Справа №577/5193/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/773/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

встановив:

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 грудня 2025 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і йому призначено покарання за цим законом у виді одного року шести місяців обмеження волі. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 десять тисяч грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції визнав доведеним, що 22 липня 2025 року о 21:44 год. ОСОБА_8 , маючи неприязні відносини до знайомого ОСОБА_9 , прибув до місця мешкання останнього за адресою: АДРЕСА_2 , де, перелізши через паркан, самовільно проник на його подвір`я. В цей час ОСОБА_9 , який перебував у приміщенні гаража, почувши підозрілі звуки, вийшов до ОСОБА_8 , який, маючи умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, використовуючи вигаданий привід, попрохав підвезти його на мопеді додому, на що ОСОБА_9 відмовив та відкрив хвіртку, щоб випустити ОСОБА_8 , на що обвинувачений, реалізуючи свій протиправний умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, роблячи вигляд, що виходить, порівнявшись з ОСОБА_9 умисно наніс останньому кулаком правої руки один удар у підборіддя праворуч та один удар в щелепу зліва, чим спричинив останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я.

Захисник ОСОБА_7 просила змінити вирок суду першої інстанції в частині покарання та призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України більш м`яке покарання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує на те, що обвинувачений вину у вчиненому визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, визнав цивільний позов потерпілого, раніше не судимий, проходив військову службу, негативних характеристик не має, а тому вважає призначене ОСОБА_8 покарання занадто суворим.

Обвинувачений ОСОБА_8 про розгляд справи повідомлявся судовою повіткою, однак він в судове засідання не з`явився та будь-яких клопотань, у тому числі і про відкладення апеляційного розгляду справи, не подав. Враховуючи зазначене, а також те, що обвинувачений під час апеляційного перегляду був представлений професійним захисником, яка підтримала апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у його відсутність відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, частково дослідивши докази у справі, обговоривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 122 КК України ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, тому з огляду на положення ст. 404 КПК України, колегією суддів в цій частині не перевіряються.

Аналізуючи доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими.

Згідно з ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. висновки Верховного Суду у постанові від 16 травня 2023 року по справі № 758/10499/21).

При призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який раніше не судимий, на обліках у лікарів не перебуває, по місцю проживання характеризується посередньо, відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Також, суд першої інстанції врахував і підвищену суспільну небезпечність конкретних дій обвинуваченого, який прибув до місця проживання потерпілого у пізній час, самовільно проник на територію його домоволодіння та використавши формальний привід заподіяв потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Врахувавши наведені обставини у їх сукупності суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у межах санкції цієї статті, що на переконання колегії суддів відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому, призначене покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі є значно меншим за максимальний строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, та наближеним до її середини, що свідчить про врахування судом принципів індивідуалізації та справедливості покарання.

Що ж стосується доводів захисника ОСОБА_7 про те, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_8 покарання не враховано обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про відсутність ознак обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, з огляду на наступне.

Щире каяття характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в поведінці винної особи.

ОСОБА_8 під час судового розгляду у суді першої інстанції повідомив, що не кається у вчиненому, свою поведінку не засуджує, вибачення у потерпілого не просив, при вирішенні цивільного позову поклався на розсуд суду, тобто будь-яких дій направлених на виправлення наслідків вчиненого не здійснив.

Отже, матеріали провадження не містять реальних та дієвих проявів щирого каяття з боку обвинуваченого ОСОБА_8 .

Крім того, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 надав органам досудового розслідування якусь невідому їм інформацію щодо скоєного кримінального правопорушення або іншим чином проявляв активність та ініціативність у сприянні досудовому розслідуванню.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений раніше не судимий, відсутні обставини, які обтяжують покарання, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання у їх сукупності разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження, зокрема, характером та обставинами його вчинення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли слугувати підставою скасування чи зміни вироку, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено о 16 год. 15 хв. 3 березня 2026 року.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4