Справа № 744/765/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/177/26
Категорія - ч.5 ст.407КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові кримінальне провадження, внесене 20.05.2025 до ЄРДР за № 001757, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2025 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Чернігова, громадянина України, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

У С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з дня набрання цим вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з моменту затримання 23 червня 2025 року і до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили продовжено дію застосованого щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Місцевим судом установлено, що 24 лютого 2022 року Президентом України видано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з чим почав діяти воєнний стан на території України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №10-С від 18.01.2025 солдата ОСОБА_8 призначено на посаду старшого розвідника-гранатометника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №18 від 18.01.2025 солдат ОСОБА_8 прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_8 відповідно до положень Військової присяги та вимог ст.ст.11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен свято і непорушно додержуватися Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

В порушення ст.ст.17, 65 Конституції України, п.1,2, ст.1, п.4 ст. Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.11, 16 Статуту військової служби Збройних Сил України, ст.ст.1,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем та повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, повторно, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та самовільно залишив місце служби, визначене в районі м. Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, обов`язки військової служби у період часу 11.03.2025 до 23.06.2025 не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження несення відповідних обов`язків в даний період не вживав, займаючись особистими справами, не пов`язаними із проходженням військової служби.

Не погодившись з вироком суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду першої інстанції, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання з урахуванням ст. 69 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.

На обґрунтування своїх вимог, не оскаржуючи правильність висновків суду стосовно доведеності вини ОСОБА_8 , а також вірність кваліфікації його дій, вважає вирок підлягає зміні внаслідок невизнання судом пом`якшуючих обставин по справі, а також надмірної суворості призначеного судом покарання особі засудженого.

Зазначає, що обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки у вироку зазначено, що ОСОБА_8 під час досудового розслідування надавав показання слідчому, а в судовому засіданні свою вину у скоєному визнав повністю, щиро каявся та висловив намір повернутися на військову службу.

Вважає, що підставою для зміни вироку суду є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З оскаржуваного вироку вбачається, що судовий розгляд даного кримінального провадження було здійснено у спрощеному порядку, з застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 407 КК України також не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду і в цій частині вирок суду першої інстанції не підлягає.

Що стосується доводів апелянта стосовно призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з урахуванням ст. 69 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст.ст. 50, 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, положеннями ст.69 КК України встановлено, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винуватого, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винуватого.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, судом було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного його вік, сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, вчинення злочину повторно, відсутність перебувань на обліку у лікарів психіатра та нарколога.

До обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого було віднесено щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставину, що обтяжують покарання є вчинення злочину повторно.

Тому доводи апелянта з приводу невизнання судом пом`якшуючих обставин, таких як є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину є безпідставними.

Отже, зазначене стало підставою для висновку суду про можливість призначення ОСОБА_8 покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, з посиланням на те, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі та призначене судом покарання надмірно суворим, підстав не вбачає.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Законом України № 2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27 січня 2023 року внесені зміни до ч. 1 ст. 69 КК, а саме перелік кримінальних правопорушень, за якими виключається можливість застосування положень ч. 1 ст. 69 КК, доповнено кримінальними правопорушеннями, передбаченими статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

З врахуванням того, що на час вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, вищезазначена норма Закону вже діяла, призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, є неможливим, а тому вимоги захисника щодо зазначеного є безпідставними та такими, що суперечать даній нормі закону.

Враховуючи вищевказане, всупереч доводів апелянта, колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду, дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, підстави для його зміни відсутні, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.10.2025 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, які утримуються під вартою - в той самий строк, з моменту вручення йому копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4