УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у задоволенні клопотання захисника

про зміну запобіжного заходу

20 березня 2026 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на заставу у кримінальному провадженні № 0000351 від 17.03.2025 (кримінальна справа № 154/1153/25) за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305 та ч. 3 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Володимирського міського суду Волинської області знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305 та ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року щодо ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Ухвалами слідчого судді цього ж суду від 15 січня та 20 лютого 2025 року строк тримання під вартою двічі продовжувався.

Справа до Володимирського міського суду Волинської області надійшла 24 березня 2025 року.

Ухвалами цього суду від 10 квітня, 05 червня та 04 липня 2025 року, 26 серпня, 16 жовтня, 08 грудня 2025 року та востаннє 04 лютого 2026 року тримання під вартою піддавалось судовому контролю та продовжувалося.

Строк тримання під вартою без визначення розміру застави продовжений до 04 квітня 2026 року включно.

19 березня 2026 року до суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу у розмірі 497 395,00 гривень (155 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Клопотання обґрунтоване посиланням на: показання свідка ОСОБА_7 , надані у судовому засіданні 02 березня 2026 року, які на думку сторони захисту ставлять під сумнів допустимість та належність інших доказів у справі; наявність у обвинуваченого хронічного захворювання (аденоми простати); заяву ОСОБА_8 про готовність внести заставу у розмірі до 500 000,00 гривень.

Захисник просить змінити запобіжний захід на заставу з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, посилаючись на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечили проти задоволення клопотання, вказавши на відсутність підстав для зміни запобіжного заходу та на те, що встановлені ризики не відпали.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання захисника.

Заслухавши учасників провадження та дослідивши матеріали клопотання, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник має право подати до суду, який здійснює судовий розгляд, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

При вирішенні клопотання суд виходить із того, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «Тейс проти Румунії» (заява № 29761/02, § 40), квазіавтоматичне продовження строку тримання під вартою суперечить гарантіям п. 3 ст. 5 Конвенції.

Суд у цьому рішенні здійснює окрему предметну оцінку кожного з актуальних ризиків у світлі обставин, що існують на день розгляду клопотання, а не обмежується посиланням на попередні ухвали.

Такий підхід відповідає стандарту, визначеному у рішенні «Єлоєв проти України» (заява № 17283/02), згідно з яким зі спливом часу судовим органам необхідно надавати конкретне обґрунтування збереження підстав для тримання під вартою понад обґрунтовану підозру.

При розгляді клопотання суд бере до уваги, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.305 та ч.3 ст.307 КК України, строк покарання за які передбачено понад 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Суд вважає, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України залишаються високими і доведеними. Ці ризики посилюються не лише очікуваною суворістю вироку, але й конкретними обставинами справи, які підтверджують реальну можливість обвинуваченого уникнути правосуддя.

Щодо ризику переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України). Матеріалами справи встановлено такі конкретні обставини: ОСОБА_5 є громадянином України, однак у нього наявний паспорт іноземної держави Румунії. Цей документ за своїм правовим статусом не підлягає обов`язковій здачі до органів ДМС України, тому обвинувачений зберігає фактичну можливість його використання для виїзду за межі юрисдикції суду. Матеріали справи підтверджують неодноразовий перетин обвинуваченим державного кордону України як до, так і після запровадження воєнного стану, тривале перебування за межами України та систематичне переміщення країнами ЄС (Республіка Польща, Італія, Франція, ФРН, Нідерланди, Данія, Республіка Кіпр та ін.). Встановлено також факт зняття обвинуваченого з військового обліку. Матеріали справи не містять відомостей про наявність у ОСОБА_5 офіційно підтвердженого легального джерела доходу в Україні. Жодна з цих обставин не змінилась і не відпала.

ЄСПЛ у рішенні «Бекчиєв проти Молдови» (заява № 9190/03, § 58) визначив, що ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною кримінального переслідування. Наявність паспорта іноземної держави, підтверджена систематична мобільність, відсутність офіційного доходу в Україні свідчать про послаблення фактичних зв`язків обвинуваченого з країною кримінального переслідування. У сукупності з суворістю вироку, який загрожує обвинуваченому, свідчать про відсутність стримуючого фактора для реального забезпечення кримінального провадження іншими запобіжними заходами.

При цьому, відповідно до рішення «Панченко проти Росії» (заява № 45100/98, § 106), ризик переховування встановлюється не через суворість санкції, а через конкретні факти, і саме такі конкретні факти наявні у цій справі.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків та перешкоджання провадженню (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України). Відповідно до рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови» (§ 59) цей ризик не може оцінюватись абстрактно він має бути підтверджений конкретними фактами. Таким фактом у цій справі є виділення окремого провадження щодо інших осіб (реєстр матеріалів досудового розслідування № 0000351), яке не завершене. Судовий розгляд у цій справі також не завершений, і не всі свідки допитані. За таких обставин ризик координації дій обвинуваченого, спрямованих на протидію провадженню, є конкретним і актуальним. Загальний принцип зменшення цього ризику з часом (рішення ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії», § 44) не застосовується, коли провадження, включаючи допит свідків, не завершено.

Щодо ризику вчинення нового кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України). Відповідно до матеріалів справи інкриміновані ОСОБА_5 у цьому провадженні діяння, за версією обвинувачення, вчинені у проміжок часу, коли щодо нього вже здійснювався судовий розгляд за аналогічними особливо тяжкими злочинами у Солом`янському районному суді м. Києва. Суд не оцінює доведеності вини в жодному з цих проваджень. Водночас сам факт наявності двох проваджень за аналогічними злочинами, хронологічно пов`язаних між собою, є конкретною обставиною, достатньою для оцінки цього ризику як реального і актуального у розумінні рішення ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» (§ 40). Провадження у Солом`янському районному суді м. Києва не завершене. Наявність двох проваджень також підвищує для обвинуваченого загрозу сукупності покарань у разі доведення вини, що посилює і ризик переховування, зазначений вище.

Щодо показань свідка ОСОБА_7 , наданих 02 березня 2026 року. Суд при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу не вирішує питань про винуватість обвинуваченого та не оцінює допустимість чи достовірність доказів це є предметом судового розгляду по суті. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні «Бузаджи проти Республіки Молдова» [ВП] (заява № 23755/07, § 102), підставою для тримання під вартою є не лише збереження обґрунтованої підозри, а й наявність конкретних ризиків. Оцінка доказової бази щодо події злочину і встановлення ризиків переховування чи перешкоджання самостійні і незалежні питання. Суд констатує, що жодного зменшення встановлених ризиків у зв`язку з показаннями свідка ОСОБА_7 не відбулося.

Щодо тривалості тримання під вартою. Захист посилається на зменшення ризику переховування з плином часу, проведеного під вартою. Суд враховує принцип, відображений у рішенні ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії» (§ 10), що такий ризик неминуче зменшується з часом. Разом з тим цей принцип не може бути застосований, коли конкретна обставина, що породжує ризик, залишається незмінною.

Тривалість тримання під вартою сама по собі не є підставою для зміни запобіжного заходу за відсутності зменшення встановлених ризиків. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ідалов проти Росії» [ВП] (заява № 5826/03, § 140), обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою має бути переконливо доведена органами влади. Саме тому суд надає конкретне обґрунтування кожного з актуальних ризиків у цьому рішенні.

Відповідно до рішення «Харченко проти України» (заява № 40107/02, § 79), розумність строку оцінюється з урахуванням поведінки сторін. Переважна більшість відкладень судових засідань у справі відбувається за ініціативою сторони захисту.

Щодо стану здоров`я обвинуваченого. Захисник посилається на аденому простати як на підставу для зміни запобіжного заходу. Суд зазначає, що це захворювання не є новою обставиною: воно фігурувало у матеріалах справи раніше, зокрема у зв`язку зі зняттям обвинуваченого з військового обліку, і вже враховувалось при попередніх розглядах питань щодо запобіжного заходу. Захистом не надано актуальних медичних документів, які б підтверджували погіршення стану здоров`я або неможливість надання необхідної медичної допомоги в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» ані у попередніх клопотаннях, ані у поточному. Посилання на стан здоров`я є декларативним і не може слугувати підставою для зміни запобіжного заходу.

Суд також звертає увагу на те, що захворювання, на яке посилається захист, є тим самим діагнозом, що фігурував як підстава для зняття ОСОБА_5 з військового обліку. Зняття з військового обліку у поєднанні з паспортом іноземної держави та підтвердженою мобільністю обвинуваченого у період хронічної хвороби є складовою встановленого ризику переховування. Таким чином, обставина, якою захист обґрунтовує клопотання про звільнення, процесуально пов`язана з одним із факторів, що підтверджують необхідність збереження запобіжного заходу.

Щодо можливості застосування альтернативних запобіжних заходів. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ідалов проти Росії» [ВП] (§ 140) суд зобов`язаний розглянути можливість застосування альтернативних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, підозрюваним, обвинуваченим, іншими фізичними або юридичними особами (заставодавцем) з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд має право не визначати розмір застави у кримінальних провадженнях щодо злочинів у сфері обігу наркотичних засобів. Оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305 та ч. 3 ст. 307 КК України, суд має право не визначати розмір застави.

Незалежно від наведеного суд, при вирішення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу оцінює ефективність застави у запропонованому розмірі. Відповідно до рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії» (§ 14) та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (заява № 12050/04, § 78), розмір застави оцінюється з огляду на ступінь вірогідності того, що перспектива її втрати буде достатньою для стримання обвинуваченого від втечі.

Санкції ч. 3 ст. 305 та ч. 3 ст. 307 КК України передбачають позбавлення волі від десяти до дванадцяти років з обов`язковою конфіскацією майна. За наявності двох кримінальних проваджень обвинуваченому загрожує сукупність покарань: тривале позбавлення волі та повна конфіскація майна. Для особи, яка має реальну можливість залишити Україну, використавши паспорт іноземної держави, втрата 497 395 гривень є явно неспівставною з цими наслідками.

Застава у запропонованому розмірі перетворюється на прийнятну «ціну» за можливість уникнути набагато тяжчих наслідків і не здатна виконати функцію гарантії належної процесуальної поведінки, визначену ч. 1 ст. 182 КПК України.

Готовність заставодавця ОСОБА_8 внести відповідну суму підтверджує лише його фінансову спроможність, однак не змінює оцінки ефективності застави та не послаблює встановлених ризиків.

Таким чином, суд констатує, що жодного зменшення або відпадання ризиків, встановлених ч. 1 ст. 177 КПК України, не відбулось: паспорт іноземної держави з реальною можливістю виїзду за межі юрисдикції суду збережено; офіційного доходу в Україні не підтверджено; провадження щодо інших осіб та паралельне провадження у Солом`янському районному суді не завершені; судовий розгляд у цій справі та допит свідків також не завершені. Посилання на показання свідка ОСОБА_7 є аргументом щодо суті обвинувачення, а не щодо ризиків. Погіршення стану здоров`я обвинуваченого не підтверджено належними медичними документами, а обставина, на яку посилається захист, процесуально пов`язана з одним із факторів ризику переховування. Альтернативний запобіжний захід у виді застави у запропонованому розмірі не здатний забезпечити цілі кримінального провадження.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 та зміни запобіжного заходу не існує.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 180, 182, 183, 194, 201, 314316 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305 та ч.3 ст. 307 КК України.

Копію ухвали направити учасникам судового провадження та ДУ «Київський слідчий ізолятор» негайно після проведення судового засідання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 24 березня 2026 року.

Суддя Володимирського міського суду ОСОБА_9