Справа № 357/1314/23
У Х В А Л А

11.03.2026 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 8 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у виділених матеріалах по кримінальному провадженню, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003210 від 26.10.2019, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України, -

У С Т А Н О В И В :

1.Стислий опис судового провадження та позиції учасників.

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувають виділені матеріали у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003210 від 26.10.2019, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2023 оголошено розшук ОСОБА_4 , судове провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 зупинено до його розшуку та виділено матеріали кримінального провадження відносно нього в окреме провадження.

04.02.2026 прокурором подано клопотання про дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_4 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказане клопотання подано відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 188 КПК України одночасно з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 .

Ухвалами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2026 відновлено судове провадження, надано дозвіл на затримання ОСОБА_4 з метою його приводу до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу тримання під вартою, судове провадження зупинено з 05.02.2026 до розшуку обвинуваченого, оголошеного ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2023. Строк дії ухвали в частині надання дозволу на затримання ОСОБА_4 з метою його приводу до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу до 05.08.2026 включно.

04.03.2026 обвинуваченим подано клопотання про відновлення судового провадження та повідомлено, що наразі він перебуває за місцем свого проживання.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2026 судове провадження відновлено.

Звертаючись з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор посилається на те, що у зв`язку з систематичними неявками обвинуваченого в судові засідання без поважних причин ухвалою суду від 26.01.2023 ОСОБА_4 оголошено у розшук, матеріали щодо нього виділено в окреме провадження, судове провадження зупинено.

Ухвалами суду 24.10.2023 та 17.12.2024 було надано дозвіл на затримання ОСОБА_4 з метою його приводу до суду для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім цього, прокурор посилається на те, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України встановлено наявність ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та обвинувачених у кримінальному провадження та вчинити інше кримінальне правопорушення.

З огляду на викладене, сторона обвинувачення вважає, що без застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою неможливо забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти вищезазначеним ризикам.

Водночас, прокурор просить не визначати обвинуваченому розмір застави відповідно до п.5 ч.4 ст.183 КПК України.

В судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання та просив застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави з огляду на наявність ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Захисник та обвинувачений проти задоволення клопотання прокурора заперечували та просили обрати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби з огляду на те, що виїзд обвинуваченого за межі України у 2022 році зумовлений наявністю у нього захворювання на цукровий діабет і відсутністю на території України інсуліну. Окрім цього, захисник просив врахувати, що обвинувачений хворіє на цукровий діабет (мав інвалідність ІІІ групи), наразі має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний будинок на праві власності належить його матері ОСОБА_6 , самостійно з`явився до суду з клопотанням про відновлення провадження.

2. Обґрунтування правової позиції суду.

Заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши клопотання та виділені матеріали, суд дійшов таких висновків.

Частинами 1, 2 ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 188 КПК України прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Це клопотання може бути подане: 1) одночасно з поданням клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або зміни іншого запобіжного заходу на тримання під вартою; 2) після подання клопотання про застосування запобіжного заходу і до прибуття підозрюваного, обвинуваченого до суду на підставі судового виклику; 3) після неприбуття підозрюваного, обвинуваченого за судовим викликом для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і відсутності у слідчого судді, суду на початок судового засідання відомостей про поважні причини, що перешкоджають його своєчасному прибуттю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Разом з тим, ч. 4 ст. 194 КПК України визначено, що якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Суд, при наданні оцінки наявності обґрунтованої підозри у скоєнні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, враховує положення статей 368, 369, 371, 374 КПК України, за змістом яких надання оцінки доказів у справі відбувається в нарадчій кімнаті на стадії постановлення вироку. Зазначене свідчить про те, що суд на стадії судового розгляду не може робити висновок щодо «обґрунтованості підозри» шляхом надання оцінки всіх доказів у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення, що узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини. На думку суду, відомості, викладені в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, а також посилання прокурора в клопотанні на матеріали можуть свідчити про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення. Вагомість таких доказів наразі не викликає сумнівів. Таким чином, суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього запобіжного заходу з огляду на потреби судового розслідування.

Водночас, необхідність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів зумовлена наявністю ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд враховує, що ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Біла Церква Київської обл., громадянин України, має середню освіту, неодружений, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , хворіє на цукровий діабет І типу, потребує ін`єкцій інсуліну, раніше не судимий. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить матері ОСОБА_4 ОСОБА_6 , яка на теперішній час працює на проживає за межами території України. Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 1077453, посвідчення серії ДДА № 074340 ОСОБА_4 було встановлено ІІІ групу інвалідності з 19.11.2021 по 19.11.2022 за загальним захворюванням. Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2023 обвинувачений перебував у розшуку у період з 26.01.2023 по 05.03.2026.

Аналізуючи обставини, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу відповідно до положень ст. 178 КПК України, суд дійшов висновку про доведеність існування ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачена міра покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна. Отже, очікування можливого суворого вироку може мати значення при визначенні ризику переховування. Водночас, самої лише тяжкості інкримінованого злочину недостатньо для висновку про можливі спроби обвинуваченого переховуватися, тому вона оцінюється у світлі таких факторів, як характер людини, її моральні принципи, місце проживання, робота, засоби до існування, сімейні зв`язки, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності (рішення у справі «Becciev v. Moldova», п. 58). Тому суд, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу, враховує тяжкість злочину, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_4 , у сукупності з іншими обставинами, якими в цьому випадку є: відсутність міцних соціальних зав`язків, осіб, щодо яких у обвинуваченого є постійні обов`язки, відсутність належного контролю за всіма кордонами України у зв`язку з веденням повномасштабних воєнних дій, перебування обвинуваченого у розшуку.

Оцінюючи ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків та інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні суд виходить з тих обставин, що свідки у кримінальному провадженні, показання яких мають істотне значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, на даний час не допитані в судовому засіданні. Відтак, без застосування запобіжного заходу обвинувачений матиме змогу незаконно впливати на вищевказаних осіб шляхом психологічного або фізичного насильства, прохань, підкупу тощо, з метою спонукати їх змінити показання.

При наданні оцінки ступеню ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, суд враховує, що ОСОБА_4 інкриміновано скоєння особливо тяжкого злочину за попередньою змовою групою осіб із чітким розподілом ролей всіх учасників, що свідчить про ймовірність вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 іншого кримінального правопорушення.

Водночас, надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_4 переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд приймає до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій. Однак, враховуючи фактичні обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що ступінь зазначених ризиків на даному етапі кримінального провадження не є занадто високим та їм може дієво запобігти запобіжний захід, який не є виключним за своєю суворістю.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, необхідного для запобігання існуючим ризикам, суд враховує таке.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки.

Тобто, застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання проте, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Разом з тим, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, крім інших обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При цьому, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком. При цьому, сама лише тяжкість інкримінованого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Частиною 3 ст. 176 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість злочину, спосіб його скоєння та наслідки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, конкретні обставини кримінального провадження та характер інкримінованих йому дій, дані про особу обвинуваченого, а саме: його вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що запобігти існуючим ризикам, окрім як застосуванням такого виняткового запобіжного заходу, неможливо.

Положеннями ст. 181 КПК України передбачено, що до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Таким чином, суд вважає, що, незважаючи на обвинувачення у скоєнні особливо тяжкого злочину та передбачене за нього покарання, вірогідність ухилення обвинуваченого від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою, у зв`язку з чим до нього може бути застосований інший, більш м`який запобіжний захід, непов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт в певний період доби з покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної процесуальної поведінки. Саме такий запобіжний захід, на думку суду, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу обвинуваченого, а також буде пропорційним тим ризикам, які об`єктивно існують.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»). Тому суд вважає, що застосування до обвинуваченого вказаного запобіжного заходу найбільш відповідатиме охороні прав та інтересів суспільства.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 181, 183, 188, 193-196, 331, 369-372, 395 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у виділених матеріалах по кримінальному провадженню, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003210 від 26.10.2019, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 307 КК України відмовити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши залишати житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 00 години 00 хвилин до 05 години 00 хвилин наступного дня, строком до 11.05.2026 включно, за виключенням надання останньому невідкладної медичної допомоги та прослідування до укриття цивільного захисту.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі процесуальні обов`язки:

?з`являтись до суду за першою вимогою;

?повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця навчання/роботи;

?утримуватися від спілкування з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ;

?здати свій паспорт (паспорти) громадянина України для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України (м. Черкаси, бульвар Шевченка, буд.117).

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Виконання ухвали про обрання запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту доручити Звенигородському районному відділу поліції ГУНП в Черкаській області, який повинен негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_4 , щодо якого обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, і повідомити про це суд..

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 .

Визначити строк дії ухвали до 11.05.2026 включно.

Копію ухвали про обрання запобіжного заходу негайно вручити учасникам процесу після її проголошення.

Відповідно до ст.205 КПК України ухвала слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 16.03.2026 о 10 год. 30 хв.

Слідчий суддя: ОСОБА_1