ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/722/26 Справа № 180/1221/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року, по кримінальному провадженню № 0000055, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , за ч.1 ст.307, ч.1 ст.321 КК України, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 11 січня 2026 року включно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року задоволено частково клопотання прокурора. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 11 січня 2026 року включно. Визначено підозрюваному заставу 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121120,00 грн.

Із вказаною ухвалою не погодився захисник ОСОБА_7 який діє в інтересах ОСОБА_6 та оскаржив її в апеляційному порядку вважаючи її незаконною. В обґрунтування вказує, що суд належним чином не перевірив відповідність змісту клопотання вимогам ст. 184 КПК України, в якому не вказано наявність доказів того, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, не розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Зазначає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених законом, зокрема ризику переховування від суду та незаконного впливу на свідків, оскільки клопотання не містить відповідних доказів. Вказує, що ризик переховування втратив актуальність у зв`язку із завершенням досудового розслідування та перебуванням справи на розгляді суду, при цьому відсутні докази порушення обвинуваченим процесуальних обов`язків. Зазначає, що клопотання прокурора не відповідає вимогам щодо змісту, оскільки не містить належної правової кваліфікації, обґрунтування підозри, доказів ризиків та доведення неможливості застосування більш м`яких заходів. Вважає, що відсутні або мінімальні ризики, передбачені законом, оскільки обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, належну поведінку під час досудового розслідування, а також відсутні підстави вважати можливим знищення доказів, вплив на свідків чи інше перешкоджання провадженню. Зазначає, що сама тяжкість обвинувачення не може бути підставою для тримання під вартою без наявності виняткових обставин. Просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволені клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 та обрати останньому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його мешкання.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.1 ст.321 КК України, а саме у незаконному обігу наркотичних засобів та незаконному обігу сильнодіючих лікарських засобів.

Як встановлено з матеріалів провадження, запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 продовжено під час судового провадження в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити наявність обґрунтованої підозри, існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції відповідно до ст.177 КПК України повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу, а також враховано дані про особу обвинуваченого, що в сукупності давало підстави вважати про існування передбачених законом ризиків.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність клопотання прокурора вимогам ст.184 КПК України та відсутність належного обґрунтування, колегія суддів зазначає, що такі твердження є безпідставними, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що клопотання містило необхідні відомості, передбачені законом, зокрема обґрунтування ризиків та посилання на обставини, які підтверджують неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів. Таким чином, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження.

Доводи сторони захисту про недоведеність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема ризику переховування та незаконного впливу на свідків, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, оцінюючи сукупність обставин, правильно дійшов висновку про їх наявність. Так, ризик переховування обґрунтовано пов`язаний із тяжкістю можливого покарання, а ризик впливу на свідків - із тим, що судовий розгляд не завершено та свідки не допитані.

Посилання апелянта на те, що ризик переховування втратив актуальність у зв`язку із завершенням досудового розслідування, є помилковим, оскільки сам факт перебування справи на розгляді суду не виключає можливості ухилення обвинуваченого від правосуддя. Такі твердження апелянта зводяться до його особистого тлумачення законодавства.

Доводи захисника про відсутність доказів порушення обвинуваченим процесуальних обов`язків не спростовують наявності ризиків, визначених законом, оскільки для застосування запобіжного заходу достатньо встановлення обґрунтованої ймовірності їх існування, а не факту їх реалізації.

Аргументи апеляційної скарги щодо можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, є неспроможними, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що жоден із більш м`яких заходів не здатний запобігти встановленим ризикам. Вказані висновки узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Посилання апелянта на міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, наявність місця проживання та належну поведінку, не спростовують висновків суду, оскільки такі обставини були враховані судом першої інстанції, однак не є достатніми для усунення встановлених ризиків.

Доводи про відсутність підстав вважати можливим вплив на свідків чи інше перешкоджання кримінальному провадженню також є безпідставними, оскільки на момент розгляду клопотання судове провадження не завершено, а тому ризик впливу на свідків об`єктивно існує.

Посилання апелянта на те, що тяжкість обвинувачення сама по собі не може бути підставою для тримання під вартою, є формально правильним, однак у даному випадку тяжкість інкримінованого злочину була оцінена судом у сукупності з іншими обставинами, що відповідає вимогам практики ЄСПЛ та нормам національного законодавства.

Наведені апелянтом аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції, мають суб`єктивний характер, не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим апеляційний суд їх відхиляє.

Тяжкість, характер та обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , а також дані про його особу, зокрема наявність судимості, свідчать про реальність ризику вчинення нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному кримінальному провадженні суспільний інтерес превалює над правом обвинуваченого на свободу, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить досягнення мети, передбаченої ст.177 КПК України.

Ураховуючи сукупність встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу, не зменшились та продовжують існувати, а тому підстав для зміни запобіжного заходу не вбачається.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи слідчим суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року, по кримінальному провадженню № 0000055, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , за ч.1 ст.307, ч.1 ст.321 КК України, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 11 січня 2026 року включно без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді