ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 7050/1037/25

провадження № 51-2328 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 05 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000617, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Анисів Чернігівського району Чернігівської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

15 квітня 2025 року вироком Деснянського районного суду м. Чернігова ОСОБА_7 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки зпокладенням обов`язків, передбачених ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст.76 цього Кодексу.

ВирокомЧернігівського апеляційного суду від 05 червня 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано таухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначено покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовозобов`язаним, 15 січня 2024 року прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з оголошенням Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України, де пройшов медичний огляд відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008, за результатами якого визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби.

В подальшому, ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться у АДРЕСА_2 , 15.01.2024 отримав під особистий підпис виклик (повістку), за якою мав з`явитися 17 січня 2024 року о 08 годині, та був належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками вищевказаного центру про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації, достовірно знав, що на території України введено воєнний стан та діє особливий період.

Діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, статей 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022, ОСОБА_7 17.01.2024 о 08 годині до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до військової частини не з`явився, не маючи на це поважних причин, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок апеляційного суду, на підставі положень ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю на 2 роки.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції, в порушення загальних засад призначення покарання, в повній мірі не врахував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення і дані про його особу у їх сукупності, при цьому не навів належного обгрунтування щодо неможливості досягнення мети його виправлення за умови звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 касаційну скаргу підтримали.

Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ст. 336 КК України, а також вид та розмір призначеного покарання, у касаційній скарзі не оспорюються, судовий розгляд провадження проведено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Зі змісту скарги засудженого вбачається, що він порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог, що стосуються порядку відбування покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається з мотивувальної частини вироку місцевого суду, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, суд врахував, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується задовільно, його вік і стан здоров`я, те, що він не працює, за місцем колишньоїроботи (Чернігівська районна державна лікарня ветеринарної медицини) характеризується позитивно, одружений, його дружина є військовослужбовцем, наявність батьків похилого віку.

З огляду на зазначене, а також враховуючи пом`якшуючу покарання обставину -щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі.

Разом з цим, зважаючи на вказані вище дані, а також висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк, та, відповідно до якого, у випадку прийняття судом рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає, зокрема, доцільним крім обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на особу додаткові обов`язки, передбачені п. 2 ч. 3 цієї статті, а саме не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, суд дійшов висновку про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування місцевим судом приписів ст. 75 КК України до ОСОБА_7 є слушними.

Зокрема, вказаний суд послався на високу суспільну небезпеку в умовах воєнного стану вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, одружений, дружина є військовослужбовцем, має батьків похилого віку, його вік і стан здоров`я, те, що він не працює, а також обставину, яка пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, при цьому дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню засудженого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та призначив обвинуваченому покарання з реальним його відбуванням у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією статті.

З огляду на конкретні обставини та характер вчиненого кримінального правопорушення, яке пов`язане із умисною відмовою засудженого від захисту Батьківщини та в умовах воєнного стану має високий ступінь суспільної небезпеки, Суд приходить до висновку, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого переконання, що виправлення ОСОБА_7 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, та правильно призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ст. 336 КК України, яке за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, і таким, що не суперечить приписам статей 50, 65 КК України.

Водночас, Суд зауважує, що посилання місцевого суду на дані досудової доповіді органу пробації щодо ОСОБА_7 , які мають рекомендаційний характер та були враховані при призначенні йому мінімального покарання у виді позбавлення волі, не є достатньою підставою для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що переконливих доводів, які би спростовували висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для звільнення

ОСОБА_7 від відбування покарання із встановленням іспитового строку у касаційній скарзі не наведено і такі відомості відсутні в матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, та відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України.

Таким чином, оскільки не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення щодо ОСОБА_7 , тому його касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Чернігівського апеляційного суду від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3