Справа № 461/1457/23
Провадження № 1-кп/461/309/26
УХВАЛА

іменем України

09.02.2026 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника Львівської обласної ради ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Львові у кримінальному провадженні № 0000068 від 12.07.2022 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Галицького районного суду міста Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні КП № 0000068 від 12.07.2022 року відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 367 КК України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 липня 2024 року щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи від 06.01.2026 р. головуючим суддею було визначено ОСОБА_1 . Ухвалою суду від 06.01.2026 року було призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні КП № 0000068 від 12.07.2022 року відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 367 КК України на 29 січня 2026 року.

У підготовчому судовому засіданні 29.01.2026 року захисником ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 було заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору. За клопотанням прокурора ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні 29.01.2026 р. судом було оголошено перерву для ознайомлення прокурора з вказаним клопотанням.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 клопотання про повернення обвинувального акту прокурору підтримав, мотивуючи його обставинами, на які звернув увагу Львівський апеляційний суд в ухвалі від 09 грудня 2025 року. Зокрема, клопотання мотивоване тим, що прокурором в обвинувальному акті, в порушення ст. 291 КПК України, кваліфікуючи дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 367 КК України, не визначено об`єктивну сторону вчиненного. В обвинувальному акті, попри те, що розпорядження № 433 від 19.04.2005 року, окрім ОСОБА_4 , підписувалося ще 3-ма особами, не конкретизовано роль обвинуваченого, та не визначено, у чому виражаються його незаконні дії, обсяг повноважень та відповідальності. Вказує, що під час досудового розслідування не досліджувалось, а в обвинувальному акті не розкрито, конкретно у чому полягало порушення Галицькою РДА, її посадовими особами, в тому числі її головою ОСОБА_4 під час видачі розпорядження та на його підставі свідоцтва про право власності на приміщення Будинку вчених, не зазначено, з чиєї вини не було отримано всі необхідні документи, та які саме, а також ким не здійснено їх належну перевірку, і в чому така неналежність виражена, також не розкрито, хто з посадових осіб несе персональну відповідальність за кожен з етапів прийняття розпорядження. Покликається також на інші обставини, зазначені у клопотанні.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 клопотання захисника ОСОБА_8 про повернення обвинувального акту прокурору підтримав з мотивів, наведених у вказаному клопотанні, просив йоо задоволити.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору заперечив. Подав суду письмові пояснення, згідно яких зазначив, що обвинувальний акт від 28.02.2023 року повністю відповідає вимогам КПК України, вдавання до аналізу викладу обставин кримінального правопорушення, є оцінкою фактичних обставин справи та правильності формулювання прокурором обвинувачення, що є предметом дослідження під час кримінального провадження судом під час судового розгляду. Просив у задоволенні вказаного клопотання відмовити.

Представник Львівської обласної ради ОСОБА_6 у підготовчому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору заперечив, підтримав доводи прокурора, та просив у задоволенні вказаного клопотання відмовити.

Заслухавши клопотання захисника ОСОБА_5 , думку прокурора ОСОБА_3 , представинка потерілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_4 , вивчивши обвинувальні акти та додані до них документи, суд приходить до наступного висновку.

Суд вважає, що надісланий до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Слід вказати, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунутому в порядку, встановленому КПК України.

Згідно вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України, зокрема, обвинувачений повинен знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Відповідно до вимог ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст.291 КПК України, зокрема обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Аналіз норми п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

В доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

При цьому п. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.

Таким чином, обвинувальний акт - це важливий процесуальний документ досудового розслідування, який оформляє його результати, який містить формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Як вказують приписи ч. 1 ст. 91 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема найменування кримінального провадження, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Фактичними обставинами кримінального правопорушення вважаються час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, вид та розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зазначені: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), форма вини, мотив і мста вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, що є обов`язковими й для ухвалення вироку відповідно до вимог ст. 370, 374 КПК України.

Суд встановив, що згідно обвинувального акту 28.02.2023 року формулювання обвинувачення фактично зводиться до того, що ОСОБА_4 обвинувачується органом досудового розслідування в тому, що він, обіймаючи посаду Голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не маючи для цього достатніх правових підстав, видав розпорядження № 433 від 19.04.2005 року та в подальшому підписав свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 19.04.2005 року видане на підставі вказаного розпорядження, згідно якого Львівській обласній організації профспілки працівників освіти і науки оформлено право приватної власності на нежитловий будинок, що розташований за адресою м. Львів, вул. Листопадового Чину, 6., тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України.

Однак, як встановлено Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, під час досудового розслідування взагалі не досліджувалось та в обвинувальному акті не висвітлено законодавчо закріплену процедуру прийняття розпорядження та участь ОСОБА_4 у такій, а також не описано обсяг відповідальності кожної з посадових осіб, хто розробляв, погоджував та підписував вказане розпорядження.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, у матеріалах справи (том № 1 а. с. 165), який містить оригінали документів, у тому числі Розпорядження № 433 від 19.04.2005 року.

В ухвалі Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, колегія суддів, оглянувши та дослідивши оригінал вищевказаного розпорядження, звернула увагу на те, що на зворотному боці розпорядження наявні три оригінальні підписи осіб, які здійснювали перевірку даних, підготовляли зазначене розпорядження і тільки після проставлення своїх підписів надали Розпорядження № 433 від 19.04.2005 на підпис голові адміністрації ОСОБА_4 .

Отже розпорядження зі зворотної сторони, перед тим, як було надано на підпис ОСОБА_4 затверджено візами наступних осіб: -заступником голови районної адміністрації ОСОБА_9 ; -зав юрвідділу - ОСОБА_10 ; -зав. відділом приватизації і житла ОСОБА_11 .

Вказані особи розпорядження підписали тому, що на той час цього вимагала процедура прийняття розпоряджень місцевою адміністрацією, яка була регламентована на той час Типовим регламентом місцевої державної адміністрації затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 р. № 2263 (з подальшими змінами), а також Регламентами місцевих державних адміністрацій, у тому числі і Галицької.

Під час досудового розслідування вказані документи та процедура прийняття розпорядження дослідженні не були, особи які підписували розпорядження допитані не були взагалі, в обвинувальному акті такі не зафіксовані.

Інші відповідальні особи, без підпису яких ОСОБА_4 , як особа, яка завіряє документ на підставі підтвердженої та перевіреної інформації, не були допитані під час досудового розслідування, та не були зафіксовані в обвинувальному акті, ні в якому статусі. На вказані обставини наголосив суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок.

Також, під час досудового розслідування взагалі не досліджувалось та в обвинувальному акті не висвітлено процедуру прийняття розпорядження, а також не описано обсяг відповідальності кожної з посадових осіб, хто розробляв, погоджував та підписував вказане розпорядження.

Крім цього, процедура прийняття розпорядження місцевою адміністрацією була регламентована на той час Типовим регламентом місцевої державної адміністрації затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 р. № 2263 (з подальшими змінами), а також затвердженим на його основі регламентом Галицької РДА. Вказаним регламентом чітко передбачено процедуру прийняття розпорядження, а саме порядок внесення та розгляду проектів розпоряджень голови місцевої державної адміністрації, участь працівників апарату місцевої адміністрації у розробці га прийнятті розпорядження, обсяг відповідальності кожного з них.

Відтак з обвинувального акту вбачається неповнота досудового розслідування, що потягло за собою неповне викладення обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, та наявність виии ОСОБА_4 у вчиненні вказаного правопорушення, через відсутність з`ясувань та викладу обставин, які мають ключове значення для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_4 та надання їм відповідної правової оцінки.

Викладені в обвинувальному акті обставини фактично зводяться до формального підпису ОСОБА_4 розпорядження № 433 від 19.04.2005 року, натомість повністю опушено процедуру розробки, правового аналізу, погодження, візування та прийняття розпорядження.

При цьому необхідно відзначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини (справі «Абрамян проти Росії»), необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», визначено: «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«Ь» ч. З ст.6 Конвенції».

Всупереч вимогам ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, у зв`язку з чим неможливо встановити чи досліджувалась належним чином об`єктивна та суб`єктивна сторони інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, не конкретизовано спосіб і механізм скоєння кримінального правопорушення в аспекті прийняття Галицькою РДА розпорядження.

В обвинувальному акті, попри те, що розпорядження № 433 від 19.04.2005 року, окрім ОСОБА_4 , підписувалося ще 3-ма особами, не конкретизовано роль обвинуваченого, та не визначено, у чому виражаються його незаконні дії, обсяг повноважень та відповідальності.

Прокурором в обвинувальному акті, в порушення ст. 291 КПК України, кваліфікуючи дії ОСОБА_4 за ст. 367 КК України, не визначено об`єктивну сторону вчиненного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 367 КК України, службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.

Передбачений ст. 367 КК України склад злочину, як і будь-який інший, містить обов`язкові елементи: суб`єкт, суб`єктивна сторона, об`єкт, об`єктивна сторона.

З суб`єктивної сторони цей злочин характеризується злочинною самовпевненістю (службова особа передбачає, що внаслідок невиконання чи неналежного виконання нею своїх службових обов`язків правам і законним інтересам може бути завдано істотну шкоду, але легковажно розраховує на її відвернення) або злочинною недбалістю (службова особа не передбачає, що в результаті її поведінки може бути завдано істотну шкоду, хоча повинна була і могла це передбачити).

Крім того, об`єктивна сторона службової недбалості включає в себе наявність наступних складових: 1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність); 2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб (ч. 1ст. 367 КК) або тяжких наслідків (ч. 2ст. 367 КК); 3) причинний зв`язок між діянням (бездіяльністю) та наслідками.

Системний аналіз положень ст. 367 КК України, дає підстави вважати, що відповідальність за цією нормою настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені в зазначеній статті наслідки, входили у коло службових обов`язків цієї службової особи, або якщо обов`язок діяти відповідним чином юридично був включений (законом, указом, постановою, наказом, інструкцією тощо) до кола службових повноважень такої особи (дана позиція збігається із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №159/3738/16-к).

Злочинна недбалість відрізняється від інших видів вини (прямого і непрямого умислу, злочинної самовпевненості) тим, що особа не передбачає настання суспільно небезпечних наслідків.

Крім того, в ухвалі Касаційного кримінального суду у складі Верховного у від 04 жовтня 2018 року у справі № 1-кп-8/12 зроблено висновок щодо правил кваліфікації ст. 367 КК України. Зокрема встановлено, що вказівка в нормі кримінального закону на невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них характеризує перш за все об`єктивну сторону вчиненого і свідчить про те,

що службова особа не лише повинна була, а й мала реальну можливість виконати покладені на неї службові обов`язки належним чином. У

зв`язку з чим, для наявності об`єктивної сторони службової недбалості під час судового розгляду кримінального провадження необхідно встановити та відобразити в судовому рішенні: 1) нормативний акт, яким визначається компетенція службової би і коло обов`язків, покладених на неї цим актом; 2) які саме обов`язки, в якому обсязі та порядку вона повинна була виконати у відповідних умовах; чи мала вона реальну можливість належним чином виконати ці обов`язки в умовах, що склалися; 4) у чому саме виявилися допущені особою порушення службових обов`язків і які саме наслідки вони спричинили; 5) чи перебували службові порушення у причинному зв`язку з тими наслідками, що настали.

Згідно п. 41 Типового регламенту місцевої державної адміністрації від 11 грудня 1999 р. № 2263, Яке при формулюванні обвинувачення взагалі не досліджувалося, Юридичний відділ відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує відповідність законодавству (в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовим актам Верховної Ради Автономної Республіки Крим та рішенням Ради міністрів Автономної Республіки Крим) проектів розпоряджень голови місцевої держадміністрації, рішень колегії, а також інших актів місцевої держадміністрації; проводить правову експертизу проектів розпоряджень голови місцевої держадміністрації, готує висновки правової експертизи у разі їх невідповідності актам законодавства та/або подає пропозиції щодо приведення таких проектів у відповідність з вимогами законодавства.

Відповідно до п. 7 Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб від 02.07.1999 року, для оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна власники нерухомого майна до заяви додають: оригінал правовстановлюючих документів на обєкт; установчі документи підприємства; рішення статутних органів підприємства про прийняття обєкта у статутний фонд; акт прийняття-передачі об`єкта.

Разом з тим, Львівська обласна рада профспілки працівників освіти і науки України 06.11.2002 року за номером 145 подала голові Галицької РДА міста Львова заяву, у якій просила оформити свідоцтво про право власності на приміщення Львівського Будинку Вчених, який знаходиться по вул. Листопадового Чину, 6 (том 2, а.с.140).

До вказаної заяви було додано: статут Будинку Вчених, статут Профспілки працівників освіти і науки, довідку облстату, свідоцтво про реєстрації Будинку Вчених від 29.12.2000 року №000018, постанову Президії ЦК профспілки працівників освіти і науки України; акт прийому передачі; технічну документацію на зазначену будівлю.

Свідоцтво про власність Федерації професійних спілок України від 29.12.2000 року №000018 не оскаржувалось та не скасоване, а тому в силу закріпленої у ст. 204 ЦК України, презумпції правомірності правочину є чинним.

Тобто, для видачі свідоцтва про право власності був наданий повний пакет документів, як цього вимагав п. 7 вищезгаданого Положення.

Більш того, з листа Галицької РДА від 12.06.2003 року №31/227-вих вбачається, що Галицькою РДА на адресу Львівської ОДА було скеровано лист, у якому було повідомлено про наявність свідоцтва про власність Федерації професійних спілок України від 29.12.2000 року №000018, згідно якого Будинок Вчених в м. Львові по вул. Листопадового Чину, 6 є власністю Профспілки працівників освіти і науки України та довідка ЛОДКБТІ та ЕО від 14.05.2003 року № 795/3 про належність та технічний стан житлового будинку.

Крім цього, у вказаному листі ІНФОРМАЦІЯ_1 просила підтвердити приналежність будівлі по АДРЕСА_1 до обласної комунальної власності чи власності Профспілки.

Тобто, Галицькою РДА в особі її структурних підрозділів не тільки було отримано свідоцтво про право власності Профспілки згідно переліку документів, але і вчинялися дії, спрямовані на перевірку інформації щодо прав інших осіб, у тому числі Львівської обласної ради на вказаний об`єкт.

Разом з тим, згідно відповіді Львівської обласної державної адміністрації на вищевказаний лист повідомлено, що Будинок Вчених за адресою м. Львів вулиця Листопадового Чину, 6 не перебуває у спільній власності територіальних громад, сіл, селищ та міст Львівської області (колишня обласна комунальна власність).

Згідно доповідної записки заступника голови Львівської ОДА від 16.07.2004 року №454 Будинок Вчених до обласної комунальної власності не передано. Рішенням обласної ради від 29.06.1999 року №181 про нерухоме майно обласної комунальної власності затверджено новий перелік нерухомого майна, що перебуває в комунальній власності ЛОР. Будинок Вчених №6 по вул. Листопадового Чину до вказаного переліку не включено.

Таким чином, під час досудового розслідування не досліджувалось, а в обвинувальному акті не розкрито, конкретно у чому полягало порушення Галицькою РДА, її посадовими особами, в тому числі її головою ОСОБА_4 під час видачі розпорядження та на його підставі свідоцтва про право власності на приміщення Будинку вчених, не зазначено, з чиєї вини не було отримано всі необхідні документи, та які саме, а також ким не здійснено їх належну перевірку, і в чому гака неналежність виражена, також не розкрито, хто з посадових осіб несе персональну відповідальність за кожен з етапів прийняття розпорядження.

Суд дійшов висновку, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000068 від 12.07.2022 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, не містять формулювання обвинувачення, а в них лише викладено обставини кримінального провадження з окремим позначенням правової кваліфікації. Таким чином, обвинувальним актом ОСОБА_4 не висунуто конкретне обвинувачення. Обвинувачення має бути викладено в чіткій, категоричній формі, не повинно допускати двоякого трактування. І саме такий принцип при складанні процесуального рішення та викладенні обвинувачення має належним чином забезпечити виконання завдання кримінального провадження, закріпленого у ст. 2 КПК України. При цьому, суд вважає, що можливість зміни обвинувачення в суді прокурором та виправлення таким чином недоліків обвинувального акту є неприйнятним, адже це є правом прокурора, яким він може й не скористатися, а також у зв`язку з тим, що обвинувачений повинен знати суть пред`явленого обвинувачення до початку судового розгляду.

Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст.9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог щодо змісту обвинувального акту, в тому числі щодо чіткого формулювання обвинувачення та викладу конкретних фактичних обставин кримінального правопорушення є підставою для визнання його таким, що він не відповідає вимогам КПК України. Кожен злочин має безліч ознак, однак далеко не всі вони враховуються при кваліфікації. При кваліфікації необхідно в конкретному діянні встановити ті юридично значущі об`єктивні і суб`єктивні ознаки, що входять до складу конкретного вчиненого злочину. При цьому склад утворює тільки вся сукупність передбачених законом ознак. Відсутність хоча б однієї з необхідних ознак свідчить про відсутність у діянні особи складу конкретного злочину.

Вимогами статті 348 ч.1 КПК України визначено: Після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого, з`ясовуючи його прізвище, ім`я, по батькові, місце і дату народження, місце проживання, заняття та сімейний стан, роз`яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. За таких обставини, відсутність формулювання обвинувачення, позбавляє суд виконати вимоги статті 348 ч.1 КПК України, а саме: роз`яснення обвинуваченому в чому він обвинувачується та вияснити його ставлення до висунутого звинувачення.

Окрім того, суд зазначає, що згідно ст.ст.337, 338 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, прокурор вправі змінити обвинувачення, у вчиненні якого обвинувачується особа, а відповідно до положень ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

З урахуванням засади змагальності кримінального провадження, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за цим обвинувальним актом, складеним з порушеннями вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України щодо чіткого формулювання обвинувачення та викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки не зрозуміло від якого обвинувачення необхідно захищатися.

Статтею 338 КПК України передбачена можливість зміни обвинувачення, у тому числі з метою зміни правової кваліфікації, однак це є правом прокурора, а не обов`язком, а відповідно до ч.3 ст.26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на його розгляд сторонами та віднесені до його компетенції цим Кодексом.

Тому, з урахуванням того, що в силу ст.22 КПК України підтримання державного обвинувачення в суді здійснюється лише прокурором, і без зазначення в обвинувальному акті чіткого формулювання обвинувачення та викладу конкретних фактичних обставин кримінального правопорушення, суд буде позбавлений можливості виконати вимоги ст.337 КПК України щодо меж судового розгляду.

Аналізуючи зміст ст.291 КПК України, обвинувальний акт та додані до нього документи в сукупності мають бути складені з дотриманням вимог КПК України, для можливості призначення судового розгляду.

Отже, вказані порушення при складанні обвинувального акту безпосередньо підтверджують порушення вимог ст.ст.91, 291 КПК України, а відповідно заявлені стороною захисту клопотання щодо повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з невиконанням вимог закону знайшло своє підтвердження в підготовчому судовому засіданні.

Суд вважає, що обвинувальний акт складено не відповідно до норм КПК України та приходить висновку, що усунути невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України можливо лише шляхом повернення його прокурору з метою усунення недоліків обвинувального акту.

Пунктом 3 ч.3 ст.314 КПК України визначено, що в підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення: повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Наведені істотні порушення вимог КПК України не дають суду підстав для призначення до судового розгляду кримінального провадженння № 0000068 від 12.07.2022 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України у зв`язку з чим вказане кримінальне провадження підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.

Керуючись ст.ст.314, 315, 316 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , про повернення обвинувального акта прокурору, - задоволити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000068 від 12.07.2022 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, повернути прокурору Галицької окружної прокуратури м. Львова для усунення недоліків та виконання вимог КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня складання та оголошення повного тексту, через суд, який ухвалив судове рішення.

.

Суддя ОСОБА_1