Справа № 127/1449/26
Провадження №11-сс/801/201/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

заявника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2026, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_9 та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000670 від 11.08.2025, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2026 було накладено арешт на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000670 від 11.08.2025, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що вказані земельні ділянки є об`єктом кримінально протиправних дій, у зв`язку з чим відповідно до вимог КПК України, зокрема ст. 98, вони можуть мати значення речових доказів у кримінальному провадженні. З огляду на це суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання щодо накладення арешту на зазначену земельну ділянку. Разом із тим, як зазначив суд першої інстанції, відповідно до п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя або суд зобов`язані враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також можливі наслідки застосування такого заходу для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого та третіх осіб.

Крім того, згідно з п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя постановляє ухвалу, в якій має бути зазначено відповідні заборони або обмеження щодо розпорядження чи користування майном, а також чітко визначено майно, на яке поширюється арешт.

З огляду на викладене, врахувавши правові підстави для застосування арешту майна, наслідки такого обмеження, а також необхідність дотримання принципів розумності та співрозмірності втручання у право власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку про наявність об`єктивної необхідності у застосуванні цього заходу. У зв`язку з цим суд першої інстанції постановив накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0254, яка на даний час належить ОСОБА_8 , шляхом встановлення заборони розпоряджатися вказаним майном (зокрема його відчужувати, здійснювати поділ чи об`єднання тощо), водночас не позбавляючи власника та користувачів права користування зазначеною земельною ділянкою.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, у якій просив поновити строки на апеляційне оскарження даної ухвали суду першої інстанції, скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2026 та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Апеляційну скаргу заявник мотивує тим, що, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду від 22.01.2026 було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0254, площею 0,0574 га, яка на праві власності належить ОСОБА_8 .

При цьому, як зазначає апелянт, власник майна у судове засідання не викликався, а тому, на його переконання, був позбавлений можливості висловити свою позицію щодо поданого клопотання.

Крім того, у апеляційній скарзі вказується, що у провадженні СВ ВП №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000670 від 11.08.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, за фактом заволодіння чужим майном шляхом обману, а саме земельною ділянкою, розташованою на території Вінницької територіальної громади.

Водночас, як зазначає заявник, частина такої земельної ділянки була реалізована, у тому числі ОСОБА_8 .

Разом із тим апелянт наголошує, що у зазначеному кримінальному провадженні про підозру повідомлено іншу особу, а не добросовісного набувача земельної ділянки. При цьому, за твердженням скаржника, ОСОБА_8 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.08.2024, укладеного з ОСОБА_10 , за ціною, визначеною під час грошової оцінки.

Як зазначається у апеляційній скарзі, договір купівлі-продажу не визнавався судом недійсним та не оспорювався, а сам власник земельної ділянки, за твердженням апелянта, не змінював її цільове призначення та не володіє інформацією про можливі протиправні дії інших осіб щодо зазначеної земельної ділянки.

Окрім того, апелянт звертає увагу, що, не маючи відповідного процесуального статусу у кримінальному провадженні, ОСОБА_8 був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, однак переконаний у відсутності у своїх діях будь-яких ознак причетності до інкримінованих злочинів, а тому вважає накладення арешту на належне йому майно необґрунтованим.

Крім того, у апеляційній скарзі зазначено, що, на думку заявника, доводи прокурора щодо необхідності накладення арешту на земельну ділянку є необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів, які б спростовували добросовісність набуття права власності ОСОБА_8 , суду надано не було.

Також апелянт, посилаючись на положення ст.ст. 7, 16 КПК України, наголошує, що однією із засад кримінального провадження є недоторканність права власності, а будь-яке обмеження цього права можливе виключно на підставі вмотивованого судового рішення.

Окрім того, у апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право мирно володіти своїм майном, а втручання держави у це право повинно забезпечувати справедливий баланс між суспільними інтересами та правами конкретної особи.

У цьому контексті апелянт посилається також на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої втручання у право мирного володіння майном має бути законним, обґрунтованим та пропорційним, а також не покладати на особу індивідуальний та надмірний тягар.

З огляду на викладене, заявник вважає, що накладення арешту на належну йому земельну ділянку є необґрунтованим, а подальше застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження порушує його права як власника майна щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.

Щодо питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає таке.

Дослідивши матеріали судової справи, колегією суддів встановлено, що ані власник майна, ані його представник (захисник) до участі у судовому засіданні судом першої інстанції не викликалися, у зв`язку з чим вони були позбавлені можливості бути присутніми під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно та висловити свою позицію з цього приводу.

За таких обставин, враховуючи, що особа, права та інтереси якої безпосередньо зачіпаються оскаржуваним судовим рішенням, не була повідомлена про розгляд відповідного клопотання та фактично не брала участі у судовому засіданні, колегія суддів доходить висновку, що строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Колегія суддів, вислухавши пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, позицію адвоката та заявника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, вивчивши матеріали судової справи та мотиви апеляційної скарги, дійшла до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2026 відповідає.

Як було встановлено колегією суддів у провадженні Відділу поліції №1 Вінницького районного управління поліції перебувають матеріали кримінального провадження №0000670 від 11 серпня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України.

ОСОБА_11 , маючи умисел на шахрайське заволодіння чужим майном шляхом обману, а саме земельною ділянкою з кадастровим номером :03:133:0238 площею 0,4000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Вінницької територіальної громади Вінницької області та раніше перебувала у комунальній власності Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, у невстановлений слідством спосіб, місці та час, але не пізніше 05.04.2023, отримав рішення 1 сесії 23 скликання Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 17 квітня 1998 року «Про виділення земельної ділянки в розмірі 0,40 га громадянину ОСОБА_11 в приватну власність для ведення особистого селянського господарства в с. Лука-Мелешківська, вул. Тиврівське шосе», а також витяг з рішення Вінницької міської ради 6 сесії 28 скликання від 22 лютого 2023 року за № 114 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам, про внесення змін до рішення міської ради», відповідно до яких ОСОБА_11 нібито було передано безоплатно у власність вищевказану земельну ділянку.

Разом із тим встановлено, що рішенням 1 сесії 23 скликання Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 17 квітня 1998 року земельна ділянка у власність ОСОБА_11 не передавалася, а рішення Вінницької міської ради 6 сесії 28 скликання від 22 лютого 2023 року за № 114 фактично не існує.

У подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 05.04.2023 року, ОСОБА_10 , маючи умисел на використання завідомо підроблених документів, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що рішення 1 сесії 23 скликання Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 17 квітня 1998 року та витяг з рішення Вінницької міської ради 6 сесії 28 скликання від 22 лютого 2023 року за № 114 є підробленими та містять неправдиві відомості, надав державному реєстратору відділу Центру надання адміністративних послуг Іванівської сільської ради Вінницької області ОСОБА_12 , який здійснював свою діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , зазначені документи з метою оформлення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0238, таким чином використавши завідомо підроблені документи.

Після цього ОСОБА_12 , будучи введеним в оману та не підозрюючи дійсних намірів ОСОБА_10 , отримавши зазначені документи, 05.04.2023 року о 12 годині 55 хвилин здійснив реєстраційні дії та вніс відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо виникнення права приватної власності за ОСОБА_11 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0238, яка розташована на території Вінницької територіальної громади Вінницької області.

Унаслідок вищевказаних протиправних дій з власності територіальної громади у приватну власність ОСОБА_10 05.04.2023 року вибула земельна ділянка з кадастровим номером :03:133:0238, чим Вінницькій територіальній громаді в особі Вінницької міської ради Вінницької області заподіяно матеріальну шкоду на суму 798 114 гривень, що станом на момент вчинення кримінального правопорушення у 594 рази перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян та відповідно до пункту 3 примітки до статті 185 КК України становить великі розміри.

У подальшому ОСОБА_10 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, з метою легалізації незаконно набутої у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :03:133:0238, перебуваючи у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_13 , яка здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_2 , 02.05.2023 року, точний час досудовим слідством не встановлено, уклав договір дарування земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за № 738, з ОСОБА_10 , відповідно до якого ОСОБА_11 передав безоплатно у власність ОСОБА_10 земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0238 площею 0,4000 га.

У подальшому вказана земельна ділянка була поділена на чотири земельні ділянки з такими кадастровими номерами та площами: :03:133:0254 площею 0,0574 га, :03:133:0255 площею 0,1426 га, :03:133:0256 площею 0,0500 га та :03:133:0257 площею 0,1500 га.

Надалі ОСОБА_10 відчужила зазначені земельні ділянки, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0254 площею 0,0574 га ОСОБА_8 ; земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0255 площею 0,1426 га ОСОБА_14 , при цьому 05.08.2025 року вказану земельну ділянку було поділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :03:133:0323 площею 0,0435 га та :03:133:0324 площею 0,0991 га; земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0256 площею 0,0500 га ОСОБА_15 ; земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0257 площею 0,1500 га ОСОБА_16 , яка, у свою чергу, 24.09.2025 року відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_17 .

09.01.2026 року ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 та ч. 1 ст. 209 КК України.

Постановою слідчого від 14.01.2026 вказані земельні ділянки визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000670 від 11 серпня 2025 року.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Отже, оскільки вищевказані земельні ділянки являються об`єктом кримінально протиправних дій та відповідно до ст. 98 КПК України, мають значення речового доказу у кримінальному провадженні, клопотання про накладення арешту на земельну ділянку є обгрунтованим.

Пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Таким чином, аналізуючи зміст оскаржуваної ухвали, колегія суддів звертає увагу на те, що слідчий суддя, вирішуючи питання про накладення арешту на майно, фактично дотримався вимог кримінального процесуального закону та належним чином визначив межі такого обмеження права власності.

Зокрема, як убачається з мотивувальної та резолютивної частин ухвали, слідчий суддя встановив правову підставу для накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :03:133:0254, яка на праві власності належить ОСОБА_8 , а також врахував мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

При цьому слідчий суддя, дотримуючись вимог ст. 173 КПК України, чітко визначив спосіб та обсяг обмеження права власності на зазначене майно. Так, відповідно до змісту ухвали, арешт накладено виключно шляхом заборони розпоряджатися вказаним майном, а саме відчужувати його, здійснювати поділ чи об`єднання земельної ділянки, водночас без позбавлення власника та користувачів права фактичного користування земельною ділянкою.

Отже, як правильно встановив слідчий суддя, застосований арешт не передбачає повного позбавлення власника можливості володіти та користуватися своїм майном, а має виключно превентивний характер та спрямований на недопущення зміни правового статусу земельної ділянки до завершення досудового розслідування.

Колегія суддів звертає увагу, що такий підхід відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, зокрема положенням ст.ст. 170 та 173 КПК України.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що обраний слідчим суддею спосіб арешту майна узгоджується і з конституційними гарантіями права власності. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним.

Крім того, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, а втручання держави у здійснення цього права допускається лише за умови, що таке втручання здійснюється на підставі закону, в інтересах суспільства та із забезпеченням справедливого балансу між суспільними інтересами і правами конкретної особи.

У цьому контексті колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої втручання у право мирного володіння майном повинно бути пропорційним поставленій меті та не покладати на особу індивідуальний і надмірний тягар (зокрема, рішення у справах «Sporrong and Lonnroth v. Sweden» від 23.09.1982, «Smirnov v. Ukraine» від 07.06.2007).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вказану земельну ділянку, фактично обмежив лише можливість її відчуження чи зміни конфігурації, не позбавляючи власника права користування майном, чим забезпечив співмірність втручання у право власності завданням кримінального провадження та дотримався вимог як національного законодавства, так і міжнародних стандартів захисту права власності.

Отже, накладений арешт має тимчасовий, процесуальний та пропорційний характер, спрямований виключно на забезпечення належного перебігу кримінального провадження та збереження майна, що може мати значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2026, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_9 та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000670 від 11.08.2025, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4