УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Про продовження строку дії запобіжного заходу

(повний текст)

25 березня 2026 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000469 від 22.08.2024 р.,

клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до змісту обвинувального акта, курсант навчального взводу навчального курсу навчального центру військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_7 , обвинувачується в тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, усупереч вимогам ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 21.07.2024, діючи умисно, з особистих мотивів і з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, без поважних причин та без дозволу командування самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалася у АДРЕСА_1 . У подальшому свої службові обов`язки він не виконував, час використовував на власний розсуд, жодних заходів для повернення до місця несення служби не вживав та незаконно перебував поза межами військової частини до 05.03.2025, тобто до дня його затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Отже, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Також курсант навчального взводу навчального курсу навчального центру військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_7 , обвинувачується в тому, що він, порушуючи вимоги ст. ст. 3, 28 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 49, 50 Статуту Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 05.03.2025 приблизно о 19 год. 50 хв., перебуваючи біля входу до скверу поблизу будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раніше сформованих неприязних відносин до ОСОБА_4 , а саме до його дружини та їхнього малолітнього сина, маючи умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, діючи умисно, перебуваючи навпроти потерпілого, під час конфлікту, який виник між ними, дістав із правої кишені одягнених на ньому джинсів тичковий ніж та, утримуючи його у правій руці, наніс потерпілому ОСОБА_4 один удар у ділянку лівої щоки, один удар у ділянку правого передпліччя та один удар у ділянку живота, чим умисно спричинив потерпілому ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення живота.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент його заподіяння, що охоплюється ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2026 року обвинуваченому продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 28 березня 2026 року включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд, за наявності належного клопотання сторони обвинувачення, зобов`язаний до спливу двомісячного строку з дня застосування запобіжного заходу вирішити питання щодо доцільності подальшого тримання особи під вартою.

Прокурор звернувся до суду з вмотивованим клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Зокрема, прокурор зазначив, що у разі перебування на волі обвинувачений може ухилятися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, здійснювати незаконний вплив на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений та його захисник проти доводів прокурора заперечували. Захисник та потерпілий просили суд змінити запобіжний захід на менш тяжкий, вмотивувавши свою позицію відсутністю ризиків, передбачених ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Разом із тим потерпілий та його представник наполягали на задоволенні клопотання прокурора, вказуючи, що з боку обвинуваченого неодноразово надходили погрози на адресу потерпілого, його дружини та малолітньої дитини, що, на їхню думку, свідчить про реальність ризику незаконного впливу.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, а саме прокурора, захисника, обвинуваченого, потерпілого та його представника, а також дослідивши матеріали обвинувального акта, дійшов висновку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зважаючи на тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, а також беручи до уваги, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може застосовуватися лише за умови неможливості запобігання відповідним ризикам іншим способом.

Судом враховано характер і ступінь суспільної небезпеки інкримінованих діянь, вид та межі покарання, яке загрожує обвинуваченому в разі доведення його винуватості, а також дані про його особу та вік. При цьому суд зазначає, що наявні у провадженні докази свідчать про обґрунтованість висунутого обвинувачення, а санкція інкримінованої статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років. За таких обставин, перебуваючи на свободі та усвідомлюючи суворість можливого покарання, обвинувачений може ухилятися від суду, що перешкоджатиме своєчасному та безперешкодному розгляду кримінального провадження.

Окрім цього, суд враховує наявність ризику незаконного впливу на свідків, який, на думку суду, підтверджується фактичними обставинами кримінального провадження. У разі перебування на волі обвинувачений матиме можливість контактувати зі свідками поза межами процесуального контролю, чинити на них тиск, у тому числі шляхом погроз, психологічного впливу або умовлянь, з метою спонукання до зміни раніше наданих показань чи відмови від них, що може створити перешкоди для встановлення об`єктивних обставин справи та реалізації принципу невідворотності кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці неодноразово звертав увагу на те, що питання законності та доцільності тримання особи під вартою має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин кожного кримінального провадження. Втручання держави у право особи на свободу є допустимим лише тоді, коли цього потребують істотні суспільні інтереси, які за своїм значенням переважають приватний інтерес особи, попри дію презумпції невинуватості.

Суд дійшов висновку, що наведені стороною обвинувачення ризики не зменшилися, а запобігти їм шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, неможливо. Вирішуючи питання щодо можливості заміни тримання під вартою на альтернативний запобіжний захід, суд врахував дані про особу обвинуваченого, характер і тяжкість інкримінованого діяння, ступінь його суспільної небезпеки, а також потенційну можливість ухилення від суду. З огляду на це суд дійшов переконання, що застосування домашнього арешту чи іншого менш суворого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не усуне встановлених ризиків.

Отже, наведені обставини є достатніми для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд вважає, що жоден інший запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією обвинуваченого від суспільства, не здатний забезпечити досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України.

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовження строку тримання обвинуваченого під вартою як єдиного заходу, здатного забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, недопущення тиску на свідків, а також гарантувати ефективний, безперешкодний і своєчасний розгляд кримінального провадження по суті.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України у випадках, коли особа обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, суд має право не визначати розмір застави під час обрання або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Із змісту обвинувального акта у цьому кримінальному провадженні вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного насильницького кримінального правопорушення, яке за своїм характером належить до категорії тяжких злочинів та передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років. Такі дії посягають на життя, здоров`я або волю особи, що свідчить про їх підвищений ступінь суспільної небезпеки та насильницький характер.

У цьому контексті застосування положень ч. 3 ст. 182 КПК України, яка передбачає визначення розміру застави як альтернативи триманню під вартою, суд вважає недоцільним. Визначення застави у такій категорії справ суперечило б меті запобіжного заходу, передбаченій ст. 177 КПК України, а саме забезпеченню недопущення переховування обвинуваченого від суду, впливу на потерпілих і свідків, а також запобіганню вчиненню нового кримінального правопорушення.

Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України суд вважає за необхідне не визначати розмір застави при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки інші запобіжні заходи, у тому числі застава, не можуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти наявним ризикам.

Виходячи із зазначеного, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали до 23 травня 2026 р. включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення, а обвинуваченим, що тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання її копії.

Повний текст ухвали оголошується 30 березня 2026 р.

Суддя ОСОБА_1