Cправа №750/7543/25
Провадження №1-в/750/2/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

в с т а н о в и в:

Представник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з клопотанням про звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав заявлене клопотання з вказаних у ньому підстав. Також зазначив, що з моменту набрання вироком законної сили сплинуло майже 19 років, строк давності не переривався, за даними МВС до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 не притягувався, відсутній вирок, яким би ОСОБА_6 було визнано винуватим в ухиленні від виконання вироку. В листопаді 2007 року він уклав шлюб, 20.09.2023 отримав паспорт громадянина України, не переховувався, докази цього відсутні. Паспорт отримував в посольстві України на території Польщі безперешкодно. Тобто розшук не проводився взагалі, він не містив активних дій, спрямованих на розшук засудженого. ОСОБА_6 виїхав з України лише на початку повномасштабного вторгнення. Крім того, є позиція ВС, що незалежно від того, ухиляється особа від кримінальної відповідальності чи ні, з плином часу неминуче зменшується гострота сприйняття минулої злочинної поведінки потерпілим та іншими особами, знижується запит суспільства на покарання винного і втрачається актуальність застосування заходів кримінальної репресії. З моменту постановлення вироку пройшов значний час більше 18 років, ОСОБА_6 нових кримінальних правопорушень не вчинив за весь цей час. Більш того, сама прокуратура зверталась в 2018 році до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, і в його задоволенні було відмовлено лише з формальних підстав, неправильного зазначення суду, яким ухвалено вирок. Строки, передбачені законом, на даний час сплинули.

У судовому засіданні 05.11.2025 року ОСОБА_6 клопотання підтримав. Вказав, що після постановлення вироку він був в Україні, в Сновську. Він не ухилявся від виконання вироку, був на місці. Так, він виїжджав у 2007 році до Білорусі на похорон, і повернувся через кілька днів, знаходився весь час у Сновську. Після того виїхав з України лише під час повномасштабного вторгнення 28.02.2022, до Литви, виїжджав через Білорусь. Він не ухилявся від виконання покарання, а виїхав, бо боявся окупації, боявся за своє життя. Йому не було відомо, що він у розшуку, стало відомо лише в 2024 році, коли затримали у Польщі. З приводу заміни паспорта звертався в 2023 році, отримав і жодних питань до нього не виникало. У 2008 році приходив поліцейські у Сновську, питали, що він буде робити далі і все, його місцезнаходження було відоме. Тоді він не знав, що до нього застосовано покарання у виді позбавлення волі, оскільки була подана касаційна скарга. Він на той час і до 2022 року був в Україні.

Прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення клопотання, вказавши, що відповідно до ч.3 ст. 80 КК України строки зупиняються, якщо особа ухиляється від відбування покарання, і при відновленні таких, вони подвоюються. 29.0.2008 року вирок було звернуто до виконання, однак такий не виконано, оскільки ОСОБА_6 перетнув кордон, виїхав до Республіки Польща. Було заведено ОРС. До України він не повертався. Строк зупинився, оскільки ОСОБА_6 було оголошено в розшук. Вирішення питання щодо екстрадиції не впливає на розгляд клопотання, оскільки строки переривались. Кримінальна відповідальність за ухилення від виконання покарання у виді позбавлення волі не передбачена, тому не передбачається таким чином зафіксувати факт ухилення.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні також заперечила проти задоволення клопотання, просила відмовити в такому. Зазначила, що ОСОБА_6 перебуває у розшуку. ОСОБА_6 ухилявся від виконання вироку та відбування покарання, а паспорт він отримував не в Україні, а в посольстві України на території Польщі.

Заслухавши пояснення засудженого, його захисника, з`ясувавши думку прокурора, дослідивши матеріали провадження, суд прийшов до наступного висновку.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2007 року ОСОБА_6 був засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вказаний вирок в частині призначеного покарання та вирішення долі речових доказів скасовано вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2007 року та ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до 3-х років позбавлення волі з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 3 роки.

Вирок Апеляційного суду Чернігівської області ухвалою колегії судді суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 29.01.2008 залишено без змін, відтак, з 29.01.2008 зазначений вирок набрав законної сили та був звернутий до виконання.

Частиною першою статті 80 КК України встановлено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у встановлені даною статтею строки.

Існування правового інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків виконання покарання за вироком суду обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що невчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Відповідно до ч.3 ст. 80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч.4 ст. 80 КК України).

Відтак, застосування ст. 80 КК України вимагає дослідження та встановлення судом строку, протягом якого обвинувальний вирок щодо засудженого не виконувався, збігу строку давності його виконання та відсутності фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, передбачених частинами 3 та 4 цієї статті.

З досліджених судом доданих до клопотання документів, зокрема й розшукової справи №48/1370 від 21.04.2008, вбачається, що ОСОБА_6 оголошено в розшук, заведено ОРС «Розшук» №48/175 від 21.04.2008, а згодом заведено розшукову справу №48/1370 від 11.07.2022.

Разом з тим, у ч.3 ст. 80 КК України мова йде не про перебування особи в розшуку, а саме про її ухилення від відбування покарання.

При цьому, матеріалами справи №750/2182/18 (провадження №1-в/750/50/18) підтверджується, що у 2018 році сторона обвинувачення - прокуратура Чернігівської області зверталася до суду з клопотанням про звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та припинення його розшуку. Так, у поданому клопотанні заступник прокурора області посилався на п.3 ч.1 та ч.3 ст. 80 КК України, зазначаючи, що за змістом кримінального закону, навіть якщо засуджений ухилявся від відбування покарання, строк давності виконання обвинувального вироку не може бути більше 10 років і обчислюється з дня набрання ним законної сили, тобто з 29.01.2008, і аналогічна позиція викладена в рішеннях Верховного суду України від 05.09.2013 та 24.12.2015 року. Оскільки строк давності минув і не переривався вчиненням нового злочину, вказував, що ОСОБА_6 підлягає звільненню від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Верховного суду України від 23.10.2007. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.04.2018 року в задоволенні клопотання було відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_6 не засуджувався вироком Верховного Суду України від 23.10.2007 року, а тому у суду відсутні правові підстави для вирішення питання про звільнення засудженого від покарання за вироком Верховного Суду України від 23.10.2007, у зв`язку зі закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Також, за матеріалами справи, ОСОБА_6 у 2023 році отримав ID-паспорт громадянина України, що свідчить про формальність проведення дій, спрямованих на розшук ОСОБА_6 . Так, паспорт громадянина України ОСОБА_6 отримував через консульство України на території Республіки Польща, і такий паспорт було видано ужгородським відділенням №1 ГУ ДМС у Закарпатській області. Тому слід зазначити, що консульство (консулят) орган зовнішніх відносин держави, розміщений на території іншої держави (за згодою останньої) для виконання певних функцій. Зокрема, консульство здійснює контакти з місцевою владою, займається обслуговуванням громадян, розв`язанням їхніх проблем у рамках законодавства і оформленням документів (візи, паспорти, нотаріальні документи, довідки та ін.). Консульські установи України захищають за кордоном права та інтереси України, юридичних осіб і громадян України. Наявність нового паспорта не скасовує розшук чи вирок, проте консульство може заблокувати дію паспорта, якщо отримає офіційне підтвердження про розшук, разом з тим паспорт громадянина України було видано ОСОБА_6 і даних про блокування дії такого матеріали справи не містять.

До того ж, згідно постанови ОП ККС ВС від 10 лютого 2025 року у справі №229/207/24 (провадження №51-2789кмо24) «Виконання вироку це діяльність органів виконавчої влади щодо виконання обвинувального вироку, яка пов`язана з реальним обмеженням визначених судом прав і свобод засудженої особи. При цьому особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе, оскільки це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання. Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини а отже унеможливлює виконання покарання. Строк виконання обвинувального вироку, за винятком випадків, передбачених частиною шостою статті 80 КК, має певний термін, після спливу якого держава не може застосовувати обмеження до особи за цим вироком».

Інформації саме про хід розшуку засудженого матеріали справи не містять, окрім довідок про продовження розшукових дій.

Згідно з ч.1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Частинами третьою та четвертою ст. 80 КК України передбачено, що: -перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються; -перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Судова практика не містить однозначного та чіткого тлумачення порядку застосування положень ст. 80 КК України стосовно граничних строків для звільнення у разі ухилення засудженого від відбування покарання.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2023 (справа №735/1121/20, провадження №13-26-кс22), вирішуючи правову проблему застосування положень ст. 49 КК України (звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності) проводить «...співставлення положень статей 49 та 80 КК, які мають подібні зміст і структуру» та констатує, що стаття 80 встановлює правові підстави й порядок звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням строку давності виконання обвинувального вироку. Норми обох згаданих статей передбачають: диференційовані строки давності залежно від тяжкості кримінальних правопорушень і суворості покарання; зупинення цих термінів у разі ухилення особи від виконання заходів примусу і відновлення строків з дня її з`явлення; переривання давності в разі вчинення особою нового злочину певного ступеня тяжкості до закінчення диференційованих строків.

Частина третя статті 80 КК містить положення такого змісту: «Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються».

Таким чином, в означених випадках після з`явлення особи перебіг строку продовжується і замість термінів, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 80 КК, застосовуються інші, вдвічі довші. Остаточний строк давності визначається шляхом додавання подвійної тривалості відповідного диференційованого терміну й часу ухилення від відбування покарання.

З наведеного слідує, що в суміжних ситуаціях, коли законодавець вважає за необхідне в разі недобросовісної поведінки особи замінити один строк давності іншим у бік погіршення її становища, про це прямо зазначається у відповідній правовій нормі.» (п.п. 34-37).

При цьому Велика Палата ВС дійшла наступних висновків щодо застосування норми права: «У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення» (п.п.59-60).

За замістом цього кримінального закону, строк давності виконання обвинувального вироку не може перевищувати 10 років і обчислюється з дня набрання ним законної сили. Тобто, строк давності приведення вироку стосовно ОСОБА_6 до виконання закінчився 29.01.2018 і не переривався вчиненням іншого злочину.

Велика Палата вважає, що встановлені частиною другою статті 49 КК загальні строки мають преклюзивний характер і спрямовані на недопущення застосування щодо людини заходів кримінальної репресії через нерозумно тривалі проміжки часу. Адже в іншому разі зупинення диференційованих строків у випадках, коли підозрюваний, обвинувачений переховується від розслідування та суду впродовж багатьох років, продовжувало б їх на необмежений час з можливістю покарання особи за кримінальні правопорушення, вчинені в далекому минулому, впродовж усього життя - як тільки вона потрапить у поле зору правоохоронних органів.

Наприклад, у означеному випадку людина, котра вчинила крадіжку чи хуліганство без обтяжуючих обставин, підлягала би кримінальній відповідальності навіть через двадцять і більше років після скоєння проступку. За наведених обставин покарання було б очевидно несправедливим актом, несумісним із принципом гуманізму, і становило б лише помсту з боку держави. Адже незалежно від того, ухиляється особа від кримінальної відповідальності чи ні, з плином часу неминуче зменшується гострота сприйняття минулої злочинної поведінки потерпілим та іншими особами, знижується запит суспільства на покарання винного і втрачається актуальність застосування заходів кримінальної репресії. Крім цього, навіть якщо людина уникає несприятливих для себе правових наслідків попередньої злочинної діяльності, невчинення нових правопорушень упродовж багатьох років дає підстави презюмувати її виправлення.

Разом із тим підхід, за якого сам лише факт ухилення підозрюваного, обвинуваченого від досудового розслідування або суду повністю нівелює диференційовані строки давності, означає, що продовження злочинної діяльності тягне кращі правові наслідки, ніж перебування в розшуку.

Стаття 80 КК України містить лише диференційовані строки, у разі закінчення яких особа звільняється від відбування покарання, і не передбачає загальних строків, на відміну від ч.2 ст. 49 КК України, однак, з огляду на визначену Великою Палатою ВС подібність змісту і структури статей 49 та 80 КК України, є обґрунтовані підстави застосування аналогії щодо загальних строків та вважати, що у разі закінчення диференційованих строків, установлених частиною першою статті 80 КК України, та їх подвоєння у разі зупинення перебігу строку давності відповідно до положень ч.3 ст. 80 КК України, засуджена особа підлягає звільненню від відбування покарання.

Вирок щодо засудженого ОСОБА_6 набрав законної сили 29.01.2008, що на час розгляду клопотання про звільнення його від відбування покарання складає строк понад 18 років, який, з врахуванням його подвоєння, перевищує диференційований строк, передбачений п.3 ч.1 ст. 80 КК України, та загальний строк, визначений ст. 49 КК України.

З моменту вступу вироку відносно ОСОБА_6 в законну силу минуло вже більше п`яти років, а саме понад 18 років, суд вважає, що строки виконання вироку, визначені статтею 80 КК України, закінчилися.

Керуючись ст. 80 КК України, ст.ст. 36, 537, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку задовольнити.

Звільнити у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 23.10.2007 у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Деснянський районний суд міста Чернігова протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1