КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3448/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження, сформованого з кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000272, по обвинуваченню

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, до 05 березня 2026 року включно без визначення розміру застави.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, вважаючи її незаконною.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які посилається прокурор у поданому клопотанні.

Просить врахувати дані про її особу, зокрема перебування на її утриманні двох неповнолітніх дітей, наявність постійного місця проживання та роботи, відсутність судимостей.

За результатами апеляційного перегляду просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до неї запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, вважаючи її незаконною.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник посилається на те, що в своєму рішенні суд послався на доводи сторони обвинувачення, які ґрунтувалися на формальних обставинах, які нічим не підтверджені.

За твердженнями апелянта, суд не взяв до уваги аргументацію сторони захисту про відсутність ризиків в кримінальному провадженні та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Зокрема, зазначає про відсутність ризиків ухилення обвинуваченої від явки до суду, впливу на будь-яких свідків чи іншу обвинувачену.

Вважає, що у діях обвинуваченої ОСОБА_10 відсутній склад злочину, передбаченийч.2 ст.111 КК України.

Крім цього, судом не надано оцінки даним про особу обвинуваченої ОСОБА_10 , яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має позитивну характеристику за місцем проживання, міцні соціальні зв`язки, житло та сім`ю.

За результатами апеляційного перегляду просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченої запобіжний захід у виді домашнього арешту або визначити розмір застави з урахуванням матеріального стану сім`ї обвинуваченої.

Захисник ОСОБА_9 в поданій апеляційні скарзі в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем її реєстрації та постійного проживання, або як альтернативний запобіжний захід - визначити розмір застави.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 за погодженням із обвинуваченою ОСОБА_7 відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

За наведених обставин розгляд провадження проводиться в межах доводів апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_7 тазахисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на підтримку поданих апеляційних скарг, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали сформованого контрольного провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, на розгляді Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження №0000272 по обвинуваченню ОСОБА_10 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотаннями про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 без визначення розміру застави. В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що ОСОБА_10 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України, в тому числі особливо тяжкого злочину (ч.2 ст.111 КК України), за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі строком п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Вважає, що існують реальні ризики того, що обвинувачені можуть вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

За доводами прокурора, застосування іншого запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні не зможе запобігти існуючим ризикам.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів, до 05 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвалюючи рішення про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, суд визнав обґрунтованими наведені у клопотанні прокурора доводи про продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які є необхідними та достатніми для продовження застосування до ОСОБА_10 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою, з огляду на наступне.

За приписами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішення наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про продовження застосування до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд у відповідності до вимог ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини враховує тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що ухваливши рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд обґрунтовано врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та інші обставини, передбачені ст.178 КПК України, які в сукупності можуть свідчити про продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Зокрема суд, надаючи оцінку наявності ризику переховування обвинувачених від суду, врахував практику Європейського суду з прав людину, згідно якої ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Оскільки ОСОБА_10 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень в інтересах Російської Федерації, з метою завдання шкоди національній безпеці України, суд правильно виснував, що існує висока ймовірність того, що усвідомлюючи невідворотність реального покарання за інкриміновані злочини, з метою ухилення від кримінальної відповідальності вони можуть здійснити втечу та переховування, в тому числі на тимчасово непідконтрольній території України.

Колегія суддів вважає, що ризик переховування ОСОБА_10 та ОСОБА_7 від суду продовжує існувати.

Крім цього, на даному етапі розгляду кримінального провадження обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_7 показань суду не давали та судом не досліджувались матеріали кримінального провадження, що не виключає мотивацію для незаконного впливу обвинувачених на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Оскільки наведені прокурором ризики є реальними і вони на момент розгляду клопотання про продовження ОСОБА_10 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою не зменшилися, суд обґрунтовано визнав, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

Колегія суддів враховує і той факт, що у відповідності до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-2, 260, 261, 437-442 КК України, за наявність ризиків, зазначених у ст.177 КК України, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 цієї статті, у виді тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 під вартою суд також врахував дані, які характеризують особи обвинувачених, а також інші обставини, передбачені ст.178 КПК України.

Виходячи з рішення Конституційного суду України №4-р/2019 від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, предметом апеляційного розгляду в даному провадженні є лише ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

В даному рішенні Конституційний Суд України констатував, що положення статей 3, 21, 29 Конституції України у системному зв`язку з частиною першою її статті 55 зобов`язують орган законодавчої влади при здійсненні регулювання обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність у кримінальному судочинстві гарантувати такій особі право на судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, з обов`язковим збереженням справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, дотриманням вимог процесуальної дієвості, ефективності, швидкості процесу тощо.

На противагу доводам апеляційних скарг, судом при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою також враховано дані, які характеризують особи ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та інші обставини, передбачені ст.178 КПК України, з наданням їм належної оцінки.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою на стадії судового розгляду, суд апеляційної інстанції в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте, продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).

Предметом судового розгляду були і ті обставини, на які посилаються захисник та обвинувачена в поданих апеляційних скаргах.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу. При цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких виходив суд при прийнятті оскаржуваного рішення.

Враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та особи обвинувачених, застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинувачених та може потягнути за собою настання негативних наслідків.

Доводи апелянтів про можливість визначення обвинуваченим застави, як альтернативного запобіжного заходу, є безпідставними, оскільки відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану, суд мав право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.111 КК України, про що суд зазначив в оскаржуваній ухвалі.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою, оскільки застосування до них більш м`яких запобіжних заходів на даному етапі судового розгляду на забезпечить запобігання встановленим судом ризикам.

Оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегіясуддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2026 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів, до 05 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави - залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4