Справа № 459/3651/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1108/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шептицького міського суду Львівської області від 4 листопада 2025 року,

з участю прокурора ОСОБА_7

захисника-адвоката ОСОБА_8

встановила:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 03.10.2025 близько 10 години 08 хвилин ОСОБА_6 , будучи визнаним винним постановою Сокальського районного суду Львівської області від 10.12.2024, яка набрала законної сили 12.05.2025, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та якою на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13. Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов-'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, керував автомобілем марки «Opel Vivaro» реєстраційний номер НОМЕР_1 , та був зупинений на підставі пункту 1 Статті 35 Закону України «Про .Національну поліцію», рухаючись поблизу будинку №33 по вулиці Богдана Хмельницького в місті Шептицький, Львівської області працівниками ГОР Шептицького РВП ГУ НП у Львівській області.

Вищевказані дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Не погоджуючись з цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати обвинувальний вирок Шептицького міського суду Львівської області від 04.11.2025 щодо нього та ухвалити новий, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з відсутністю і його діях складу кримінального правопорушення, або закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

На обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на недоведеність умислу на невиконання судового рішення (ст.382 КК України), зокрема судом не враховано, що:

- керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування є адміністративним правопорушенням, передбаченим ч. 4 ст. 126 КУпАП;

- після позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_6 не притягувався до адміністративної відповідальності

- відсутність попередньої відповідальності за ст. 130 КУпАП після позбавлення прав свідчить про недоведеність умисного невиконання постанови суду, як це тлумачить ст. 382 КК України

- обвинувачений не вживав жодних дій, спрямованих на унеможливлення виконання рішення суду

- враховуючи відсутність систематичності в діях обвинуваченого, у його правопорушенні відсутня суспільна небезпека, необхідна для притягнення до кримінальної відповідальності.

Також в апеляційній скарзі обвинувачений посилається на неналежне виконання органами поліції постанови суду про позбавлення права керування та порушення строків її виконання.

Стверджує, що судом було порушено процедуру судового розгляду, оскільки обвинувачений визнав лише факт керування автомобілем, а не юридичну кваліфікацію дій, як кримінального правопорушення, тому спрощений порядок дослідження доказів унеможливлював повне дослідження обставин, які свідчать про юридичну неправильність кваліфікації.

До початку судового розгляду від захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_9 поступило доповнення до апеляційної скарги.

Разом з тим, виходячи з положень ч.3 ст.403 КПК України доповнити апеляційну скаргу має право лише особа, яка подала таку скаргу, а тому захисник ОСОБА_9 , яка апеляційну скаргу на вирок суду не подавала, не наділена правом доповнювати апеляційну скаргу обвинуваченого.

Відтак подане захисником доповнення до апеляційної скарги не може бути прийняте апеляційним судом.

В судове засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_9 не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не подали. Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 повідомив, що можна розглядати апеляційну скаргу без їх участі.

При апеляційному розгляді прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Захисник ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задоволити.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримані.

Частиною другою ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд в суді першої інстанції проводився відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, під час якого було допитано ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 1 ст. 382 КК України та вивчено дані, що характеризують його особу.

Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_6 оспорює пред`явлене обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України, покликаючись на те, що в нього був відсутній умисел на вчинення інкримінованого правопорушення, а тому відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Відповідно до звукозапису судового засідання від 04.11.2025 та журналу до нього (а.с. 27-32), судом першої інстанції з достатньою повнотою роз`яснено обвинуваченому суть та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, перевірено добровільність позиції обвинуваченого ОСОБА_6 , учасники провадження не заперечували проти такого розгляду, у зв`язку з чим суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та даних про його особу.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні під час цього судового розгляду надав показання стосовно інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України, свою вину у вчиненні такого визнавав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому.

Водночас, всупереч доводам апеляційної скарги, у суді першої інстанції обвинувачений не заперечував і не оспорював правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 382 КК України та не повідомляв про визнання ним одного тільки факту керування транспортним засобом.

Також не висловлював ОСОБА_6 і жодних заперечень проти застосування місцевим судом спрощеного порядку дослідження доказів, а суд роз?яснив йому неможливість оскарження рішення щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорювались у районному суді.

Допитаний місцевим судом обвинувачений повідомив про оскарження ним рішення суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, з огляду на що він достовірно знав про позбавлення його права керування автомобілем.

Окрім того, обвинувачений на запитання судді чи необхідно йому призначити захисника повідомив, що адвоката не потребує.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повністю дотримані вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки сторони кримінального провадження після визначеного порядку дослідження доказів не оспорювали фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Відтак висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч. 2 ст. 394 та ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряє. Вказане стосується доводів апелянта про відсутність складу та недоведеність вчинення кримінального правопорушення, умислу на його скоєння та інших аргументів апеляційної скарги з приводу фактичних обставин кримінального провадження.

З огляду на наведене, доводи обвинуваченого про незгоду з оскаржуваним вироком внаслідок необґрунтованого визнання його винним за ч. 1 ст. 382 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язані з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги.

Призначене обвинуваченому покарання хоча фактично ніким із учасників судового розгляду не оскаржується, враховуючи що обвинувачений просить закрити кримінальне провадження щодо нього, разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 382 КК України, а саме: у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шептицького міського суду Львівської області від 4 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді