УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 727/6527/25

провадження № 51-437 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 жовтня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від

18 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 жовтня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 75 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 275 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 18 березня 2025 року, близько 13 год, перебуваючи за адресою: м. Чернівці, вул. Небесної Сотні, 23Б на території ринку "Буковинський", усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій і відповідні наслідки та бажаючи їх настання, в ході конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин із ОСОБА_4 , умисно нанесла останній один удар правою рукою в область потилиці, в результаті чого потерпіла втратила рівновагу та впала на землю, після чого завдала їй ще один удар рукою в область голови, заподіявши ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілої .

У касаційній скарзі представник потерпілої, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суди попередніх інстанцій під час призначення покарання не врахували належним чином те, що засуджена фактично не визнала усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення. Так, хоча ОСОБА_6 формально визнала свою вину, водночас зазначала, що не завдавала потерпілій ударів, а лише відштовхнула її, стверджуючи, що саме поведінка ОСОБА_4 стала підставою для її неправомірних дій. Така позиція, на думку адвоката, свідчить про фактичне невизнання нею своєї вини у повному обсязі. Крім того, засуджена протягом тривалого часу після вчинення кримінального правопорушення не висловила вибачень потерпілій та не вжила жодних заходів для відшкодування завданої шкоди, хоча була обізнана про те, що ОСОБА_4 проходить тривале стаціонарне лікування. За таких обставин визнання судами попередніх інстанцій щирого каяття, як пом`якшуючої покарання обставини, є безпідставним. Також вказує, що суди належним чином не врахували дані про особу засудженої, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про можливість її виправлення без ізоляції від суспільства.Окрім цього, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпіла не мала можливості визначити повний розмір матеріальної та моральної шкоди та, відповідно, не заявила цивільний позов про її відшкодування.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка її діяння за ч. 2 ст. 125 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Судовий розгляд кримінального провадження проведено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Зі змісту скарги вбачається, що вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, ОСОБА_5 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Відповідно до частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, вказаною правовою нормою встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, дані про особу ОСОБА_6 , зокрема те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, не має негативних характеристик, не перебуває на обліку у психіатра та нарколога, має стабільні соціальні зв`язки - сім'ю та зареєстроване місце проживання, повністю визнала свою вину, щиро розкаялася та попросила пробачення у потерпілої, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу у розмірі

75 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, оскільки дійшов висновку, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченої саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, адвокат ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене

ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушеннята даним про особу обвинуваченої, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.Водночас дійшов висновку, що призначення найсуворішого покарання, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у виді обмеження волі, як наполягає представник потерпілої, не відповідало б даним про особу обвинуваченої, яка раніше не судима та має міцні соціальні зв`язки, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Стосовно доводів ОСОБА_5 про безпідставне визнання судом щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, необхідне зазначити наступне.

Як убачається з оскаржуваного вироку, місцевий суд під час призначення покарання врахував, що обвинувачена ОСОБА_6 повністю визнала свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, висловила жаль з приводу вчиненого та попросила вибачення у потерпілої. Водночас, як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, зазначені обставини не були визнані такими, що пом`якшують покарання, оскільки обвинувачена не вчинила жодних дій, спрямованих на реальне примирення з потерпілою чи відшкодування заподіяної шкоди. За таких обставин доводи ОСОБА_5 у цій частині є надуманими.

Доводи представника потерпілої про те, що остання внаслідок отриманих тілесних ушкоджень не мала можливості визначити повний розмір матеріальної та моральної шкоди і тому не заявила цивільний позов, не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, оскільки питання відшкодування шкоди не було предметом судового розгляду, а ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися з відповідними вимогами у порядку цивільного судочинства.

Підсумовуючи наведене, на переконання Суду, призначене засудженій покарання у виді штрафу відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які свідчать про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість та були б підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 жовтня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3