ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2026 року

м. Київ

справа № 204/7643/15-к

провадження № 51-1535км18

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

потерпілого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

представника потерпілих ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_8

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кислиці Ізмаїльського району Одеської області, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскаржених судових рішень і встановлені обставини

За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 березня 2017 року ОСОБА_9 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 25 липня 2017 року скасував вирок у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 та ОСОБА_6 і призначив новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишив без змін.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, задовольнивши частково касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 , 1 листопада 2018 року скасував на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) згадані вирок та ухвалу і призначив новий розгляд у суді першої інстанції.

За наслідками нового розгляду Ленінський районний суд м. Дніпропетровська (підсудність визначена в порядку ст. 34 КПК) 22 березня 2024 року ухвалив вирок, яким засудив ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні в м. Дніпропетровську (наразі м. Дніпро) за обставин, викладених у вироку, кримінального правопорушення проти безпеки руху.

Як установив суд, 4 вересня 2015 року приблизно о 8:27 ОСОБА_9 , керуючи автопоїздом, що складався з технічно справного автомобіля марки DAF TE47XS (д. р. н. НОМЕР_1 ) та напівпричепа марки SCHWARZMULLER SPA-3E (д. р. н. НОМЕР_2 ), усупереч пунктам 1.3, 1.5, пп. «б» п. 2.3, п. 10.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) після зупинки на вул. Щепкіна, поновлення руху й початку повороту праворуч на вул. Камчатську виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед маневром не переконався в його безпечності. Унаслідок недодержання п. 10.1 ПДР засуджений поблизу будинку № 20 на вул. Камчатській допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , котра перетинала дорогу. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпіла померла на місці події від поєднаної травми тіла з відкритою черепно-мозковою травмою, закритою травмою грудей і черева, відкритим переломом таза, крововиливами у м`які тканини, що ускладнилося розвитком шоку.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 26 вересня 2024 року залишив вирок без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати вирок від 22 березня 2024 року та ухвалу від 26 вересня 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів зводиться до того, що оспорювані рішення ґрунтуються на недопустимих доказах, які не отримали належної оцінки, винуватості засудженого не доведено, не встановлено всіх обставин ДТП і причинного зв`язку між діями ОСОБА_9 та їх наслідками - смертю потерпілої. На думку скаржника, у ході розгляду справи не було виконано вказівок Верховного Суду, оскільки не усунуто протиріч у висновках автотехнічних експертиз № 70/27-712 та 70/27-59, попри хибність вихідних даних у першій із них, місцевий суд обмежився формальним допитом експертів і неправомірно відхилив клопотання сторони захисту про призначення комісійного медичного та автотехнічного дослідження, слідчого експерименту за участі свідків та експертів. Автор скарги також зазначає, що відображений у вироку механізм ДТП суперечить показанням свідка ОСОБА_12 . Як уважає захисник, апеляційний суд не зважив на допущені порушення, недодержання засад презумпції невинуватості, змагальності й постановив ухвалу, яка не відповідає ст. 370 КПК.

На касаційну скаргу потерпілий ОСОБА_6 подав заперечення, в яких ідеться про безпідставність аргументів захисника.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило. Засуджений ОСОБА_9 , потерпіла ОСОБА_10 поінформували Суд про можливість здійснення розгляду справи без їх участі.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції захисник підтримав подану касаційну скаргу; потерпілий, представник потерпілих та прокурор заперечили обґрунтованість вимог сторони захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі й запереченнях на неї, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, не уповноважений досліджувати докази, вирішувати питання про їх достовірність, перевіряти повноту розгляду, фактичні обставини справи, а здійснюючи провадження виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.

У поданій скарзі захисник, серед іншого, заперечує повноту розгляду, достовірність окремих доказів і встановлені фактичні обставини кримінального провадження, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.

Аргументи скаржника про недоведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину не можна визнати прийнятними.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувальний вирок є обґрунтованим, його ухвалено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, що за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, котрі підтверджено фактичними даними, дослідженими й перевіреними у змагальній процедурі під час розгляду провадження, оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, висновку про вчинення засудженим кримінального правопорушення проти безпеки руху місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні як обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 й ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ; даних, що містяться в протоколах огляду місця ДТП від 4 вересня 2015 року, огляду автомобіля від 4 вересня 2015 року, огляду предмета від 10 листопада 2015 року; слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_20 від 17 вересня та 12 жовтня 2015 року відповідно, із водієм ОСОБА_9 від 14 листопада 2023 року; в акті судово-медичного обстеження від 10 вересня 2015 року № 1855, в експертних дослідженнях: судово-медичних від 11 вересня 2015 року № 1855/373-Е та від 29 вересня 2015 року № 1855/400-Е; цитологічному від 6 жовтня 2015 року № 962, автотехнічному від 16 жовтня 2015 року № 70/27-712, а також в інших документах, зміст яких відображено у вироку.

Разом із тим, виконуючи законодавчі приписи, суд з`ясував позицію ОСОБА_9 , котрий не визнав своєї провини, твердив, що не бачив пішохода, тож не мав можливості уникнути наїзду, про який пізніше дізнався від правоохоронців; не виключав того, що на момент події міг говорити по телефону, а сліди крові на колесо його транспортного засобу внесено штучно.

Висунуту ОСОБА_9 на свій захист версію суд ретельно перевірив і вмотивовано спростував.

Зокрема, суд узяв до уваги зафіксовані під час огляду місця ДТП дані, згідно з якими тіло загиблої було розташовано на проїжджій частині в районі перехрестя вулиць Щепкіна та Камчатської в м. Дніпрі. Факт руху автопоїзда під керуванням засудженого на цій ділянці дороги підтверджується результатами огляду відеозаписів із камер спостереження. Сторона захисту теж не заперечує вказаного факту, як і здійснення засудженим маневру повороту. Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 також повідомили суду, що пригода сталась на зазначеному місці і за її наслідками потерпіла отримала несумісні з життям тілесні ушкодження.

Крім того, суд урахував, що 4 вересня 2015 року в ході проведеного за участі засудженого огляду транспортного засобу на колесі напівпричепа знайдено сліди крові, котра за висновками цитологічної експертизи може походити від ОСОБА_11 , а встановлені під час судово-медичних досліджень характер, локалізація й механізм заподіяння виявлених на її тілі ушкоджень доводить настання смерті потерпілої внаслідок ДТП.

Жодних відомостей, які би свідчили про штучне створення доказів обвинувачення, суд не встановив.

Зважаючи на все це, суд виснував, що наїзд на пішохода ОСОБА_11 відбувся автопоїздом, керованим ОСОБА_9 .

На відміну від посилань у касаційній скарзі всі обставини ДТП, які в аспекті ст. 91 КПК мають правове значення, були предметом дослідження в ході судового розгляду.

За змістом показань допитаного очевидця подій свідка ОСОБА_13 , наїзд стався тоді, коли потерпіла знаходилась на проїжджій частині дороги неподалік від кабіни транспортного засобу і, намагаючись уникнути негативних для неї наслідків, зробила крок у бік, натомість автопоїзд рухався, здійснюючи маневр повороту. У своїх показаннях свідок підтвердив результати проведеного з ним 17 вересня 2015 року слідчого експерименту.

Крім того, суд спирався на результати автотехнічної експертизи від 16 жовтня 2015 року, за висновками якої в конкретній дорожній ситуації водій ОСОБА_9 мав діяти відповідно до вимог п. 10.1 ПДР, їх недодержання перебуває у причинному зв`язку з ДТП. Свій висновок експерт ОСОБА_18 підтвердив у судовому засіданні.

Використані при дослідженні вихідні дані отримано в передбаченому законом порядку, у розпорядження експерта слідчі органи надали матеріали кримінального провадження. Отже, у розумінні ст. 84 КПК немає підстав уважати, що вказаний експертний висновок є недопустимим доказом.

Усупереч доводам скаржника місцевий суд належним чином розглянув усі клопотання сторони захисту і, задовольнивши частково звернення, призначив слідчий експеримент із обвинуваченим та з участю експерта-автотехніка. Як видно з протоколу від 14 листопада 2023 року, ОСОБА_9 відтворив рух автопоїзда через перехрестя, де загинула потерпіла. Зіставивши складену схему з тією, котра є додатком до протоколу огляду місця події від 4 вересня 2015 року, суд переконався у відсутності між ними суттєвих розбіжностей. З`ясувавши, що в ході процесуальної дії 14 листопада 2023 року не встановлено нових даних, суд обґрунтовано відмовив у призначенні ще однієї автотехнічної експертизи.

Клопотання про проведення комісійної судово-медичної та автотехнічної експертизи суд теж слушно відхилив, адже сторона захисту просила дослідити питання, на які експерти вже відповіли.

Не залишився без оцінки суду і представлений захистом висновок автотехнічної експертизи від 1 грудня 2015 року № 70/27/59 на користь засудженого. Цей доказ визнано неналежним, оскільки за показаннями експерта ОСОБА_19 , проводячи дослідження й виснуючи про відповідність дій водія п. 16.2 ПДР, він не мав доступу до всіх матеріалів кримінального провадження, а наданих відомостей було недостатньо для ґрунтовної відповіді на поставлені питання.

Ураховуючи наведені свідчення експерта, позиція суду щодо оцінки висновку № 70/27/59 узгоджується з положеннями ст. 85 КПК.

Попри міркування скаржника, показання свідка ОСОБА_12 насамперед доводять факт наїзду автопоїзда на пішохода ОСОБА_11 і самі собою не ставлять під сумнів висновків суду про настання смерті потерпілої через порушення водієм ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху. Необхідно зауважити, що свідок допитувалася на досудовому розслідуванні, її показання з іншими матеріалами кримінального провадження були в розпорядженні експерта ОСОБА_18 і не вплинули на суть його висновку.

При цьому в ході нового розгляду справи сторона захисту не ініціювала проведення слідчого експерименту з ОСОБА_12 , а наполягала на повторенні такої дії зі свідком ОСОБА_13 , котрий підтвердив суду відтворені ним 17 вересня 2015 року обставини, що були враховані під час автотехнічного дослідження № 70/27-712.

Суд дотримався приписів ст. 439 КПК, докладно проаналізував зібрані в справі докази у їх взаємозв`язку й установив безпосередній причинний зв`язок між фактом порушення засудженим вимог ПДР і наслідками цього - смертю потерпілої.

У поданій скарзі немає посилань на будь-які порушення прав чи свобод людини, які би в розрізі висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17), зумовлювали недопустимість доказів.

Судовий розгляд здійснено з додержанням загальних засад кримінального провадження, а доводи скаржника про протилежне не ґрунтуються на матеріалах справи.

За встановлених фактичних обставин учинене засудженим суспільне небезпечне діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК.

Аргументів про несправедливість застосованого до ОСОБА_9 заходу примусу в касаційній скарзі не міститься.

Ухвалений обвинувальний вирок відповідає статтям 370, 374 КПК.

Крім того, подібні викладеним у касаційній скарзі доводи про незаконність засудження ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК були предметом ретельної перевірки в апеляційному порядку. Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок із додержанням положень статей 404, 405 КПК, проаналізувавши й зіставивши з матеріалами кримінального провадження всі аргументи сторони захисту, дав на них вичерпні відповіді й умотивовано залишив без задоволення заявлені апеляційні вимоги.

Зміст постановленої ухвали узгоджується з положеннями ст. 419 вказаного Кодексу.

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в поданій скарзі, під час касаційного розгляду не встановлено.

Тому касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3