ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 201/11985/20

провадження № 51-3956км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року в кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі ? КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК, яким його засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, із застосуванням статей 75, 76 КК, ухвалено виконувати самостійно.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 і стягнуто з нього на її користь матеріальну шкоду в сумі 24 850 грн та моральну шкоду в сумі 500 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_8 14 жовтня 2020 року приблизно о 22:00, перебуваючи поблизу приміщення кафе-бару «1001 ніч», розташованого за адресою: вул. Січеславська Набережна 29-Г, м. Дніпро, побачив раніше незнайомих йому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які висловлювалися нецензурною лайкою, зокрема в бік оточуючих, штовхали один одного. ОСОБА_8 зробив їм усне зауваження, внаслідок чого між ним, з одного боку, табратами ОСОБА_12 , з іншого боку, виник словесний конфлікт. На ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків останні почали наближатися до ОСОБА_8 , висловлюючи в нецензурній формі намір поговорити з ним.

У цей час у ОСОБА_8 , який мав реальну можливість не продовжувати конфлікт з ними, на ґрунті неприязних особистих стосунків, раптово виник умисел, спрямований на спричинення їм тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості за допомогою наявного в нього пістолета травматичної дії «Форт-12РМ» калібру 9 мм.

Реалізуючи цей злочинний умисел, ОСОБА_8 14 жовтня 2020 року приблизно о 22:05, перебуваючи поблизу вказаного вище кафе-бару «1001 ніч», діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, дістав зі своєї сумки пістолет травматичної дії «Форт-12РМ» калібру 9 мм та, дочекавшись, коли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 наблизяться до нього на відстань двох метрів, здійснив не менше двох пострілів у ділянку пахової зони тіла ОСОБА_10 .

Внаслідок цих дій ОСОБА_8 потерпілому спричинено такі тілесні ушкодження:

- вогнепальне кульове поранення лівого стегна - вхідна рана в лівій паховій ділянці, від неї відходить рановий канал, що проходить через м`які тканини лівого стегна у верхній третині, де і закінчується, в кінці ранового каналу виявлено сторонній гумовий предмет чорного кольору, невизначеної форми, розмірами 1 х 0,5 х 0,4 см, по ходу ранового каналу виявлено наскрізний дефект стегнової вени з повним перериванням і численні темно-червоні крововиливи у м`які тканини; рановий канал довжиною 14 см, напрямок ранового каналу - спереду назад, зверху вниз, справа наліво. Нерівномірне кровонаповнення судин внутрішніх органів; гепатоцити з просвітленою цитоплазмою полігональної форми у печінці, ділянки хвилястої деформації кардіоміоцитів;

- вогнепальне кульове поверхневе поранення лівої гомілки - рана на лівій гомілці по внутрішній поверхні у середній третині, навколо крововиливи у м`які тканини, у проєкції рани виявлено предмет з гуми, чорного кольору, невизначеної форми, розмірами 1,2 х 1,1 х 0,8 см.

Виявлене у ОСОБА_10 тілесне ушкодження у вигляді вогнепального кульового поранення лівого стегна - вхідна рана у лівій паховій ділянці, від якої відходить рановий канал, що проходить через м`які тканини лівого стегна у верхній третині, де і закінчується, по ходу ранового каналу виявлений наскрізний дефект стегнової вени з повним перериванням і численні темно-червоні крововиливи у м`які тканини; рановий канал довжиною 14 см, напрямок ранового каналу - спереду назад, зверху вниз, справа наліво належить до тяжких, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Вогнепальне кульове поранення лівого стегна з ушкодженням стегнової вени, яке ускладнилося гострою крововтратою, виявилося безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 .

За характером виявлене у ОСОБА_10 тілесне ушкодження у вигляді вогнепального кульового поверхневого поранення лівої гомілки - рани на лівій гомілці по внутрішній поверхні у середній третині належить до категорії легких й у причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 у тому ж місці, в той самий час, реалізовуючи свій умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, здійснив один постріл з пістолета травматичної дії «Форт-12РМ» у ділянку тазостегнової зони тіла ОСОБА_11 .

Внаслідок його незаконних дій ОСОБА_11 спричинено тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого вогнепального поранення в проєкції правого крила клубової кістки, що починається раною на шкірі (на 15 см ліворуч від умовної серединної лінії тіла та 98 см, від підошовної поверхні стопи), продовжується в рановий канал і сліпо закінчується на відстані 5 см у підшкірно-жировій клітковині стороннім тілом металевої щільності, рановий канал прямує вертикально зверху донизу. За характером це тілесне ушкодження належить до легких, що зумовило короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги та доводи, викладені в касаційній скарзі

Засуджений, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд справи в місцевому суді. Вважає, що показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не надано належної оцінки.

При цьому, указує, що ОСОБА_10 тримав у руках розбиту пляшку, якою погрожував та якою було розрізано рукав його куртки і спричинено поріз руки.

Просить також зважити на показання свідка ОСОБА_14 , яка повідомляла про звук схожий на розбиття пляшки.

Акцентує на попереджувальному пострілі у гору, який він здійснив для відвернення нападу ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 .

Посилається, щоОСОБА_13 клацав в кишені штанів предметом, який за звуком був схожий на розкладний ніж.

Зазначає, що сторона захисту наполягала на допиті свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , яких допитано під час досудового розслідування, однак суд не допитав їх.

Крім того, посилається, що сторона захисту під час судового слідства наполягала на повторному допиті свідка ОСОБА_14 , у чому було відмовлено.

На думку засудженого, суд першої інстанції безпідставно відкинув показання свідка ОСОБА_17 , який підтвердив його показання.

Стверджує про очевидну недопустимість фактичних даних протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 та експерта СМЕ (щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень) від 25 листопада 2020 року, який фактично став повторним допитом останнього засудженого.

Зазначає, що відеозапис тривалістю 4 хв 45 с не дає можливості стверджувати про ту чи іншу подію, оскільки його перезнято з монітора комп`ютера на інший пристрій, в результаті чого знизилася його якість та можливість ідентифікації подій, зображених на ньому.

Звертає увагу на те, що місцевий суд не взяв до уваги висновку СМЕ від 20 листопада 2020 року № 2041/617-Е, який підтверджує показання засудженого та відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та не надав йому належної оцінки.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_8 стверджує, що з досліджених доказів та показань свідків і потерпілого можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, вчинили протиправні суспільно небезпечні дії стосовно нього та ОСОБА_15 , пов`язані із застосуванням насильства щодо їх життя і здоров`я, а він, захищаючись від протиправного посягання на власне здоров`я і життя, а також здоров`я і життя ОСОБА_15 , спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , тобто перевищив межі необхідної оборони, що має бути кваліфіковано за ч. 1 ст. 118 КК.

На думку скаржника, вказане підтверджується також постановою про перекваліфікацію кримінального правопорушення від 15 грудня 2020 року.

Водночас, як зазначає скаржник, апеляційний суд не взяв до уваги того, що місцевий суд безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про:

· доручення органу досудового розслідування проведення слідчого експерименту з ОСОБА_8 та окремо з ОСОБА_11 від 14 вересня 2023 року;

· призначення судово-медичної експертизи (щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 );

· допит експерта від 19 вересня 2023 року з метою роз`яснення висновку СМЕ від 11 грудня 2020 року № 3465е;

· визнання доказів недопустимими від 29 вересня 2023 року, а саме протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 від 25 листопада 2020 року та відеозапису тривалістю 4 хв. 45 с.;

· зміну правової кваліфікації дій ОСОБА_8 від 29 вересня 2023 року;

· додатковий допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 та потерпілого ОСОБА_11 від 06 жовтня 2023 року;

· доручення органу досудового розслідування встановити особу «рудого хлопця», який просив у ОСОБА_8 допомоги, і встановити місце перебування ОСОБА_15 від 06 жовтня 2023 року;

· допит свідка ОСОБА_16

ОСОБА_8 акцентує, що у судових рішеннях немає доказів наявності у його діях суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити.

Прокурор та представник потерпілої не підтримали доводів, зазначених у касаційній скарзі, й просили залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників процесу, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 цього Кодексу.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.

Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення.

Крім того, відповідно до ст. 405 КПК учасникам апеляційного провадження повинна бути надана можливість висловити свої доводи щодо апеляційної скарги.

Зі звукозапису судового засідання від 22 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_8 належним чином не забезпечено можливості вільно висловити свої доводи в межах апеляційної скарги його захисника, адже висловлювання були обмежені декількома запитаннями головуючої, які зводилися до того, чи визнає засуджений, що саме він заподіяв тілесні ушкодження потерпілим, і які стосувалися його незгоди зі зміною прокурором обвинувачення з ч. 1 ст. 118 на ч. 2 ст. 121 КК під час судового розгляду.

Також суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 належним чином не перевірив і не проаналізував доводів захисника, викладених в апеляційній скарзі.

Використання апеляційним судом загальних формулювань не свідчить про ретельність і ґрунтовність оскаржуваної ухвали.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що хоча суд і не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання, міра, до якої він має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від його характеру, разом із тим, постановлення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що апеляційний суд хоч і виклав короткий зміст доводів захисника, наведених в апеляційній скарзі, утім не розкрив їх суті достатньою мірою та, залишаючи скаргу без задоволення, не зазначив мотивованих підстав, з яких визнав ці доводи необґрунтованими.

Зокрема, належним чином у цьому аспекті не проаналізовано та не оцінено доводів про таке.

Відповідно до сталої судової практики та вимог ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Під час розгляду справ цієї категорії необхідно також з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. При цьому згідно із ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту; перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК. Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не тільки відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Так, без належного підтвердження або спростування залишилися доводи сторони захисту про те, що:

· засуджений правомірно зробив зауваження потерпілим;

· після зауваження потерпілі вчинили на нього напад.

· під час нападу, потерпілий ОСОБА_10 погрожував засудженому розбитою пляшкою, якою пошкодив останньому руку та одяг;

· під час конфлікту ОСОБА_8 здійснив попереджувальний постріл вгору, що відображено у наявному у матеріалах кримінального провадження відеозаписі (02:23);

· незважаючи на попереджувальний постріл, потерпілі продовжували його переслідувати, а він тривалий час відступав, а також побоювався за безпеку своєї знайомої, яка була поруч;

· на заклик не переслідувати його потерпілі не реагували;

· постріл був неприцільним і не в напрямку життєво важливих органів;

· засуджений лише перевищив межі необхідної оборони.

Оскільки ці доводи не оцінені, колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог, передбачених статтями 370, 419 КПК, що могло перешкодити ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Таким чином, здійснюючи апеляційне провадження, суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо нього - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого слід врахувати наведене та прийняти справедливе рішення.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3