Справа № 215/9845/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, в режимі відеоконференції з захисником ОСОБА_6 з власних засобів зв`язку,кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_4 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 309 ч. 3, 310 ч. 2 КК України, ОСОБА_5 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 309 ч. ч. 1, 3; 310 ч. 2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 31.12.2025 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, ОСОБА_4 було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 28.02.2026р..

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечує проти розгляду клопотання прокурора у відсутності захисника ОСОБА_7 та іншого захисника взагалі, але заперечує проти клопотання прокурора, так як не знає на яких свідків він може впливати, просить змінити тримання під вартою на домашній арешт, надасть довідку, що він працює і може бути під домашнім арештом. в іншому разі просить зменшити заставу, бо немає таких доходів.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора, ухвалу від 31.12.2025 р. про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, виходячи з наступного.

Дійсно, згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього кодексу.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, забезпечує особам, яким обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які, з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення законності позбавлення свободи, що означає необхідність перевірки не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а також і мети, з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою. При цьому рішення суду про продовження строку тримання під вартою, не може базуватися на первісних підставах, що слугували для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд має з`ясувати можливість застосування до особи, яка тримається під вартою, будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується в тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного (обвинуваченого); міцність його соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; постійного місця роботи, навчання; репутація, майновий стан підозрюваного (обвинуваченого); наявність судимостей; повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється (обвинувачується) особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється (обвинувачується) особа.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, повинно містити в тому числі виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Стороною обвинувачення доведено наявність обставин, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України.

Тобто, оскільки обставини, на які посилався суд при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовженні строку його дії, а також прокурор у своєму клопотанні, не змінилися, суд вважає, що інший запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, так як він хоча й не судимий, вчинив кримінальні правопорушення, що є тяжкими злочинами, за один із яких передбачено покарання від 5 до 8 років позбавлення волі, міцних соціальних зв`язків не має, у відношенні нього на розгляді Покровського районного суду м. Кривого Рогу, перебуває кримінальне провадження за ст. ст. 189 ч. 4, 307 ч. 3 КК України, тобто йому раніше повідомлялося про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, тому він може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, які можуть підлягати допиту судом, вчинити інше кримінальне правопорушення, чим перешкоджати кримінальному провадженню, яке є суспільним інтересом, що незважаючи на презумпцію невинуватості превалює над принципом поваги до свободи особистості. Він не є неповнолітнім або особою похилого віку, або інвалідом, тобто може утримуватися в умовах слідчого ізолятора.

Крім цього, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вказані ризики, на які посилався суд при обранні ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовженні строку його дії, та посилається прокурор у клопотанні, продовжують існувати та не зменшилися.

Чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає від прокурора надання доказів того, що обвинувачений має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі, не перебуваючи під вартою. Прокурор довів зазначене.

У матеріалах обвинувального акту та додатках до нього, відсутні дані чи докази, які б свідчили про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу.

Обіцянка обвинуваченого, що він буде працювати, перебуваючи не під ватою, а під домашнім арештом, самі по собі не є підставою відмови прокурору в клопотанні про продовження тримання під вартою, або зміни запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід.

Суд вважає, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого - з метою переховування, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, жодним чином не свідчить про неможливість вчиненя ним цих дій в подальшому, не перебуваючи під вартою. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність фактів спроб, передбачених ст. 177 КПК України, зумовлені в першу чергу дієвістю обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Щодо клопотання обвинуваченого про зменшення розміру застави суд зазначає наступне.

За змістом частини 4 статті 182 КПК України розмір застави має визначатися з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд враховує, що з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати за рішенням суду про звернення застави у дохід держави утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого - її внесення не призвело до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного людини існування.

В рішенні від 20.11.2010 р. у справі «Мангурас проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити явку обвинуваченого в судове засідання. Сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку. Іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб прибрати у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Суд вважає, що на цей час майновий стан обвинуваченого та членів його сім`ї, які можуть внести заставу не погіршився порівняно зі станом на 05.10.2025 р. дату винесення ухвали про визначення застави та її розміру, і суд доходить висновку про неможливість задоволення клопотання обвинуваченого стосовно зменшення застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 197, 199, 315 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по 24.04.2026р..

Залишити розмір і умови застави, визначені ухвалою від 05.10.2025 р. Покровського районного суду м. Кривого Рогу.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим з дня вручення її копії.

Суддя: