ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/5071/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/618/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.407 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 13 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 407 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000448 від 18.11.2017, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 13 листопада 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Старокостянтинів, Хмельницької області, громадянина України, з вищою освітою, на момент вчинення правопорушення військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який раніше судимим не був, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно з частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 КК України на ОСОБА_7 покладено наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно вироку, 28.09.2016 ОСОБА_7 уклав контракт про проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №15 від 07.10.2017 ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду начальника зв`язку - командира взводу управління військової частини НОМЕР_1 . Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, капітан ОСОБА_7 у відповідності до вимог статей 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців. Проте, ОСОБА_7 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище вимогами законодавства, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження строкової військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення та тимчасово ухилився від проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період. Так, 11.10.2017 капітан ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний намір в умовах особливого періоду, порушив вимоги зазначеного вище законодавства та не з`явився вчасно без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , та перебував поза межами частини до 22.03.2018.

22.03.2018 капітан ОСОБА_7 прибув до Військової прокуратури Харківського гарнізону та заявив про себе і вчинений ним злочин.

Отже капітан ОСОБА_7 був незаконно відсутній на місці служби у військовій частині НОМЕР_1 у період з 11.07.2017 по 22.03.2018.

Не погодившись з оскаржуваним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 13.11.2025 - скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом першої інстанції закону, який не підлягає застосуванню, а саме статті 75 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 407 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, без застосування звільнення від відбування призначеного покарання. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що при призначенні певного виду та розміру покарання особі, суд повинен встановити достатні підстави для звільнення її від відбування покарання з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставин, що мають значення для справи, та врахувати, що стаття 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, передбачені законом.

Прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_7 відповідно до статі 12 КК України вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання на строк від 3 до 7 років позбавлення волі, об`єктом вчиненого обвинуваченим злочину, є установлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців постійно перебувати в розташуванні військової частини чи місця служби, а офіцерів, прапорщиків, військовослужбовців за контрактом - у службовий час і не залишати їх без дозволу відповідного начальника.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а наразі мова йде про особу, яка обрала військову службу та захист батьківщини своєю основною діяльністю.

Апелянт вказує, що застосовуючи статтю 75 КК України суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий, його ставлення до вчиненого, поведінку після вчинення правопорушення, зокрема ті обставини, що ОСОБА_7 з початком широкомасштабного вторгнення знову став до лав ЗСУ та виконував бойові завдання, був неодноразово нагороджений, його вік та стан здоров`я, сімейний стан, зокрема те, що обвинувачений є вдівцем, на момент вчинення правопорушення мав на утриманні неповнолітню дочку, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність обставин, що пом`якшують покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи. На думку прокурора, зазначені обставини не є достатнім обґрунтуванням у даному вироку, так як обвинувачений свою вину не визнав і не покаявся у вчиненому.

Вважає, що виправлення ОСОБА_7 без реальної ізоляції від суспільства, не сприятиме досягненню мети покарання та не попереджатиме в подальшому вчинення обвинуваченим нових злочинів. Тільки призначення реального покарання, без застосування вимог статті 75 КК України, а саме позбавлення волі строком на 4 роки, буде необхідним та достатнім як для виправлення обвинуваченого, так і для запобігання вчинення злочинів іншими особами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та зміст оскаржуваного вироку, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині фактичних обставин вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 407 КК України, та кваліфікації його дій за частиною 4 статті 407 КК України, ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому вирок суду в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги прокуратура щодо правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України та роз`яснень, наведених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог статей 50,65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який на момент вчинення інкримінованого правопорушення був військовослужбовцем, мав неповнолітню доньку, вдівець, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше судимим не був, має постійне місце реєстрації та мешкання, за місцем служби характеризується негативно, є пенсіонером за віком, має статус учасника бойових дій, нагороди за оборону м. Харкова, та низку хронічних захворювань.

Відповідно до статті 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції визнав з`явлення його із зізнанням, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.

Обставин, які відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вищевстановленні обставини судом чітко, логічно та мотивовано викладені у мотивувальній частині вироку при призначенні покарання обвинуваченому.

Призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що він під час судового розгляду в суді першої інстанції частково визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, та неодноразово зазначав про те, що на той час він не міг вчинити по іншому, оскільки у його доньки були суттєві проблеми з психічним здоров`ям, пов`язаним зі смертю матері. Доньку, після смерті дружини, він виховує сам з 6 років.

Враховуючи дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його вік, період вчинення злочину, ставлення до вчиненого, поведінку після вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_7 після широкомасштабного вторгнення знов став до лав ЗСУ та виконував бойові завдання, був неодноразово нагороджений, на його утриманні перебуває батько померлої дружини, який є інвалідом II групи, суд апеляційної інстанції вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі зі звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком, є ефективним, яке буде сприяти його виправленню та застережить обвинуваченого від порушення покладених на нього судом першої інстанції обов`язків та вчинення нових правопорушень.

Доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність достатніх підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, оскільки останній не визнавав свою вину і не розкаявся у вчиненому, на думку суду апеляційної інстанції є безпідставними та такими що суперечать положенням статті 50 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо можливого виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства, суд апеляційної інстанції вважає суто суб`єктивними, які носять формальний характер та не підтверджуються жодними об`єктивними доказами.

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом, розміром, є справедливим та співмірним.

У зв`язку із наведеним, судом апеляційної інстанції не встановлено правових підстав для зміни чи скасування вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 13.11.2025 стосовно ОСОБА_7 , за доводами апеляційної скарги прокурора.

Керуючись статтями 405, 407 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 13 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: