв`язку з неодноразовою неявкою обвинуваченої до зали судового засідання, для проведення підготовчого судового засідання кримінальне провадження, щодо обвинуваченої ОСОБА_6 зупинено, обвинувачену ОСОБА_6 оголошено в розшук.

09 травня 2025 року суддею П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області, щодо ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 07.07.2025 року включно, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, який в подальшому було продовжено.

20 серпня 2025 року суддею П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області, обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 18 жовтня 2025 року, без визначення розміру застави.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів і за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років. Це дає достатні підстави вважати про реальність ризику переховування обвинуваченої від суду, яка знаючи про тяжкість покарання за вчинене діяння зможе переховуватись від суду.

Колегією суддів враховано наявність ризиків, а саме, що обвинувачена може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, враховуючи, що за інкримінований їй злочин передбачено покарання від 7 до 10 років, також враховуючи порушення обвинуваченою умов раніше обраного запобіжного заходу у виді домашнього арешту та перебування обвинуваченої у розшуку, безумовно говорить про наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

При цьому, слід урахувати, що військова агресія проти України, є обставиною (ризиком), яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, внаслідок чого, даний ризик є актуальним.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченої іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченої з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні яких вона обвинувачуються та встановлені ризики, заяв про взяття на поруки обвинувачену ОСОБА_6 до суду не надходило; домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченої, оскільки умови раніше обраного запобіжного заходу у виді домашнього арешту обвинуваченою не було дотримано .

Колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 , під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками її звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченої під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_6 та виключити ризики, пов`язані із звільненням її з-під варти та вважає, що виправданість подальшого тримання під вартою ОСОБА_6 підтверджується наявністю ризиків, які передбачені ст. 177 КК України та той факт, що жоден із вказаних ризиків за час проведення судового розгляду не зменшився, що свідчить про неможливість обрання, щодо обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної процесуальної поведінки останньої під час розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів не погоджується з твердженням сторони захисту, щодо не порушення обвинуваченою обраного на досудовому слідстві запобіжного заходу, оскільки обвинувачена ОСОБА_6 була обізнана, про діючий, щодо неї запобіжний захід. Окрім того на момент звернення обвинувального акту до суду та призначення підготовчого судового засідання, раніше обраний запобіжний захід не було змінено, однак обвинувачена ухилилась від обов`язків покладених на неї, залишила місце свого проживання, не з`являлась за викликами суду та в результаті була оголошена в розшук, що призвело до зупинення кримінального провадження та затягування розгляду кримінального провадження впродовж розумного строку. Більш того на стадії досудового розслідування та судового слідства інтереси обвинуваченої представляли кваліфіковані захисники, тому твердження апелянта, що ОСОБА_6 вирішила, що після скерування обвинувального акту до суду закінчився обраний запобіжний захід колегія суддів не приймає до уваги.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про наявність захворювання, що потребує лікування, колегія суддів зазначає, що витребувані в порядку ст. 422-1 КПК України матеріали справи не містять доказів неможливості перебування обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою чи наявність у останнього хронічних захворювань. Більш того ні обвинуваченою, ні стороною захисту не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, тому суд апеляційної інстанції відноситься до даного твердження захисника критично.

Більш того згідно відповіді начальника філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально виконавчої служби України» отриманої на запит Дніпровського апеляційного суду загальний стан обвинуваченої ОСОБА_6 задовільний, відповідає наявній патології. З 20.09.2025 року за медичною допомогою не зверталась, може приймати участь в судових засіданнях.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги факти того, що обвинувачена має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, наявність власного житла, раніше не судима, адже вони не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підґрунтям для застосування та продовження саме такого запобіжного заходу ОСОБА_6 крім того, вказані обставини не були стримуючими факторами при вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкримінується.

Колегія суддів враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, дані про особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують подальше тримання під вартою ОСОБА_6 та прийшов до висновку про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 обраного раніше запобіжного заходу у виді тримання під вартою .

Відповідно до вимог п.1 ч.4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Більш того колегія суддів зазначає, що визначення розміру застави є дискреційним правом суду, а не його обов`язком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги апелянта є належними та підлягають частковому задоволенню, а ухвала судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК.

Керуючись статтями 303, 309, 405, 407, 422 КПК, апеляційний суд

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу судді П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора П`ятихатського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 про продовження дії строку тримання під вартою, щодо обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 18 жовтня 2025 року включно, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: