Справа №950/1807/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/871/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді - доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження №0000432 від 28 жовтня 2024 року за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року про продовження строку тримання під вартою,

учасників кримінального провадження:

обвинуваченої ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 24 год 30 квітня 2026 року без визначення застави.

Не погодившись із вказаною ухвалою, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Лебединського районного суду від 02 березня 2026 року та застосувати відносно неї більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 посилається на те, що вказаною ухвалою їй продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою. При цьому суд не врахував того, що вона перебуває під вартою вже більше 14 місяців, а формулювання ризиків у клопотанні прокурора є аналогічними. Вказує, що ризик переховування є необґрунтованим, оскільки вона є людиною поважного віку з налагодженим життям, власним житлом, безліччю рідні та друзів на території України, має приватне підприємство у м. Суми. Також зазначає, що серйозність покарання та тяжкість обвинувачення не може виправдовувати тривале попереднє ув`язнення. Вказує, що не знає, хто є свідками у справі, а тому ніяким чином не може впливати на них. ОСОБА_6 також зазначає, що раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, не збирається у подальшому вчиняти будь-які протизаконні дії та у випадку обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зобов`язується виконувати обов`язки, визначені судом.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_6 , доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга обвинуваченої задоволенню не підлягає з таких підстав.

У Лебединському районному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали суду про тримання під вартою не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що продовжують існувати та не зменшилися ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року обвинуваченій ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою без визначення розміру застави до 24:00 години 30 квітня 2026 року.

Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, продовжують існувати, запобігти їм можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченої неможливо.

Суд зазначає, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. ч. 1, 2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішення наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд відповідно до вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини враховує тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегія суддів уважає, що ухваливши рішення про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд обґрунтовано врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, які в сукупності можуть свідчити про продовження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому колегія суддів зазначає, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження. Тобто, на стадії судового розгляду кримінального провадження, така обставина як «обґрунтована підозра» майже втрачає свою актуальність, так як при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який у свою чергу випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання щодо винуватості чи, навпаки, невинуватості ОСОБА_9 , а намагання надати правову оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Є таким, що не зменшився з часом та продовжує існувати й ризик незаконного впливу на свідків, які хоча і допитані вже судом, з метою зміни ними показань на користь обвинуваченої.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) також є цілком виправданим, беручи до уваги фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , тому доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо відсутності ризиків є необґрунтованими.

Оскільки наведені у клопотанні прокурора ризики є реальними і вони на момент розгляду клопотання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою суттєво не зменшилися, суд обґрунтовано визнав, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

Колегія суддів враховує і той факт, що у відповідності до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-2, 260, 261, 437-442 КК України, за наявність ризиків, зазначених у ст. 177 КК України, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, - тримання під вартою, на чому і наголошує прокурор у своєму клопотанні про обрання обвинуваченій запобіжного заходу.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 суд також врахував дані, про те, що остання проживає в сільській місцевості на території Сумського району Сумської області, розташованої поряд з територією російської федерації, зокрема і ті, на які посилається обвинувачена у поданій апеляційній скарзі, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Виходячи з рішення Конституційного суду України №4-р/2019 від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, предметом апеляційного розгляду в даному провадженні є лише ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

За таких обставин, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку тримання під вартою на стадії судового розгляду, суд апеляційної інстанції в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Предметом судового розгляду були і ті обставини, на які посилається обвинувачена в поданій апеляційній скарзі.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу. При цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Твердження обвинуваченої про те, що суд не врахував, що вона перебуває під вартою більше 14 місяців, а формулювання ризиків у клопотанні слідчого є аналогічними і вона не має наміру переховуватись, впливати на свідків та не має наміру вчиняти протиправні дії, не спростовують факту обґрунтованості пред`явленої їй підозри у вчиненні інкримінованого злочину та не містить доказів, які б спростовували наявність ризиків, про які зазначає прокурор.

Враховуючи характер вчиненого злочину, наявність встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченої та може потягнути за собою настання негативних наслідків.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку тримання під вартою, оскільки специфіка вчинення інкримінованого їй злочину та суворість покарання, яке загрожує за вчинений злочин у випадку доведення її винуватості, не дає законних підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржена ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року, якою обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 24:00 години 30 квітня 2026 року, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4