ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

(приймають участь в режимі

відеоконференції),

обвинуваченої ОСОБА_9 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000113 за апеляційними скаргами прокурора Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 , яка приймала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Покровське Троїцького району Луганської області, громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою за ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування строком на 15 років, який рахувати з моменту відбуття основного покарання, з конфіскацією всього належного їй майна; мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Redmі Note 7» фіолетового кольору, власником якого є ОСОБА_10 , повернути власнику; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції в резолютивній частині вироку зазначено, що мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Redmі Note 7» фіолетового кольору, власником якого є ОСОБА_10 та який повернутий під розписку ОСОБА_9 , - залишити у їх користуванні, однак таке рішення суду не відповідає вимогам КПК України, оскільки вказаний телефон не належить обвинуваченій, тому він має бути повернутий його власнику ОСОБА_10 .

Зазначає, що суд при призначенні обвинуваченій покарання не достатньо врахував ступінь суспільної небезпеки інкримінованого їй діяння, яке відноситься до кримінального правопорушення проти основ національної безпеки, вчиненого під час дії воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна та без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 2 роки та покласти на неї обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що обвинувачена ОСОБА_9 має на утриманні малолітню дитину, яка страждає на певні захворювання та потребує догляду, батьків пенсійного віку, які є особами з інвалідністю, працює, позитивно характеризується за місцем роботи, має міцні соціальні зв`язки, раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, постійно допомагає Збройним Силам України.

Зазначає, що суд при призначенні обвинуваченій покарання не врахував обставини, що пом`якшують її покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність на утриманні малолітньої дитини, постійну допомогу Збройним Силам України, відсутність судимостей.

Стверджує, що щире каяття обвинуваченої, відсутність судимостей та негативних наслідків для держави чи суспільства у цій справі, а також відсутність фактичного виконання ОСОБА_9 організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, є підставами для призначення обвинуваченій покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Посилається на те, що зазначена судом обставина, що обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, є необгрунтованою та недоведеною, а тому вона підлягає виключенню з вироку.

Вказує на те, що за показами обвинуваченої ОСОБА_9 її працевлаштування в окупаційне управління пенсійного фонду ЛНР у Сватівському районі було пов`язано із прагненням забезпечити її батькам можливість отримувати пенсійні виплати, заробити кошти для власної родини та для виїзду з тимчасово окупованої території, також обвинувачена вважала, що таким чином вона допомагає соціально незахищеним категоріям населення України, які опинилися в критичній ситуації через окупацію.

Зазначає, що вказані обставини підтверджують, що обвинувачена перебувала в тяжких особистих та сімейних обставинах.

Також судом не розглядалося питання наявності обставин крайньої необхідності та малозначність діяння.

Стверджує, що обвинувачена отримала заробітну плату в травні та червні 2022 року, що дало їй можливість прийняти рішення про виїзд з окупації з подальшим поверненням на територію України, також з 04.04.2023 року вона працює у виконавчому комітеті Ірпінської міської ради головним спеціалістом загального відділу, де зарекомендувала себе виключно з позитивної сторони.

Посилається на те, що матеріали провадження не містять доказів антидержавницьких переконань обвинуваченої або її прагнення сприяти окупаційній адміністрації.

Вказує на те, що з 16.08.2023 року, коли до обвинуваченої був застосований запобіжний захід у вигляді застави, та по цей час ОСОБА_9 не вчинила жодного правопорушення та дотримувалася покладених на неї процесуальних обов`язків.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 11 років, з конфіскацією всього належного їй майна; також вирішено питання щодо речових доказів.

За обставин, викладених у вироку, у квітні 2022 року, більш точний час встановити за об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_9 , будучи громадянкою України, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась приблизно о 04 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, усвідомлюючи російську агресію проти України, будучи обізнаною про введення на території України воєнного стану на підставі відповідного указу Президента України, знаходячись на тимчасово окупованій території м. Сватове Луганської області, переслідуючи особисті інтереси, керуючись ідеологічними мотивами, маючи умисел на зайняття керівної посади в незаконному органі влади створеному на тимчасово окупованій території, а саме у т.зв. «Державній установі ЛНР - Управління Пенсійного фонду ЛНР в Сватівському районі (мовою оригіналу - «Государственное учреждение Луганской народной республики управление пенсионного фонда Луганской народной республики в Сватовском районе (межрайонное)»), та реалізуючи його, вступила в злочинну змову з представниками окупаційної адміністрації держави-агресора - Російської Федерації та так званої «ЛНР», та отримавши від них пропозицію на зайняття посади в адміністративному органі окупаційної влади в м. Сватове Луганської області, в порушення вимог Конституції та Законів України, добровільно, умисно погодилася на вказану пропозицію.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, громадянка України ОСОБА_9 , 13.04.2022 року, перебуваючи на території м. Сватове Луганської області, діючи зі своїх особистих мотивів та бажання, погоджуючись на пропозицію представників окупаційної адміністрації держави-агресора - Російської Федерації та представників так званої «ЛНР», умисно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а саме: «заступника начальника відділу персоніфікованого обліку, взаємодії з застрахованими особами та обліку платежів страховиків управління пенсійного фонду ЛНР у Сватівському районі» (мовою оригіналу - «заместителя начальника отдела персонифицированного учета, взаимодействия с застрахованными лицами и учета платежей страхователей управления пенсионного фонда ЛНР в Сватовском районе»), тобто у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, що здійснює свою протиправну діяльність на тимчасово окупованій території Сватівського району Луганської області, про що видано відповідний наказ «исполняющей обязанности начальника государственного учереждения Луганской народной республики - управления пенсионного фонда Луганской народной республики в Сватовском районе (межрайонного)» ОСОБА_11 «О приеме на работу работников» № 3-лс від 13.04.2022 року, з яким ОСОБА_9 того ж дня ознайомлена, шляхом особистого підписання відповідного листа ознайомлення з наказом.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, обвинувачену та її захисників, які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_9 за кримінальним законом та доведеність її вини в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Доводи захисника про те, що судом не розглядалося питання наявності обставин крайньої необхідності та малозначність діяння, - є безпідставними з огляду на таке.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 111-1 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів та належить до злочинів проти основ національної безпеки України, які є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, оскільки забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни та її конституційний лад. Без належної кримінально-правової охорони цих соціальних цінностей неможливе нормальне функціонування держави та відповідних її інститутів, зокрема, в період повномасштабного вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на територію України.

Колегія суддів вважає, що добровільне зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, становить притаманну злочину суспільну небезпеку, що, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, виключає малозначність цього діяння в розумінні ч. 2 ст. 11 КК України.

Що стосується твердження щодо наявності крайньої необхідності, то колегія суддів зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що обвинувачена діяла з метою усунення реальної небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом її правам або інших осіб.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як слідує з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо виду та розміру призначеного обвинуваченій ОСОБА_9 покарання, то колегією суддів встановлено, що при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину; відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину; обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану; обставин, що пом`якшують покарання, - не встановлено.

Посилання захисника на те, що обвинувачена активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення є безпідставним, оскільки така обставина не встановлена судом під час судового розгляду кримінального провадження та відсутня в обвинувальному акті (а.п.9 т.1).

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.

Матеріали кримінального провадження не містять даних щодо активного сприяння ОСОБА_9 розкриттю злочину.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника щодо наявності таких обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_9 : наявність на утриманні малолітньої дитини, постійна допомога Збройним Силам України, відсутність судимостей, оскільки вказані обставини лише характеризують обвинувачену, проте не впливають на особливості інкримінованого їй злочину і обставини його вчинення.

Водночас, доводи захисника щодо безпідставності встановлення обставини, що обтяжує покарання обвинуваченої, - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, колегія суддів вважає обгрунтованими з огляду на таке.

Тлумачення ознаки використання «в умовах воєнного стану або надзвичайного стану» без врахування того, чи були використані такі умови для вчинення злочину, порушує принцип індивідуалізації покарання, визначений частиною 2 статті 61 Конституції України.

Так, стороною обвинувачення в обвинувальному акті та у вироку суду зазначене формальне посилання на вчинення злочину в умовах воєнного стану, однак не конкретизовано, які саме обставини умов воєнного стану були використані обвинуваченою під час вчинення інкримінованого їй діяння. Мотивувальна частина вироку не містить обґрунтування того, за оцінкою яких саме доказів суд дійшов відповідного переконання, із яких процесуальних джерел доказів отримав підґрунтя до такого висновку. До того ж згідно із п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, серед іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин кримінального провадження.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що з мотивувальної частини вироку необхідно виключити посилання на обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Також судом у вироку зазначено, що обвинувачена ОСОБА_9 вину в інкримінованому їй злочині не визнала, водночас, під час апеляційного перегляду колегією суддів було встановлено, що обвинувачена, під час її допиту в суді першої інстанції, фактично не заперечувала фактичних обставин кримінального провадження, а саме добровільного зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а саме: «заступника начальника відділу персоніфікованого обліку, взаємодії із застрахованими особами та обліку платежів страховиків управління пенсійного фонду ЛНР у Сватівському районі» (мовою оригіналу - «заместителя начальника отдела персонифицированного учета, взаимодействия с застрахованными лицами и учета платежей страхователей управления пенсионного фонда ЛНР в Сватовском районе»), що також підтвердила в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що обвинувачена ОСОБА_9 добровільно розповіла про обставини вчиненого нею кримінального правопорушення, не намагалася приховати обставин, визнала свою вину, що свідчить про її негативну оцінку своєї поведінки, активних дій щодо підтримки збройної агресії не здійснювала. Працювала в незаконному органі влади у м. Сватове лише два місяці, після чого із сім`єю повернулася на підконтрольну територію України, а саме переїхала до м. Ірпінь, де проживає разом із дитиною, яка є особою з інвалідністю, має на утриманні батьків пенсійного віку, тривалий час працює в Ірпінській міській раді, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, що свідчить про наявність щирого каяття з приводу вчиненого злочину, яке виражається в осуді своєї поведінки та бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявні підстави для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_9 .

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Посилання прокурора на те, що суд при призначенні обвинуваченій покарання не достатньо врахував ступінь суспільної небезпеки інкримінованого їй діяння, яке відноситься до кримінального правопорушення проти основ національної безпеки, вчиненого під час дії воєнного стану, - не є підставами для призначення більш суворого покарання, оскільки обвинуваченій ОСОБА_9 покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України було призначено судом з урахуванням всіх обставин, передбачених ст.65 КК України, та відповідає особі обвинуваченої, яка раніше не судима, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину, яка є особою з інвалідністю, також колегія суддів враховує визнання вини та відсутність обставин, що обтяжують покарання, таким чином, призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 11 років, не вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

З урахуванням наведених обставин, даних, що характеризують особу обвинуваченої, та виключення з вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання, колегія суддів вважає, що покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням є досить суворим у цьому випадку, у зв`язку з чим, вирок суду в частині призначеного покарання підлягає зміні.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд апеляційної інстанції враховує тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відноситься згідно із ст. 12 КК України до тяжкого злочину; відомості про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, працює в Ірпінській міській раді на посаді головного спеціаліста загального відділу, за місцем роботи характеризується позитивно, відповідно до характеристики, наданої за місцем роботи, обвинувачена бере участь у благодійних заходах, які спрямовані на збір коштів для допомоги Збройним Силам України (а.п.106-108 т.3), має на утриманні батьків пенсійного віку (а.п.78 зворот, 82 зворот, 83 т.3), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, згідно із наданих до суду апеляційної інстанції документів, обвинувачена розлучена та має на утриманні малолітню дитину, яка є особою з інвалідністю; обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття; обставин, що обтяжують покарання, - не встановлено.

Окрім того, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_9 хоч і вчинила тяжке кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, водночас її дії не були поєднані із публічними запереченнями здійснення збройної агресії проти України, встановленням та утвердженням тимчасової окупації частини території України та публічними закликами до підтримки рішень та дій держави агресора та збройних формувань.

Також при призначенні покарання колегія суддів враховує те, що за час перебування обвинуваченої під заставою у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_9 покладені на неї процесуальні обов`язки не порушувала, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягалася.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_9 повинно бути призначено за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції, та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 11 років, однак із застосуванням ст. 75 КК України до основного покарання, оскільки в цьому конкретному випадку реальне відбуття обвинуваченою покарання у виді позбавлення волі буде непропорційним відносно вчиненого нею злочину, проте в умовах контролю за її поведінкою зі сторони державних органів та обмеженні в правах щодо права займати певні посади, оскільки у суду відсутні підстави для не призначення обвинуваченій цього обов`язкового додаткового покарання.

Відповідно до ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.

Тобто, положення зазначеної статті не передбачають призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна у тому випадку, якщо особу звільнено від відбування основаного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Таким чином, враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України та звільнення її від відбування покарання з випробуванням, додаткове покарання у виді конфіскації майна не може бути до неї застосоване, виходячи із положень Загальної частини цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання підлягає зміні, відповідно до п.1 ч.1 ст.408 КПК України, а тому апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, оскільки у суду відсутні підстави для не призначення обвинуваченій обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади, а апеляційна скарга прокурора в цій частині задоволенню не підлягає.

Також при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, судом вирішується питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду (ч. 9 ст. 100 КПК України).

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції належним чином не дотримався.

З вироку суду вбачається, що судом такий речовий доказ як мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Redmі Note 7» фіолетового кольору, власником якого є ОСОБА_10 та який був повернутий під розписку ОСОБА_9 , залишено у їх користуванні.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Однак суд, ухвалюючи вирок, вирішуючи питання щодо речових доказів, прийняв рішення про залишення у користуванні ОСОБА_9 мобільного телефону марки «Хіаоmі» моделі «Redmі Note 7» фіолетового кольору, який належить ОСОБА_10 , чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставами для зміни судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин вирок суду щодо ОСОБА_9 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підлягає зміні, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, шляхом вирішення питання щодо речового доказу - мобільного телефону марки «Хіаоmі» моделі «Redmі Note 7» фіолетового кольору, який підлягає поверненню власнику - ОСОБА_10 , а тому апеляційна скарга прокурора в цій частині підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 , яка приймала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025 року - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2025 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання та вирішення речових доказів - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Вважати ОСОБА_9 засудженою за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги строком на 11 років, без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки: - періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речовий доказ - мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Redmі Note 7» фіолетового кольору, власником якого є ОСОБА_10 , повернути власнику.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4