Справа № 134/304/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року селище Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Крижопіль Вінницької області кримінальне провадження, відомості про яке 05 листопада 2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000275, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Вороновиця Вінницького району Вінницької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утримані має неповнолітню дитину, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 НГУ, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, у зв`язку із чим введено обмеження на виїзд за кордон чоловіків віком від 18 до 60 років, діючи умисно, з корисливих мотивів вчинив злочин, пов`язаний із незаконним переправленням осіб через державний кордон України за наступних обставин.

ОСОБА_4 за вказівкою невстановленої особи, із якою він спілкувався через месенджер «WhatsApp», профіль якого підписаний « ОСОБА_6 » із номером НОМЕР_2 , діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, реалізуючи спільний з невстановленими особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, умисел на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, знаючи, що його завданням є надання транспортного засобу для перевезення осіб до прикордонного району, розуміючи, що перебувати у прикордонному районі небезпечно, 04.11.2025 року своїм власним автомобілем «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_3 , прибув до м. Біла Церква Київської області, де забрав двох осіб, що мали намір незаконно перетнути державний кордон України, а саме: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яких перевіз до м. Вінниця, та залишив біля готелю, де вони мали заселитися та очікувати подальших вказівок.

За здійснення перевезення невстановлена слідством особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перерахувала невстановлену суму коштів на вказаний ОСОБА_4 рахунок криптогаманця.

У подальшому, 05.11.2025 року ОСОБА_4 за вказівкою невстановленої слідством особи, із якою спілкувався через мобільний месенджер, профіль якого підписаний « ОСОБА_6 » із номером НОМЕР_2 , у м. Вінниця, зустрів ОСОБА_9 , який за попередньою вказівкою невстановленої особи прибув до м. Вінниця. Після зустрічі ОСОБА_9 заплатив ОСОБА_4 кошти в сумі 200 доларів США за здійснення його перевезення та вони під`їхали автомобілем «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_3 , до готелю, у якому забрали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Згодом, невстановлена слідством особа через месенджер «WhatsApp» на мобільний телефон ОСОБА_4 скинула повідомлення із геолокацією точки, до якої необхідно доставити пасажирів та вони вирушили у завданому напрямку.

Однак, доставити осіб до кінцевої точки маршруту для здійснення незаконного перетину через державний кордон України до Республіки Молдова, ОСОБА_4 не зміг, так як 05.11.2025 року був затриманий працівниками Державної прикордонної служби біля залізничного переїзду ст. Крикливці Тульчинського району Вінницької області, що розташоване неподалік від прикордонної смуги.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у сприянні у незаконному переправленні осіб через державний кордон України шляхом наданням засобів, вчиненому щодо кількох осіб за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 332 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся та дав показання про обставини даного кримінального правопорушення. Обвинувачений зазначив, що є військовослужбовцем та в листопаді 2025 року проходив лікування у м. Вінниця. Перебуваючи на лікарняному, він вирішив підзаробити, оскільки не вистачало коштів на лікування, та періодично таксував. 04.11.2025 року через месенджер «WhatsApp» йому написав абонемент який був підписаний в месенджері як « ОСОБА_6 » та запитав, чи зможе він забрати людей з м. Білої Церкви. Він погодився, оскільки потрібні були кошти. Того дня він привіз двох чоловіків з м. Білої Церкви в м. Вінниця та залишив в готелі. «ОСОБА_6» заплатив йому згідно тарифу та скинув кошти на криптогаманець. 05 листопада 2025 року « ОСОБА_6 » подзвонив до нього та запитав чи зможе він завести тих людей і ще одного чоловіка в селище Піщанку. Він погодився, забрав одного чоловіка із автовокзалу м. Вінниці та двох чоловіків з готелю (яких він напередодні там залишав) та поїхав в сторону селища Піщанка через населені пункти Немирів, Тульчин, Крижопіль. « ОСОБА_6 » скинув йому в месенджер «WhatsApp» геолокацію, де він мав залишити пасажирів - на заправці біля селища Піщанка. Однак до даного місця вони не доїхали. Так як за залізничним переїздом ст. Крикливець його спинили прикордонний загін. Крім нього в автомобілі знаходилось троє чоловіків. Даний автомобіль марки «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_3 належить йому на праві власності. Перевозячи цих людей, він усвідомлював, що везе їх в прикордонну зону. Свої протиправні дії усвідомив, вчинив необдуманий поступок. На перевезення даних чоловіків погодився, оскільки необхідні були кошти. Усвідомив свою протиправну поведінку, в подальшому зобов`язується будь-яких протиправних дій не вчиняти.

Наведені обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_4 ніким не оспорювалися. Сумнівів у добровільності позиції учасників судового провадження, в тому числі обвинуваченого, немає, у зв`язку з чим судом відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України визнано недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 мало місце, а його дії, які виразились у сприянні у незаконному переправленні осіб через державний кордон України шляхом наданням засобів, вчиненому щодо кількох осіб за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів повністю доказані та вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ст. 332 ч. 3 КК України.Тому ОСОБА_4 винуватий у вчиненні цього кримінального правопорушення і підлягає покаранню.

При вирішенні питання про призначення покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, дані про винну особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд враховує, що обвинувачений позитивно характеризується по місцю проживання та за місцем несення служби, працевлаштований, одружений та має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого зазначені у обвинувальному акті активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та його щире каяття.

Слід зазначити, що передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17, провадження № 51-329км18.

Про щире каяття обвинуваченого беззаперечно свідчить його показання в судовому засіданні, відповідно до яких він не лише повідомив про всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, а й висловив щирий жаль щодо його вчинення, неодноразово повідомляв про усвідомлення неприпустимості та протиправності його дій, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести покарання. Про щирість каяття, на думку суду, свідчить також і факт надання обвинуваченим в суді правдивих показань.

Про активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення свідчить визнання обвинуваченим своєї винуватості протягом усього часу кримінального переслідування та дії обвинуваченого під час досудового розслідування, оскільки останній добровільно повідомив всі обставини вчинення кримінального правопорушення, добровільно видав грошові кошти та мобільний телефон, брав активну участь проведенні всіх слідчих дій.

За змістом ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати таким, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам треба мати на увазі, що наведений у ч. 1 ст. 66 КК перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд визнає і те що він проходить військову службу у Національній гвардії України, де характеризується з позитивного боку, є учасником бойових дій, нагороджений відзнакою Президента України «За оборону України».

За вказаних обставин, в порядку ч. 2 ст. 66 КК України суд визнає дані обставини такими, що пом`якшують його покарання, оскільки він в період воєнного часу захищав незалежність та територіальну цілісність України від збройної агресії з боку російської федерації, на даний час є військовослужбовцем.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

З системного аналізу кримінального закону випливає, що більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише в разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Слід зазначити, що призначене судом покарання має відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливати з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Враховуючи ступень тяжкості вчиненого умисного тяжкого злочину та обставини його скоєння, дані про винну особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 міру покарання, необхідну і достатню для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, у виді позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачений не уникав, ураховуючи другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого за період кримінального провадження, зважаючи на наявність у обвинуваченого пом`якшуючих покарання обставин у виді щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочину, прийняття участі у захисті незалежності та територіальної цілісності України від збройної агресії з боку російської федерації та те, що на даний час він є діючим військовослужбовцем, раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, має державну нагороду «За оборону України», суд визнає дані обставини винятковими, які істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину та вважає, що мінімальна міра покарання за ч. 3 ст. 332 КК України не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, у зв`язку із чим, приходить до висновку про доцільність призначення йому покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції даної статті.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений є особою молодого віку, повністю визнав свою вину та у вчиненому розкаявся, працевлаштований, одружений та має на утриманні неповнолітню дитину, не судимий, зробив для себе відповідні висновки на майбутнє, надалі є військовослужбовцем, заяву ОСОБА_10 про перерахування застави в розмірі 121120,00 гривень на потреби ЗСУ, має державну нагороду, суд дійшов висновку про необхідне призначити ОСОБА_4 покарання нижчого від найнижчої межі, ніж зазначено у санкції ч. 3 ст. 332 КК України у виді двох років позбавлення волі.

Стосовно передбаченого санкцією ч. 3 ст. 332 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ККС ВС у справі 295/5493/22 від 04 квітня 2023 року, такий вид покарання як позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю може застосовуватися як до осіб, які вже обіймають певні посади або здійснюють відповідну діяльність, так і до осіб, які такі посади можуть обійняти в майбутньому, або ж у майбутньому можуть здійснювати відповідну діяльність.

Тому, суд приходить до висновку про необхідність позбавити обвинуваченого права займатися діяльністю, пов`язаної із охороною державного кордону України.

Згідно ч. 2 ст. 69 КК України на вищенаведених підстав, передбачених у частині першій ст. 69 КК України, суд вважає на необхідне не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді конфіскації майна, що передбачене як обов`язкове в санкції ч. 3 ст. 332 КК України.

Частиною 1 статті 58 КК України передбачено, що покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 58 КК України із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Отже, з урахування особи винного та тих обставин, що останній продовжує проходити військову службу, на підставі ч. 1, ч. 2 ст. 58 КК України, покарання у виді позбавлення волі, обвинуваченому доцільно замінити на покарання у виді службового обмеження із відрахуванням в дохід держави із суми грошового забезпечення.

На підставі ст. 58 КК України, замість основного покарання у виді позбавлення волі, суд прийшов до висновку призначити ОСОБА_4 службове обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням із суми грошового забезпечення 20 (двадцять) відсотків в дохід держави.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається рішення про залік досудового тримання під вартою.

У справі до ОСОБА_4 застосовано попереднє ув`язнення. Згідно з протоколом затримання ОСОБА_4 був затриманий у цьому провадженні 05.11.2025 року. Згідно із ухвалою слідчого судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 06.11.2025 року щодо ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави та останній утримувався під вартою до 07.11.2025 року. Звільнений після внесення визначеної застави.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України необхідно зарахувати ОСОБА_4 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 05.11.2025 року по 07.11.2025 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за три дні службового обмеження для військовослужбовців.

Ураховуючи приписи ст. 374 КПК України та відсутність жодних клопотань зі сторони обвинувачення, суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу, а тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків та запобігання ризикам у справі, приймає рішення про залишення до набрання вироку законної сили застосовано запобіжного заходу у виді застави без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Процесуальні витрати по справі відсутні. Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся.

Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 374-376, 475 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, і призначити йому, із застосуванням статті 69 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права обіймати посади пов`язані з охороною державного кордону України строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 58 КК України замінити ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України у виді 2 років позбавлення волі та призначити покарання, у виді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців із відрахуванням 20 відсотків із суми грошового забезпечення в дохід держави.

На підставі ст. 72 КК України у строк покарання зарахувати час попереднього ув`язнення ОСОБА_4 , а саме з 05.11.2025 року по 07.11.2025 року, із розрахунку три дні службового обмеження для військовослужбовців відповідають одному дню попереднього ув`язнення.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді застави залишити до набрання вироком законної сили без змін.

Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 121 120,00 гривень внесену ОСОБА_11 за ОСОБА_4 , згідно квитанції № 0.0..1 від 07.11.2025 року на підставі заяви ОСОБА_11 від 31 березня 2026 року передати на потреби ЗСУ для цілей оборони України з наступними реквізитами:

Одержувач: військова частина НОМЕР_4 ;

Код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ;

Рахунок: НОМЕР_6

Державна казначейська служба України, МФО 820172

Призначення платежу: Благодійна допомога для підтримання обороноздатності, ККДБ25020200.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2025 року.

Речові докази:

- мобільний телефон марки «Redmi Note 9», із сім-картою мобільного оператора «Київстар НОМЕР_7 », який належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_2 , та який поміщений до кімнати речових доказів 4 СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР (600-річчя, 25 м. Вінниця, Вінницька область) - повернути власнику;

- мобільний телефон марки «Iphone 15», із сім-картою мобільного оператора «Водафон НОМЕР_8 », який належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителю АДРЕСА_3 , та який поміщений до кімнати речових доказів 4 СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР (600-річчя, 25 м. Вінниця, Вінницька область) - повернути власнику;

- мобільний телефон марки «Iphone XR», із сім-картою мобільного оператора «Київстар НОМЕР_9 », який належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителю АДРЕСА_4 , та який поміщений до кімнати речових доказів 4 СВ (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР (600-річчя, 25 м. Вінниця, Вінницька область) - повернути власнику;

- транспортний засіб легковий хетчбек марки «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителю АДРЕСА_1 , який поміщено на арешт майданчик ВП №1 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області (квитанція № 23)- повернути власнику;

- мобільний телефон марки «Iphone 15 Pro Max» IMEI1: НОМЕР_10 , IMEI2: НОМЕР_11 з сім картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_12 , сім картою мобільного оператора «Лайфселл» НОМЕР_13 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителю АДРЕСА_1 , та який поміщений до кімнати речових доказів ВП №1 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власнику;

- грошові кошти в сумі 313 доларів США та 4540 гривень, які передані на зберігання у сховищі відділення № 220/01 АБ «УКРГАЗБАНК», - конфіскувати в дохід держави.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України. Апеляційна скарга подається через Крижопільський районний суд Вінницької області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень,

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя