УХВАЛА

"19" лютого 2026 р. с-ще Тиврів 145/1962/25

1-кп/145/86/2026

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

11.02.2026 до Тиврівського районного суду Вінницької області надійшло клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

У судовому засіданні прокурор просить продовжити обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15, п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів, так як встановлений йому строк тримання під вартою закінчується 23.02.2026.

Клопотання мотивовано тим, що під час досудового розслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , слідчим суддею Тиврівського районного суду Вінницької області застосовано міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 29.11.2025 включно. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 27.11.2025 ОСОБА_6 продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 29.12.2025 включно. В подальшому ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26.12.2025 ОСОБА_6 продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 23.02.2026 включно.

ОСОБА_6 11.11.2025 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру, а 25.12.2025 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15, п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України.

ОСОБА_6 обґрунтовано звинувачується в інкримінованих йому злочинах, що підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами.

Однак, ризики які встановлені слідчим суддею під час досудового розслідування, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не змінились та продовжують існувати, а саме:

- переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності;

- незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні;

- вчинити інше кримінальне правопорушення подібного характеру.

Отже, застосування жодного іншого більш м`якого запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти наявним ризикам.

За даних обставин прокурор просить продовжити строк тримання ОСОБА_6 під вартою строком ще на 60 днів.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання про продовження строку тримання під вартою підтримав з підстав, викладених у ньому, та просить його задоволити.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти заявленого клопотання.

Захисник ОСОБА_7 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на його необґрунтованість, вказав, що ризики на які зіслався прокурор зникли, по справі проведені необхідні експертизи, допитані свідки, його підзахисний характеризується позитивно, не судимий, проживає зі співмешканкою, отже має постійне місце проживання, хоча не визнає вини, однак не заперечує, що був учасником подій 29.09.2025. Просив обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дійшов такого висновку.

Частиною 3 ст. 331 КПК України визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двохмісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, не допускається автоматичне продовження строків тримання під вартою (справи «Тейс проти Румунії», «Чанєв проти України»).

У той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.

На підставі викладеного, суд при вирішенні питання про наявність підстав для задоволення клопотання враховує у своїй сукупності доведеність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, тяжкість та підвищену суспільну небезпеку інкримінованих злочинів, тяжкість можливого покарання, наявність таких ризиків як можливість підозрюваного (обвинуваченого) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків та інших підозрюваних, продовжити свою злочинну діяльність, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також особу підозрюваного (обвинуваченого).

Установлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років, тобто у вчинені злочину, який відповідно до ч. 5 ст. 12 Кримінального кодексу України є тяжким злочином та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічним позбавленням волі, тобто у вчинені злочину, який відповідно до ч. 6 ст. 12 Кримінального кодексу України є особливо тяжким злочином.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки долученні до клопотання докази свідчать про об`єктивний зв`язок обвинуваченого з інкримінованими йому злочинами.

Станом на теперішній час, ризики, які стали підставою обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на досудовому слідстві, не змінились та не зменшились.

Обвинувачений з огляду на суворість покарання, яке йому може бути призначено за вироком суду у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, один з яких тяжкий, а інший особливо тяжкий, свідчать про те, що він може переховуватись від суду (ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Суд вважає, що суворість покарання сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду у співставленні до особи обвинуваченого та інших обставин справи.

Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду шляхом усного допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

Разом з цим, станом на теперішній час розгляд кримінального провадження судом тільки розпочинається, отож достатня вірогідність того, що ОСОБА_6 , не будучи обмеженим у вільному спілкуванні із потерпілими та свідками, може здійснювати на них вплив з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі та може іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню (ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Крім того, обвинувачений знайомий з потерпілими, йому відоме їх місце проживання та відносно яких, відповідно до змісту обвинувального акту, він, маючи особисту образу, вчинив кримінальне правопорушення, а також обвинувачений перебуває в родинних відносинах з більшістю свідків, що підтверджує можливість впливу на них.

Обставини викладені в обвинувальному акті щодо вчинення ОСОБА_6 двох кримінально караних діянь свідчать, що особа не робить належних висновків, та може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення (ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки не має стійких соціальних зв`язків, офіційного місця роботи, стабільного заробітку, неодружений.

При вирішенні даного клопотання відповідно до приписів ст.178 КПК України, суд враховує дані, що характеризують обвинуваченого як особу.

Також судом установлено що ОСОБА_6 безробітний, неодружений, з його слів проживає без реєстрації зі співмешканкою, тобто у нього відсутні стійкі соціальні зв`язки та фактори стримуючого характеру, які на нього могли б впливати та запобігати вчиненню протиправних дій у подальшому. Хронічних захворювань не має.

Суд враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого суд вважає, що наразі, такі підстави відсутні, отож з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, стадії судового провадження, незважаючи на існування презумпції невинуватості, суд зазначає, що інший більш м`який запобіжний захід не спроможний запобігти вказаним вище ризикам, існування яких доведено та забезпечити виконання обвинуваченим належної процесуальної поведінки.

За таких обставин, суд вважає, що клопотання слід задовольнити.

Відповідності до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину вчиненого із застосуванням насильства. Враховуючи обставини скоєння кримінальних правопорушень, у тому числі спосіб їх вчинення, а також передбачені статтями 177 та 178 КПК України обставини, суд вважає за доцільне не визначати розмір застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 183, 197, 199, 331, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задоволити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Канава Тиврівського району Вінницької області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, відповідно до ст. 89 КК України раніше несудимого, до 19 квітня 2026 року включно, без визначення альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, а в разі оскарження - після розгляду апеляційним судом, якщо така не буде скасована.

Копію ухвали направити для виконання до ДУ «Вінницької установи виконання покарань (№1)», вручити прокурору, потерпілим, обвинуваченому та захиснику.

Суддя ОСОБА_1