Справа № 632/391/26
провадження № 1-в/632/27/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року місто Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , представника ДУ «Первомайська виправна колонія (№117)» ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у режимі відеоконференції заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та мешкає у АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, засудженого 21 вересня 2022 року Київським районним судом міста Харкова за ч. 1 ст. 110 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

В С Т А Н О В И В:

Від засудженого ОСОБА_4 надійшла заява про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі, яке він відбуває у Державній установі «Первомайська виправна колонія (№ 117)» на підставі ст. 81 КК України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_4 зазначив, що згідно із вироком Київського районного суду міста Харкова він засуджений за ч. 1 ст. 110 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

З 08 червня 2023 року по теперішній час відбуває покарання у зазначеній вище кримінально-виконавчій установі.

Після прибуття до установи з перших днів виявив бажання працювати та був залучений до трудової діяльності.

Працює у майстерні установи, де сумлінно виконує поставлені завдання, бере участь у роботах з благоустрою території колонії, допомагає в облаштуванні побутових умов для інших засуджених, залучається до допоміжних робіт із забезпечення установи продовольством. До праці ставиться відповідально, ініціативно, дотримується техніки безпеки, правил охорони праці та порядку.

Також засуджений ОСОБА_4 вказав, що протягом усього строку покарання він бере активну участь у реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи, зокрема пройшов профілактичні та навчальні програми «Правопросвітництво», «Підготовка до звільнення», «Зміна прокримінального мислення». Відвідує заходи релігійного спрямування, регулярно перебуває у молитовній кімнаті, читає духовну літературу. Приймає участь у спортивних змаганнях (шашки, настільний теніс).

Окрім наведеного засуджений ОСОБА_4 зазначив, що він підтримує тісний зв`язок із матір`ю, яка має позитивний вплив на нього.

До засудження він був опікуном своєї матері, яка є особою з інвалідністю першої групи.

Після звільнення планує продовжити опікунство над нею. Буде вести здоровий спосіб життя, оскільки має захворювання. Не буде порушувати закон, так як зробив висновки з власних помилок. Має адекватну самооцінку, прагне повернутися до нормального, законослухняного життя.

Враховуючи його позитивну поведінку під час відбування покарання, активну участь у виховній роботі та трудовій діяльності з першого дня, наявність соціальних зв`язків і постійного місця проживання, мотивацію до правослухняного життя, засуджений ОСОБА_4 просить застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 свою заяву підтримав та просив її задовольнити з наведених у ній підстав. Наголосив, що він має матір, яка є особою з інвалідністю першої групи та яка потребує його догляду. Перебуваючи на свободі він був її опікуном та має намір оформити опікунство над матір`ю після звільнення. Відбув майже чотири роки із призначеного покарання. За цей час він все зрозумів, усвідомив та переосмислив, своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. Заохочення до нього не застосовувалися, оскільки він засуджений за ч. 1 ст. 110 КК України. Крім того, вважає, що порушення встановленого порядку відбування покарання, за які до нього застосовані стягнення, були відносно нього спровокованими.

Представник ДУ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на те, що засуджений ще не став на шлях виправлення та потребує додаткового нагляду. ОСОБА_4 перебуває в установі з 2023 року по теперішній час, за цей період до нього було застосовано три стягнення попередження, догана та поміщення в дисциплінарний ізолятор, заохочення не застосовувалися. На даний час свою вину у вчинені злочину за який його засуджено визнає частково, тобто засуджений не усвідомлює вчиненого ним кримінального правопорушення. Процесуальні витрати ОСОБА_4 не сплачуються, при цьому останній знехтував такою можливістю. Не дивлячись на те, що засуджений у своїй заяві вказав, що він проходить програми диференційованого виховного впливу, однак він не знає їх правильних назв, що вказує на те, що ОСОБА_4 не бере в них участі. Таким чином останній не демонструє завзятості та бажання змінювати свою поведінку. Отже, своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення.

Прокурор проти задоволення заяви заперечував, посилаючись на те, що на теперішній час засуджений не довів свого виправлення, оскільки під час відбування покарання ОСОБА_4 порушував встановлений порядок відбування покарання, за що отримав три стягнення, заохочень не має. Належних доказів реального доведення засудженим свого виправлення суду не надано.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши документи надані кримінально-виконавчою установою та матеріали особової справи засудженого, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно із ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, закріплених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Матеріали про умовно-дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії (п.13 постанови Пленуму ВСУ № 2 від 26 квітня 2002 року).

Відповідно до вимог ч. 2, ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, після фактичного відбуття засудженим, зокрема, не менше половини строку покарання, призначеного судом за нетяжкий злочин.

Таким чином, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання - виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання.

Водночас, за змістом даної норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Про необхідність перевірки під час розгляду питання щодо можливості умовно-дострокового звільнення засудженого обставин його поведінки, ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання свідчить і пункт 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, відповідно до якого на засудженого, стосовно якого прийнято позитивне рішення про подання матеріалів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст. 81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст. 82 КК України), підрозділ готує до суду подання, яке містить анкетні дані, у тому числі про наявність чи відсутність непогашених та незнятих судимостей, про відбуту частину строку покарання, поведінку засудженого, ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання.

До подання долучається висновок щодо ступеня виправлення засудженого, характеристика на засудженого, яка містить оцінку ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, визначену з використанням підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту, дані про достроково не зняті або не погашені в установленому законом порядку стягнення, зазначені в частині першій статті 132 КВК України, та особова справа.

Отже, висновки про становлення особи на шлях виправлення слід робити не лише за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, а за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку. (Відповідні висновки наведені в узагальненні судової практики розгляду судами деяких питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, наведеному в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2017)

На переконання суду аналогічний підхід має застосовуватися тим більше при вирішенні питання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого.

При цьому, згідно із роз`ясненнями, які містяться у п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року, відповідні висновки можуть бути зроблені після ретельного з`ясовування ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його намірів щодо залучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

При визначенні сумлінності в поведінці засудженого та його ставленні до праці мають значення не окремі вчинки, а стабільна, постійна лінія поведінки та спосіб життя засудженого. Відомості про це повинні отримуватися з матеріалів, що характеризують поведінку засудженого, не лише за період, що безпосередньо передує поданню його до умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування ним покарання або, принаймні, за значний період цього терміну.

Отже, при вирішенні питання про можливість умовно-дострокового звільнення, дослідженню підлягає процес (обставини) відбування засудженим всього періоду відбування ним покарання, а не окремо взятого відрізку часу. Висновок про наявність підстав для умовно-дострокового звільнення може бути зроблений за умови системних та усталених позитивних змін, що відображаються, зокрема в поведінці засудженого та його ставленні до праці, та які свідчать про доведення засудженим його виправлення.

Вироком Київського районного суду міста Харкова від 21 вересня 2022 року ОСОБА_4 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 110 КК України - розповсюдження матеріалів із публічними закликами до вчинення умисних дій з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна.

Під час судового розгляду ОСОБА_4 , який мав статус обвинуваченого, свою вину у вчиненні зазначеного вище злочину не визнав.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 травня 2023 року апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_4 залишена без задоволення, а вирок Київського районного суду міста Харкова від 21 вересня 2022 року щодо нього без змін.

Зазначений вирок суду набрав законної сили 04 травня 2023 року, що підтверджується відповідним розпорядженням.

Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2024 року засудженому ОСОБА_4 відмовлено у поновлені строку на касаційне оскарження ухвали Харківського апеляційного суду від 04 травня 2023 року щодо нього, а касаційну скаргу разом з усіма доданими до не ї матеріалами повернуто.

Початок строку відбування покарання, що було призначено ОСОБА_4 - 22 березня 2022 року, кінець строку відбування покарання - 22 березня 2027 року.

На день розгляду заяви, ОСОБА_4 відбув 3 роки 11 місяців і 19 днів. Строк покарання, що залишився до відбуття 1 рік і 09 днів.

Отже, засуджений ОСОБА_4 дійсно відбув не менше половини строку покарання, призначеного судом за нетяжкий злочин.

Однак, як вбачається з документів, що надійшли на адресу суду із Державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)», зокрема характеристики від 09 березня 2026 року, та матеріалів особової справи, з урахуванням ставлення засудженого ОСОБА_4 до вчиненого ним злочину, його поведінки протягом строку вже відбутого покарання, а також його ставлення до праці, процес виправлення ОСОБА_4 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі.

Так, з 18 травня 2022 року по 08 червня 2023 року ОСОБА_4 утримувався у Державній установі «Харківській слідчий ізолятор». У цей період порушень покладених обов`язків та встановлених заборон він не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, але й не заохочувався.

З 08 червня 2023 року по теперішній час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання у Державній установі «Первомайська виправна колонія (№ 117)».

За час відбування покарання в установі характеризується негативно. Допускав невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон, за що три рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, зокрема 07 і 08 липня 2023 року та 21 січня 2025 року. На даний час стягнення зняті у встановленому законом порядку.

Адміністрацією установи засуджений ОСОБА_4 не заохочувався.

При цьому як вбачається з витягів із протоколів засідання дисциплінарної комісії Державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» з проведення оцінювання поведінки осіб, які відбувають покарання у цій кримінально виконавчій установі: № 92 від 27 вересня 2023 року; № 126 від 20 грудня 2023 року; № 40 від 27 березня 2024 року; № 69 від 26 червня 2024 року; № 86 від 25 вересня 2024 року; № 107 від 25 грудня 2024 року; № 23 від 26 березня 2025 року; № 44 від 25 червня 2025 року; № 66 від 24 вересня 2025 року; № 75 від 24 грудня 2025 року, застосування заходів заохочення до засудженого ОСОБА_4 є недоцільним.

Окрім того, протягом відбування покарання ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину за який його засуджено визнає частково.

Відповідно до ст. 118 Кримінально виконавчого кодексу України засуджений ОСОБА_4 працевлаштований в майстерні установи, також залучається без оплати праці до робіт з благоустрою установи, поліпшення житлово-побутових умов засуджених, та допоміжних робіт із забезпечення колонії продовольством. До праці ставиться загалом посередньо.

Згідно із ст. 123 Кримінально виконавчого кодексу України засуджений ОСОБА_4 бере участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Правопросвітництво», «Національно-патріотичне виховання», «Фізкультура і спорт», проте до реалізації програм зацікавленості не проявляє. Пройшов курси корекційних програм: «Соціально психологічна адаптація до умов позбавлення волі для осіб, вперше засуджених», «Керування емоціями», але під час навчання не демонстрував завзятість чи бажання змінювати свою поведінку. Бере участь у культурно-масових і спортивних заходах, що проводяться у відділенні та установі, але робить це неохоче. У роботі самодіяльних організацій участі не приймає. Засуджений не зовсім усвідомлює, що потребує змін та нічого при цьому не робить.

Суд зазначає, що сумлінна поведінка полягає у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Згідно із матеріалами наданими суду, до засудженого ОСОБА_4 у період з 07 липня 2023 року по 21 січня 2025 року було застосовано три стягнення (попередження, поміщення в дисциплінарний ізолятор, догана).

Також, суд відзначає, що за змістом ст. 100, 154 КВК України, ст. 81, 82 КК України процес виправлення засудженого для висновків про можливість його умовно-дострокового звільнення повинен мати послідовний характер: ст. 100 КВК України - особа стає на шлях виправлення, ст. 82 КК України - особа стала на шлях виправлення, ст. 81 КК України - особа довела своє виправлення.

Водночас, відповідно до витягу з протоколу № 26 від 05 липня 2023 року засідання комісії Державної установи «Первомайська випрана колонія (№117)» засудженому ОСОБА_4 відмовлено у застосуванні зміни умов тримання шляхом переведення до дільниці соціальної реабілітації та переведення до колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, як особі, що не стає на шлях виправлення.

Відповідно до рапортів начальників відділень СПС від 17 січня, 31 липня, 20 листопада 2024 року, 28 травня 2025 року на ім`я начальника Державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» зміна умов відбування покарання засудженому ОСОБА_4 , шляхом переведення останнього до дільниці соціальної реабілітації, згідно ст. 100, 101 КВК України, є недоцільною, оскільки він не стає на шлях виправлення та потребує додаткового контролю за його поведінкою.

Згідно із витягом з протоколу № 45 від 29 листопада 2023 року засідання комісії Державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» засудженому ОСОБА_4 у застосуванні ст. 82 КК України внесенні матеріалів до суду щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі, як особі, що не стала на шлях виправлення, - відмовлено.

Із рапортів начальника відділення СПС на ім`я начальника Державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» від 05 червня 2024 року, 11 червня і 17 грудня 2025 року, вбачається, що замінювати не відбуту частину покарання більш м`яким у виді обмеження волі, згідно із ст. 82 КК України, щодо засудженого ОСОБА_4 , як до особи, яка не стала на шлях виправлення та потребує додаткового контролю за її поведінкою, не доцільно.

Відповідно до витягу з протоколу № 58 від 25 вересня 2024 року засідання комісії Державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» засудженому ОСОБА_4 відмовлено у направленні до суду матеріалів про умовно-дострокове звільнення згідно ст. 81 КК України, як особі, яка не довела свого виправлення.

Із характеристики на засудженого ОСОБА_4 від 25 вересня 2024 року та висновку щодо ступеня виправлення засудженого з урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення останнього, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений ОСОБА_4 не довів свого виправлення.

Згідно із рапортами начальника відділення СПС на ім`я начальника Державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» від 02 квітня, 15 жовтня 2025 року застосування умовно-дострокового звільнення згідно ст. 81 КК України щодо засудженого ОСОБА_4 є недоцільним, оскільки він не довів свого виправлення та потребує додаткового контролю за його поведінкою.

Станом на 13 березня 2026 року засуджений відбув більше половини строку покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом за нетяжкий злочин, що надає йому формальне юридичне право на застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, відповідно до ст. 81 КК України.

Однак, виходячи з приписів ст. 81 КК України, головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а саме виправлення засудженого, що доводиться сумлінною поведінкою та ставленням до праці за весь період відбування покарання у виправній установі.

За змістом цієї норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після переконання в тому, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Статтею 6 Кримінально виконавчого кодексу України передбачено, що виправлення засудженого-процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Так, виконання призначеного покарання має своєю метою не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Дострокове звільнення завжди пов`язане з достроковим виправленням засудженого. Засуджений має усвідомлювати, що перед ним відкрита перспектива дострокового звільнення від відбування покарання і це залежить від нього самого та його бездоганної поведінки.

Суд акцентує увагу, що передумовою дострокового звільнення є саме «бездоганна» поведінка засудженого протягом всього строку відбування покарання і державні органи, які пов`язані із процесом виправлення та перевиховання засудженого та суд не мають підходити до цього питання формально.

Проте такої «бездоганної» поведінки засудженого під час відбування покарання судом не встановлено.

Таким чином, сукупність досліджених документів містить дані, які вказують на те, що процес виправлення ОСОБА_4 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, а сам факт відбуття визначеної законом частини покарання, не свідчить про його виправлення та сумлінне ставлення до праці.

Отже, суд вважає, що в задоволенні заяви засудженого про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі слід відмовити, оскільки, виходячи з принципів інституту кримінального покарання, враховуючи особу засудженого, тяжкість та обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також те, що невідбутий засудженим строк покарання становить 1 рік і 09 днів, таке звільнення буде суперечити принципу невідворотності покарання особи за вчинене кримінальне правопорушення.

Також, суд доходить висновку що засуджений ОСОБА_4 лише став на шлях виправлення, але не довів цього.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до засудженого застосоване бути не може, так як процес його виправлення не досягнув тієї стадії, що відбування покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним.

Щодо доводів засудженого ОСОБА_4 про те, що він має матір, яка є особою з інвалідністю першої групи, потребує його допомоги та він має намір оформити над нею опікунство, то звісно, що ця обставина враховується судом при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення, однак відповідно до положень ст. 81 КК України вона не є вирішальною та навіть з урахуванням строку фактично відбутого засудженим покарання, не може бути підставою для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково.

На підставі ст. 81 КК України, керуючись ст. 369, 372, 392, 537, 539 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція до Харківського апеляційного суду через Златопільський міськрайонний суд Харківської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя:ОСОБА_1