ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/273/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 26 січня 2026 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який здобув професійно-технічну освіту, не працевлаштований, неодружений, дітей на утримані не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 06 березня 2002 року Оріхівським районним судом Запорізької області, за ст.15, ч.3 ст. 186, ст.17, ч.2 ст. 141 (за кримінальним кодексом від 1960 року), ч.3 ст. 185, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки;

- 05 жовтня 2005 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

- 18 жовтня 2010 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 121, ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 8 років;

- 30 серпня 2017 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 121, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 70, ст. 71, ч.5 ст. 72 КК України до позбавлення волі на строк 8 років;

- 12 вересня 2019 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 121, ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 70 , ч.5 ст. 72 КК України до позбавлення волі на строк 8 років;

- 13 липня 2021 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 345 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік;

- 20 серпня 2024 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст. 125 КК України до штрафу у розмірі 50 н.м.д.г.,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 127 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Криворізька УВП».

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 04 липня 2025 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 127 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 серпня 2024 року, більш суворим, призначеним даним вироком, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Зараховано ОСОБА_6 у строк покарання попереднє ув`язнення з 30 липня 2024 року по день набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 30 липня 2024 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду скасувати, перекваліфікувати його дії на ст.125 КК України та врахувати обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого вчинення злочину у стані сильного душевного хвилювання, викликаного поведінкою потерпілої.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що напередодні подій кримінального правопорушення потерпіла мала тілесні ушкодження, які їй спричинила інша особа. За його потерпіла звернулась до лікаря. У день події правопорушення він, повернувшись після роботи додому, побачив у нього вдома потерпілу, яка вживала алкогольні напої. Він забрав у останньої алкогольні напої та запропонував поїхати познайомитись з другом потерпілої, у якого вона жила перед останнім поверненням додому, на що потерпіла відповіла відмовою. Через це він розлютився та втратив над собою контроль та завдав потерпілій один удар долонею правої руки в обличчя, задівши зліва та нижню губу. Більше він потерпілу не бив.

Коли у потерпілої пішла кров, він допоміг їй вмити обличчя. Ці події тривали 15-20 хвилин. Після цього він ліг на ліжко та наказав потерпілій зібрати свої речі та залишити його житло. Потерпіла сіла біля нього на ліжко та мовчала. Через деякий час він почув стук у двері кімнати. Відчинивши двері, він побачив лікарів та поліцейських, які в подальшому його затримали.

У нього з потерпілою інколи ставалися конфлікти на ґрунті ревнощів, проте до 30 травня він її ніколи не бив. Він засуджує свій вчинок, проте просить врахувати, що конфлікт був спровокований поведінкою потерпілої. Він вважає, що його дії невірно кваліфіковані. Показання потерпілої просить не враховувати, оскільки вона знаходилась у стані сильного алкогольного сп`яніння. Показання свідків також вважає недостовірними.

Також, на думку обвинуваченого, призначене йому покарання, є надто суворим.

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржуваний вирок суду змінити в частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.127 КК України. Визнати винним ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу до п`ятидесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що докази, надані стороною обвинувачення, в своїй сукупності, з точки зорудостатності та взаємозв`язку, не містять достатніх фактичних даних для встановлення вини за ч.1 ст.127 КК України у діях ОСОБА_6

ОСОБА_6 вину не визнав та у судовому засіданні надав відповідні показання.

За показаннями останнього, він розлютився та, втративши над собою контроль, завдав потерпілій один удар долонею правою руки в обличчя, задівши ліве око та нижню губу. Більше він її не бив.

Суд не надав належної оцінки показанням сімейного лікаря ОСОБА_9 , яка повідомила, що працює сімейним лікарем в амбулаторії КНП «Оріхівський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОМР. Потерпілу та обвинуваченого вона не пам`ятає. Згідно з медичною карткою потерпілої, 29 липня 2024 року остання була у неї на прийомі зі скаргами на болі у спині. За результатами часткового медичного огляду, вона встановила потерпілій попередній діагноз, призначила УЗД нирок, рентген, дала їй направлення до травматолога. Також, з медичної карки потерпілої вуачається, що в цей же день останню за її направленням оглядав лікар травматолог КНП «Оріхівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Крім того, згідно з відповіддю КНП «Оріхівський центр первинної медико- санітарної допомоги» ОМР на запит захисника, (т.1 а.п. 156), потерпіла ОСОБА_10 дійсно 29 липня 2024 року була на прийомі у лікаря та їй було встановлено попередній діагноз «забій грудної клітини».

Жоден зі свідків, які були допитані у судовому засіданні, не були безпосередньо присутніми під час обставин 30 липня 2024 року, які досліджувались судом.

Суд належним чином не обґрунтував, чому не прийняв до уваги доказ - відповідь КНП «Оріхівський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОМР на запит захисника, з якого вбачається, що ще 29 липня 2024 року у потерпілої ОСОБА_11 були тілесні ушкодження, зокрема, - забій грудної клітини. Показання свідка - сімейного лікаря ОСОБА_9 щодо вставленого діагнозу (вона не пам`ятала потерпілу та оглядала її поверхово) не спростовують діагноз та наявні 29 липня 2024 року у Цяпи тілесні ушкодження (ще до обставин кримінального провадження), що підтверджує версію ОСОБА_6 .

Таким чином, у ході судового розгляду, з урахуванням всіх вищезазначених та досліджених судом доказів, стороною обвинувачення не було надано доказів, які б довели «поза розумним сумнівом» вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.127 КК України.

ОСОБА_6 не оспорював нанесення двох ударів, в зв`язку з чим, просив перекваліфікувати його дії на ч.1 ст.125 КК України, щиро покаявся, у судовому засіданні попросив пробачення у потерпілої.

Згідно з вироком суду, 30 липня 2024 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись у приміщенні кімнати АДРЕСА_3 , грубо порушуючи гарантовані державою права і свободи людини, передбачені ч.1 ст.3 та ч.1 ст.28 Конституції України, згідно з якими людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність поводженню, маючи умисел на заподіяння сильного фізичного болю та морального страждання своїй співмешканці ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою він проживав однією родиною за вказаною адресою з січня 2024 року, з метою примусу потерпілої вчинити дії, що суперечать її волі, а саме: примусити відвести його до знайомого потерпілої на ім`я « ОСОБА_13 » для знайомства, примусити потерпілу ОСОБА_12 вирішити питання про не притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за раніше вчинене ним кримінальне правопорушення, пов`язане з нанесенням тілесних ушкоджень, та отримати від потерпілої зізнання у подружній зраді, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно заподіяв потерпілій ОСОБА_12 сильного фізичного болю та морального страждання, що мав характер катування, шляхом довготривалого нанесення побоїв у вигляді численних ударів в область голови, тулуба та кінцівок потерпілої ОСОБА_12 , чим згідно з висновком експерта №1296п від 04 вересня 2024 року, спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді рани слизової оболонки нижньої губи ліворуч; синців на правій ділянці очної ямки, правих щічної і виличної ділянок, ділянці підборіддя ліворуч, на задній поверхні грудної клітини ліворуч у проекції кута лівої лопатки, на бічній поверхні грудної клітки ліворуч, на задній поверхні лівого плеча у нижній третині, на передній поверхні лівого плеча у верхній третині, на передній поверхні грудної клітки праворуч, лівого стегна у верхній третині; крововиливу під білковою оболонкою правого ока, які самі за собою кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Крім того, реалізовуючи свій єдиний злочинний умисел, ОСОБА_6 погрозами змушував потерпілу витирати ганчіркою підлогу від її крові, а також витирати рушником обличчя, оскільки хотів приховати свої злочинні дії від працівників поліції, чим потерпілій ОСОБА_12 було спричинено морального страждання.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та захисника, які підтримали свої апеляційній скарги та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст. 127 КК України.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, щовін познайомився з потерпілою ОСОБА_12 13 січня 2024 року. З 14 січня 2024 року вони почали проживати однією сім`єю в його кімнаті № НОМЕР_1 в гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_4 . Обвинувачений забезпечував їх обох, працюючи за наймом, а потерпіла вела домашнє господарство. В березні 2024 року потерпіла пішла від нього без попередження та без пояснення причин, місце свого перебування не повідомила, на його телефонні дзвінки не відповідала. Через два тижні вона зателефонувала йому, вибачилася та спитала дозволу повернутися, на що він дав згоду. У травні 2024 року потерпіла знову зникла, залишивши йому листа з вибаченнями. Його спроби знайти її не мали успіху. Приблизно через два тижні вона зателефонувала йому з вибаченнями за свою поведінку та попросила зустрітися. Коли вони зустрілися потерпіла попросила дозволити їй повернутися до нього в кімнату. На питання, де її речі, потерпіла повідомила, що два тижні вона проживала в кімнаті в якомусь підвальному приміщенні, в якому в іншій кімнаті проживав її колишній співмешканець ОСОБА_14 , який забрав її речі та утримує їх у себе в кімнаті. Забравши в цей же день у ОСОБА_14 свої особисті речі, потерпіла повернулася до нього. Після повернення до обвинуваченого потерпіла влаштувалася на роботу, на якій працювала в нічну зміну. Наприкінці липня 2024 року вони посварилися через те, що потерпіла вирішила вийти на роботу в нічну зміну в їх вихідний день, порушивши попередню домовленість провести вечір вдома удвох. Після сварки вона знову залишила обвинуваченого. На цей раз він вирішив більше не пробачати її та припинити з нею стосунки. Знаючи, що через деякий час вона знову буде телефонувати йому, він заблокував її номер телефону. Проте, через кілька днів 26 липня 2024 вона зателефонувала йому з іншого телефону та повідомила, що її колишній співмешканець побив її. Потерпіла просила пробачити та прихистити її, на що він знову погодився. Зустрівши потерпілу на вулиці, він побачив синці на її нозі, руці. В районі грудної клітини та шиї потерпілої були наявні сліди від душіння. Під лівим оком був синець. Також, потерпіла скаржилася на біль у попереку. Вихідні (27 та 28 липня 2024 року) потерпіла не виходила з кімнати, лікуючи побої. В понеділок він направив її до свого сімейного лікаря ОСОБА_9 , яка працює в Оріхівській районній лікарні. Зі слів потерпілої він дізнався, що терапевт направила її до травматолога, який призначив їй лікування. Приблизно о 18 год. 30 хв. 30 липня 2024 року, повернувшись після роботи додому, обвинувачений почув, що в його кімнаті гучно грає музика. Зайшовши в кімнату, він застав потерпілу за розпиванням алкогольних напоїв, що його обурило. Забравши у потерпілої алкогольні напої, він попросив її поїхати разом знайомитися з її другом, у якого вона жила перед останнім поверненням додому, на що вона відповіла йому відмовою, пояснивши, що в гостях у ОСОБА_13 може бути її колишній співмешканець ОСОБА_14 . Почувши це, обвинувачений розлютився та, втративши над собою контроль, завдав потерпілій один удар долонею правою руки в обличчя, задівши ліве око та нижню губу. Більше він її не бив. Коли у потерпілої пішла кров з губи він допоміг їй вмити обличчя. Вищезазначені події тривали 15 20 хвилин. Після цього він зменшив гучність музики, ліг на ліжко та наказав потерпілій зібрати свої речі та залишити його житло. Потерпіла сіла біля нього на ліжко та мовчала. Через деякий час він почув стук у двері кімнати. Відчинивши двері, він побачив лікарів швидкої та поліцейських, які в подальшому його затримали.

Обвинувачений також повідомив, що за час спільного проживання у нього з потерпілою інколи виникали конфлікти на ґрунті ревнощів, проте до 30 червня 2024 року він її ніколи не бив. Він засуджує свій вчинок, проте просить врахувати, що конфлікт був спровокований поведінкою потерпілої. Вважає, що його дії неправильно кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.1 ст.127 КК України. У зв`язку з наведеним, обвинувачений просив перекваліфікувати діяння на ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання в межах санкції зазначеної статті, врахувавши як пом`якшуючу вину обставину те, що він вчинив правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поведінкою потерпілої.

Показання потерпілої обвинувачений просив визнати недостовірними, посилаючись на те, що під час спровокованого нею конфлікту остання перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння та могла неправильно сприймати те, що відбувалося. На переконання обвинуваченого, показання потерпіла надала суду під тиском працівників поліції та прокурора. Показання свідків також є недостовірними, оскільки між ним та сусідами часто виникали конфлікти на побутовому рівні й вони можуть оговорювати його, сподіваючись на його подальше засудження та виселення з гуртожитку.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи фактично на не визнання своєї вини ОСОБА_6 вина останнього у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 127 КК України, при викладених у вироку суду обставинах повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Так, потерпіла ОСОБА_12 суду пояснила, що в період з січня 2024 року до 30 липня 2024 року вона проживала з обвинуваченим однією сім`єю без реєстрації шлюбу в кімнаті АДРЕСА_3 , наймачем якої був обвинувачений. Вони мали почуття любові один до одного та навіть збиралися укласти шлюб. Зі спливом часу у них почали виникати сварки через постійні ревнощі обвинуваченого. Щонайменше два рази на місяць під час таких сварок обвинувачений завдавав потерпілій побої, у зв`язку із чим вона була вимушена тимчасово залишати його. Через нетривалі проміжки часу обвинувачений вибачався за свої вчинки та потерпіла поверталася до нього. В липні 2024 року вони в чергове посварилися через те, що вона була вимушена заступити на роботу в нічну зміну, а він був проти цього. Не дійшовши порозуміння з обвинуваченим, вона забрала свої документи та залишила його житло. Наприкінці липня 2024 року вони знову примирилися та вона повернулася жити до обвинуваченого в гуртожиток. 30 липня 2024 року вони проводили день разом. Вдень вони відвідали бар, де випили приблизно по 2 бокали пива, потім придбали в крамниці лотерейний квиток, відвідали ринок та повернулися додому в гуртожиток, де продовжили розпивати пиво. Пізніше до них доєднався знайомий обвинуваченого на ім`ям ОСОБА_15 , який на прохання обвинуваченого приніс з собою плашку горілки та ОСОБА_16 . Коли вони випили на трьох приблизно половину пляшки горілки обвинувачений попросив ОСОБА_15 залишити їх. Приблизно о 18 год. 00 хв. обвинувачений зробив музику гучніше та звернувся до неї з вимогою відвести його до її знайомого ОСОБА_13 , у якого вона проживала коли через сварки з обвинуваченим була вимушена йти з гуртожитку. Вона не хотіла знайомити обвинуваченого з ОСОБА_13 , тому відповіла відмовою обвинуваченому, мотивуючи це тим, що в гостях у ОСОБА_13 може перебувати її колишній співмешканець ОСОБА_14 , з яким у обвинуваченого раніше були конфлікти і їм не слід зустрічатися один з одним задля уникнення проблем. Почувши це, обвинувачений почав наносити їй сильні удари руками в обличчя, вимагаючи познайомити його з ОСОБА_13 . Через деякий час він зупинився та вони разом сіли на ліжко. Після нетривалої перерви обвинувачений повідомив потерпілій, що завтра його викликають до суду в справі за обвинуваченням у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, яке він вчинив через неї, та почав вимагати від неї вигадати йому таку версію подій, почувши яку, суд призначить йому покарання у виді штрафу, а не у виді громадських робіт. Дані вимоги він також поєднував з нанесенням їй ударів у обличчя, тулуб, чим завдав їй сильного фізичного болю. Для того, щоб він припинив побиття вона погодилася на його вимогу та пообіцяла щось вигадати до ранку, проте насправді таких намірів у неї не було, оскільки вона навіть не розуміла, яким чином вона може йому допомогти. Після нетривалої паузи обвинувачений несподівано почав вимагати від потерпілої зізнатися у тому, що вона зраджувала йому з колишнім співмешканцем ОСОБА_14 , на що вона відповіла йому відмовою, оскільки такого насправді не було. Почувши відмову, обвинувачений розлютився та знову почав бити її. Коли вона від ударів втрачала рівновагу та падала, обвинувачений хватав її за одяг, піднімав та продовжував наносити удари в обличчя та тулуб. Коли вона намагалася закривати руками обличчя він відсував їх вбік для того, щоб вони не заважали його кулаку влучати в її обличчя. Кілька разів вона намагалася втекти від нього у коридор, проте кожного разу він її наздоганяв, хапав за волосся, валив на підлогу та продовжував наносити їй удари. Вона благала його зупинитися, проте він її не слухав. Обвинувачений погрожував їй тим, що у разі якщо вона не виконає його вимоги та не зізнається у зраді, він її вб`є. Коли вона від нестерпного болю почала кричати про допомогу він намагався затулити однією рукою їй рот. Згодом, зрозумівши, що сусіди по гуртожитку почули крик потерпілої про допомогу, обвинувачений зупинився. З метою приховування слідів вчиненого злочину він змусив її протерти ганчіркою підлогу, на якій були калюжі крові, що текла з її розсіченої губи, що завдало їй сильних душевних страждань. Потім він дав їй рушник та наказав закрити їм обличчя у разі, якщо прийдуть поліцейські. Також він вимагав від потерпілої сказати поліцейським, що у них все добре і вона не потребує сторонньої допомоги.

Невдовзі після цього у двері постукали. Вона накрила обличчя рушником, а обвинувачений пішов відчиняти вхідні двері. Коли він відчинив двері вона побачила на порозі працівників поліції та лікарів. На питання поліцейських чи все у них добре та чи потребує вона допомоги, потерпіла дала ствердну відповідь як того вимагав від неї обвинувачений. Проте, один з поліцейських з її відповіді зрозумів, що в присутності обвинуваченого потерпіла не скаже їм правду та запропонував обвинуваченому вийти з кімнати. Коли обвинувачений у супроводі поліцейських вийшов у коридор, лікарі оглянули її та запропонували проїхати до лікарні для обстеження та надання їй невідкладної медичної допомоги. Приблизно о 20 год. 30 хв. лікарі вивели її з гуртожитку, помістили в карету швидкої медичної допомоги та відвезли до лікарні, де її оглянули лікарі, зробили рентген та наклали шви на розсічену губу. До моменту побиття обвинуваченим на її тілі не було жодних тілесних ушкоджень. 29 липня вона дійсно відвідувала сімейного лікаря та травматолога Оріхівської ЦРЛ, проте не для лікування побоїв, як про це зазначав обвинувачений, а через біль у попереку, викликаний травмою, отриманою нею на роботі. Лікарі оглянули її та не зафіксували на ній жодних слідів побоїв, що відображено у медичній документації.

Допитана судом свідок ОСОБА_17 повідомила, що працює завідуючою гуртожитку. 30 липня 2024 року, приблизно о 20 год. 00 хв., їй зателефонувала сторож гуртожитку ОСОБА_18 , яка повідомила, що на п`ятому поверсі гуртожитку вже більше години відбувається бійка. ОСОБА_17 викликала поліцію та поїхала в гуртожиток. Приїхавши в гуртожиток, свідок побачила як лікарі саджають в карету швидкої медичної допомоги потерпілу, на обличчі якої були помітні гематоми, а обвинуваченого виводили з гуртожитку поліцейські. Мешканці гуртожитку неодноразово скаржилися на агресивну поведінку обвинуваченого, часті сварки обвинуваченого з потерпілою та іншими жінками, яких він запрошував до себе в кімнату. Були випадки, коли через такі сварки вахтери викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_18 повідомила, що працює сторожем у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_4 . В липні 2024 року до неї звернулися мешканці п`ятого поверху з проханням викликати поліцію, оскільки на п`ятому поверсі обвинувачений у своїй кімнаті вбиває якусь жінку. Після прибуття поліції потерпілу з будівлі гуртожитку під руки виводили лікарі швидкої медичної допомоги. На обличчі потерпілої були гематоми, нижня губа була сильно розсічена.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що є сусідкою обвинуваченого по гуртожитку. 30 липня 2024 року приблизно о 19 год. 00 хв. вона почула як у кімнаті обвинуваченого якась жінка гучно благала про допомогу, кричала, що її вбивають. Кілька разів з кімнати лунали звуки падіння чогось важкого на підлогу. Обвинувачений голосно погрожував комусь вбивством, вимагав якихось пояснень, питав якусь жінку, навіщо вона кудись їздила. Це тривало приблизно 2 години поки в гуртожиток не приїхали поліцейські та лікарі. Останні забрали потерпілу. Наступного дня вона бачила потерпілу у гуртожитку та помітила на її обличчі сліди побоїв. Також, свідок повідомила, що вона та інші сусіди намагалися оминати стороною кімнату обвинуваченого, оскільки останній часто влаштовував сварки з сусідами, поводив себе дуже агресивно. Одного разу він навіть намагався виштовхнути якусь жінку з вікна своєї кімнати.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що є сусідкою обвинуваченого по гуртожитку та проживає з ним на одному поверсі. Наприкінці липня 2024 року приблизно о 18 год. 00 хв. вона почула як обвинувачений, перебуваючи у своїй кімнаті, гучно вимагав від потерпілої якихось пояснень. Потім з кімнати почали лунати звуки бійки, падіння меблів, крики потерпілої, яка благала її врятувати. Після приїзду до гуртожитку поліції звуки бійки та крики припинилися. Свідок бачила потерпілу коли її виводили з кімнати лікарі. У неї на обличчі були помітні гематоми, вона трималася за поперек та сильно шкутильгала. Лікарі притримували її під руки. Здавалося, що вона не може пересуватися без сторонньої допомоги. Також свідок повідомила, що перед цим, приблизно о 16-тій годині зустрілася з потерпілою на поверсі і у неї не було жодних тілесних ушкоджень.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що проживає з обвинуваченим на одному поверсі в гуртожитку. У неї та її чоловіка неприязні стосунки з обвинуваченим, оскільки останній часто конфліктує з сусідами, поводиться агресивно. Одного разу він вдарив її чоловіка та навіть намагався вдарити її, у зв`язку із чим вона була вимушена викликати поліцію.

30 липня 2024 року приблизно о 20 год. 00 хв. вона почула крики з кімнати обвинуваченого. Якась жінка гучно кричала, що їй боляче, просила врятувати її. В цей час ОСОБА_22 з`ясовував у якоїсь жінки навіщо вона кудись їздила. Почувши це, свідок зателефонувала коменданту гуртожитку з проханням викликати поліцію. Невдовзі приїхала поліція та лікарі швидкої медичної допомоги, які вивели потерпілу під руки з кімнати обвинуваченого. Свідок бачила, що у потерпілої було пошкоджено чоло, під лівим оком був набряк, розсічена нижня губа, потерпіла помітно шкутильгала. При цьому, напередодні свідок зустріла потерпілу в гуртожитку і не помітила на ній жодних тілесних ушкоджень.

Свідок ОСОБА_23 пояснив, що є сусідом обвинуваченого по гуртожитку. 30 липня 2024 року після 18 год. 00 хв. крізь стіну в кімнаті він чув, як обвинувачений погрожував потерпілій вбивством якщо вона щось не зробить або не дасть йому. Після цього свідок почув як обвинувачений почав бити потерпілу, а остання кричала про допомогу. Побиття обвинуваченим потерпілої тривало до прибуття поліції, яка затримала обвинуваченого, а потерпілу забрали лікарі швидкої медичної допомоги. Свідок також зазначив, що такий випадок трапився не вперше. Обвинувачений раніше неодноразово вчиняв насильство стосовно сусідів та своїх гостей.

Свідок ОСОБА_21 пояснила, що є сусідкою обвинуваченого. 30 липня 2024 року, приблизно з 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. вона чула, як обвинувачений у своїй кімнаті бив свою співмешканку ОСОБА_13 , яка стогнала від болю, хрипіла, гучно кричала. Таке відбувалося не вперше. Кілька разів вона бачила сліди побоїв на обличчі потерпілої, яка намагалася їх приховувати від сторонніх поглядів за довгим волоссям.

Допитана за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_9 повідомила, що працює сімейним лікарем в амбулаторії КНП «Оріхівський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОМР. Потерпілу та обвинуваченого вона не пам`ятає. Згідно з медичною карткою потерпілої, 29 липня 2024 року остання була у неї на прийомі зі скаргами на болі у спині. За результатами часткового медичного огляду вона встановила потерпілій попередній діагноз «травма опорно-рухової системи», призначила УЗД нирок, рентген, дала їй направлення до травматолога. Також з медичної карки потерпілої вбачається, що в цей же день останню за її направленням оглядав лікар травматолог КНП «Оріхівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ОРР ОСОБА_24 . Якби на потерпілій були сліди побоїв, то вона неодмінно би це запам`ятала. Також, свідок пояснила, що розбіжності в повідомленому нею діагнозі потерпілої та діагнозі, значеному у відповіді КНП «Оріхівський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОМР на запит захисника (т.1 а.п. 156), могли виникнути внаслідок помилки особи, яка склала зазначену відповідь. Зазначена у листі інформація щодо діагнозу потерпілої є недостовірною та суперечить записам, внесеним нею особисто до медичної карки потерпілої. Така помилка могла виникнути внаслідок копіювання інформації з іншого документа, який не стосується потерплої. У будь-якому разі діагноз «забій грудної клітки» вона потерпілій не встановлювала. В медичні картці потерпілої 29 липня 2024 року свідок виклала попередній діагноз «травма опорно-рухової системи».

Допитаний за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_24 пояснив, що працює ортопедом-травматологом КНП «Оріхівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ОРР. Потерпілу він не пам`ятає.

Суд першої інстанції послався також на такі письмові докази.

З протоколу огляду місця події від 31 липня 2024 року вбачається, що під час огляду кімнати № 509 в гуртожитку, розташованому за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 43-а, виявлені жіноча сукня та постільна білизна зі слідами речовини бурого кольору. Також під час огляду встановлено, що підлога вкрита хаотично розташованими слідами речовини бурого кольору (а.п. 55 64).

З відеозапису слідчого експерименту вбачається, що пояснення потерпілої щодо подій, які відбувалися 30 липня 2024 року, не суперечать показанням останньої, наданим в судовому засіданні. Під час слідчого експерименту потерпіла детально повідомила обставини вчиненого стосовно неї злочину, продемонструвала механізм завдання їй тілесних ушкоджень, розташування обвинуваченого стосовно неї.

Згідно з висновком експерта № 1296п від 04 вересня 2024 року, у потерпілої виявлені такі тілесні ушкодження: рана слизової оболонки нижньої губи ліворуч; синців на правій ділянці очної ямки, правих щічної і виличної ділянок, ділянці підборіддя ліворуч, на задній поверхні грудної клітини ліворуч у проекції кута лівої лопатки, на бічній поверхні грудної клітки ліворуч, на задній поверхні лівого плеча у нижній третині, на передній поверхні лівого плеча у верхній третині, на передній поверхні грудної клітки праворуч, лівого стегна у верхній третині; крововиливу під білковою оболонкою правого ока, які самі за собою кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Вищезазначені тілесні ушкодження утворились від дії тупого предмета (предметів). Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить терміну, зазначеному в обставинах справи. Виявлений комплекс тілесних ушкоджень утворився від не менш ніж 11-ти травматичних впливів. Висловитися про кількість спричинених ударів за наданими даними не є можливим. Положення потерпілої ОСОБА_12 відносно особи, що спричинила їй тілесні ушкодження, могло бути будь-яким, за умови доступності травмованих ділянок та їх ушкодження (т.1 а.п. 86 87).

З висновку експерта № 1623/к від 20 вересня 2024 року вбачається, що зважаючи на принциповий збіг за характером травмуючого предмета (руки людини діють як тупі предмети), неодноразовістю та локалізацією травматичних впливів не можна виключити можливість утворення тілесних ушкоджень за механізмом, на який вказує потерпіла (т.1 а.п. 85 91). При цьому, показання потерпілої щодо механізму завдання їй тілесних ушкоджень, надані експертній комісії для проведення дослідження, істотно не відрізняються від показань потерпілої, наданими суду.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що докази сторони обвинувачення, вказані вище, у своїй сукупності підтверджують поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_6 вищевказаного правопорушення.

Так, потерпіла в судовому засіданні детально розповіла про обставини вчинення обвинуваченим злочину щодо неї.

Допитані свідки повідомили, що у день, коли відбулася подія злочину, вони чули з кімнати обвинуваченого, як він завдавав тілесних ушкоджень потерпілій, при цьому погрожував їй вбивством, вимагав вчинити певні дії, а потерпіла, в свою чергу, кричала про допомогу.

Таким чином, свідки підтвердили показання потерпілої.

Ставити під сумнів правдивість показань свідків жодних підстав немає, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з іншими доказами.

Показання обвинуваченої узгоджуються також з письмовими доказами, зокрема, з висновком експерта № 1296п від 04 вересня 2024 року, згідно з яким у потерпілої було виявлено комплекс тілесних ушкоджень, та з відомостями з висновку експерта № 1623/к від 20 вересня 2024 року, з якого вбачається, що зважаючи на принциповий збіг за характером травмуючого предмета (руки людини діють як тупі предмети), неодноразовістю та локалізацією травматичних впливів не можна виключити можливість утворення тілесних ушкоджень за механізмом, на який вказує потерпіла.

Окрім того, показання потерпілої, надані суду, не суперечать показанням, які були надані останньою в ході проведення слідчого експерименту, в ході проведення якого потерпіла також детально повідомила обставини вчиненого стосовно неї злочину, продемонструвала механізм завдання їй тілесних ушкоджень, розташування обвинуваченого стосовно неї.

Зважаючи на те, що потерпіла в судовому засіданні надала показання, які фактично узгоджуються з показаннями, наданими нею під час досудового розслідування, доводи обвинуваченого з приводу того, що показання потерпілої не слід враховувати, оскільки остання знаходилась у стані сильного алкогольного сп`яніння, не є слушними. Окрім того, як вже вказано вище, показання потерпілої повністю узгоджуються з показаннями свідків, які є сусідами обвинуваченого та потерпілої та чули те, що відбувалось, а також бачили потерпілу після цього зі слідами побоїв. При цьому свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 повідомили, що у цей день бачили потерпілу до вказаних подій і на останній не було жодних тілесних ушкоджень, що в свою чергу спростовує доводи сторони обвинуваченого з зазначеного приводу.

Також, версія обвинуваченого спростовується серед іншого і показаннями свідка ОСОБА_9 , яка працює сімейним лікарем, та оглядала потерпілу напередодні, та зазначила, що слідів від побоїв у останньої не було.

Під час огляду місця події встановлено чисельні сліди речовини бурого кольору, що також підтверджує обставини, викладені в обвинувальному акті.

Об`єктивних відомостей про те, що встановлені у потерпілої тілесні ушкодження могли бути заподіяні не обвинуваченим, а іншою особо, в матеріалах провадження відсутні.

Доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст.125 КК України, а не за ст.127 КК України, є неспроможними, з огляду на таке.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.127 КК України, є здоров`я, а додатковим обов`язковим - воля, честь і гідність особи.

З об`єктивної сторони цей злочин характеризується: 1) діями - нанесенням побоїв, мученням або іншими насильницькими діями; 2) наслідками у вигляді заподіяння сильного фізичного болю або фізичного чи морального страждання; 3) причинним зв`язком між вказаними діями і наслідками.

В свою чергу, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 125 КК України, з об`єктивної сторони характеризується: діянням (дією або бездіяльністю), спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.

У частині 1 ст.125 КК України встановлюється відповідальність за легке тілесне ушкодження, яке виразилося в порушенні анатомічної цілості тканин, органів та їх функцій, але не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

Якщо потерпілому не було заподіяно сильного фізичного болю або фізичного чи морального страждання або винна особа не вчиняла дії, які полягали в заподіянні побоїв, мученні або інших насильницьких діях, не мала на меті спонукати потерпілого або іншу особу вчинити дії, що суперечать їхній волі, діяння має кваліфікуватись залежно від наслідків та обставин злочину за відповідною частиною статей 121, 122 або 125 КК України.

Зі змісту показань допитаних свідків убачається, що саме обвинуваченим були нанесені потерпілій тілесні ушкодження при обставинах,зазначених в обвинувальному акті.

Як вказано вище, свідки, які є сусідами обвинуваченого, зазначили про те, що бачили як потерпілу виводили лікарі з гуртожитку та саджали до карети швидкої допомоги, при цьому остання майже не могла пересуватись самостійно, шкутильгала, у неї на обличчі були помітні гематоми. При цьому, свідки бачили потерпілу незадовго до того, як все це сталося, та не помітили на ній жодних тілесних ушкоджень.

Таким чином, вказані обставини спростовують доводи обвинуваченого про те, що потерпіла була побита іншою особою раніше, а саме до вищевказаних подій, та відповідно те, що обвинуваченим було завдано потерпілій лише один удар в обличчя.

Отже, беручи до уваги показання потерпілої та свідків стосовно обставин вчинення обвинуваченим злочину, зокрема показання потерпілої про те, що від кількості та сили ударів потерпіла втрачала рівновагу та падала, однак обвинувачений продовжував наносити їй удари в обличчя та тулуб, погрожував вбивством потерпілій; потерпіла при цьому голосно кричала, кликала на допомогу; побиття продовжувалось тривалий час; з метою приховування слідів вчиненого злочину, обвинувачений змусив потерпілу протерти ганчіркою підлогу, на якій були калюжі крові, що текла з її розсіченої губи, а також враховуючи висновки експертів щодо кількості, характеру та локалізації отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, колегія суддів доходить висновку про те, що всі ці обставини вказують на те, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого потерпілій було заподіяно сильного фізичного болю та морального страждання.

При цьому, така поведінка обвинуваченого була обумовлена відмовою потерпілої вчиняти дії, які він вимагав від неї вчинити.

За таких обставин, дії обвинуваченого були вірно судом кваліфіковані за ч.1 ст. 127 КК України, як катування, тобто умисне діяння, спрямоване на заподіяння особі сильного фізичного болю та морального страждання, вчинене з метою примусити її вчинити дії, що суперечать її волі, у тому числі отримати зізнання.

Доводи обвинуваченого з приводу наявності провокації зі сторони потерпілої на вчинення ним щодо останньої злочину в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло, не знайшли свого підтвердження як в ході судового розгляду, так і під час апеляційного провадження. На думку колегії суддів, така версія обвинуваченого є способом уникнення відповідальності за вчинене. Колегія суддів враховує при цьому і послідовність дій обвинуваченого, як під час вчинення кримінального правопорушення так і після цього, серед іншого і те, що обвинувачений примушував потерпілу усувати сліди вчиненого ним злочину.

Доводи захисника з приводу не надання судом належної оцінки показанням свідка ОСОБА_9 та відповіді з КНП «Оріхівський центр первинної медико-санітарної допомоги», також є необґрунтованими, виходячи з такого.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що працює сімейним лікарем в амбулаторії КНП «Оріхівський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОМР. Потерпілу та обвинуваченого вона не пам`ятає. Згідно з медичною карткою потерпілої 29 липня 2024 року остання була у неї прийомі зі скаргами на болі у спині. За результатами часткового медичного огляду вона встановила потерпілій попередній діагноз «травма опорно-рухової системи», призначила узд нирок, рентген, дала їй направлення до травматолога. Також з медичної карки потерпілої вбачається, що в цей же день останню за її направленням оглядав лікар травматолог КНП «Оріхівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ОРР ОСОБА_24 . Якби на потерпілій були сліди побоїв, то вона неодмінно би це запам`ятала. Також свідок пояснила, що розбіжності в повідомленому нею діагнозі потерпілої та діагнозі, значеному у відповіді КНП «Оріхівський центр первинної медико-санітарної допомоги» ОМР на запит захисника, могли виникнути внаслідок помилки особи, яка склала зазначену відповідь. Зазначена у листі інформація щодо діагнозу потерпілої є недостовірною та суперечить записам, внесеним нею особисто до медичної карки потерпілої. Така помилка могла виникнути внаслідок копіювання інформації з іншого документа, який не стосується потерплої. У будь-якому разі діагноз «забій грудної клітки» вона потерпілій не встановлювала. В медичні картці потерпілої 29 липня 2024 року свідок виклала попередній діагноз «травма опорно-рухової системи».

Отже, фактично вказаний свідок спростувала версію подій сторони захисту щодо отримання потерпілою тілесних ушкоджень раніше, ніж відбулася подія злочину.

Таким чином, суд надав належну оцінку вищезазначеним доказам, визнавши їх такими, які у сукупності з іншими доказами поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому злочину.

Отже, суд повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини провадження, надав правильну оцінку всім наданим сторонами доказам.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції фактичним обставинам провадження відповідають та ґрунтуються на досліджених судом безпосередньо доказах, які є належними, допустимими та достатніми для прийняття відповідного рішення.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного. Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено. Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , суд визнав - рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Окрім того, суд вірно призначив остаточне покарання обвинуваченому шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного попереднім вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2024 року, більш суворим, призначеним цим вироком на підставі положень ч.4 ст.70 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника не убачає, оскільки доводи, викладені в цих скаргах, правильності висновків суду не спростовують.

Суд перевірив та надав у вироку відповіді на всі доводи сторони захисту, при цьому навів змістовне обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 04 липня 2025 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 127 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4