Номер провадження: 11-кп/813/2831/25
Справа № 522/8819/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000698 від25.05.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харків, громадянки України, з середньою освітою, не одруженої, маючої на утриманні неповнолітню дитину, не працюючої, раніше не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 296, ч.1 ст.338 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 296, ч. 1 ст.338 КК України.

Ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, строком до 30.01.2026 року включно.

Мотивуючи прийняте рішення, місцевий суд послався на врахування даних про особу обвинуваченої,тяжкість інкримінованих їй кримінальних правопорушень та існування ризиків, визначених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати відносно обвинуваченої запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, захисник посилається на відсутність доказів наявності ризиків, які слугують підставою для продовження строку тримання під вартою, тяжкість кримінальних правопорушень, відсутність обґрунтування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, а також характеризуючи особу обвинуваченої дані, зокрема, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, постійного місця мешкання, незадовільний стан здоров`я та відсутність попередніх судимостей.

В апеляційній скарзі захисник не клопотала про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні/продовженні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.183 КПК, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.296, ч.1 ст.338 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії кримінального проступку та нетяжкого злочину, відповідно.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання її винуватою, а також тим, що остання переховувалась від суду та була оголошена у розшук, що свідчить про продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачена, перебуваючи на свободі, може здійснити повторні спроби переховування від суду.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Тобто слід констатувати, що в даному випадку, на даному етапі кримінального провадження, суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Під час розгляду обвинувального акту в суді першої інстанції ОСОБА_6 переховувалась від суду та була оголошена у розшук.

З урахуванням наведеного, посилання захисника на відсутність ризику переховування, колегія суддів визнає неспроможними, оскількиобвинувачена у даному кримінальному провадженні ухилялась від суду. Саме тому, не можна виключати, що обвинувачена, розуміючи тяжкість можливого покарання, може вдатися до повторних спроб переховування від суду, тому передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК ризик не можна визнавати недоведеним.

Крім того, на думку колегії суддів, не можна визнавати недоведеним існування ризику, визначеного п. 5 ч.1 ст.177 КПК, оскільки відповідно до матеріалів провадження, обвинувачена здійснюючи інкриміновані їй дії, вочевидь розуміла їх протиправність, що дає підстави припускати, що перебуваючи на свободі обвинувачена може продовжувати вчиняти нові злочини.

Колегія суддів приймає до уваги посилання захисника про те, що обвинуваченамає на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судима, має певні захворювання, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що беззаперечно можуть гарантувати запобігання існуючим ризикам.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченій, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останній кримінальних правопорушень, обставин їх вчинення, що не може вказувати на високі морально-етичні якості обвинуваченої, перебування її у розшуку, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченій на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Враховуючи вище зазначене, доводи захисника про можливість застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді домашнього арешту, колегія суддів визнає безпідставними.

Крім того, колегія суддів вважає, що місцевий суд із достатньою повнотою мотивував своє рішення та на законних підставах визначив ОСОБА_6 , яка обвинувачується також у вчиненні нетяжкого злочину, розмір застави у межах, передбачених п.1 ч.5 ст. 182 КПК, який не можливо вважати непомірним для обвинуваченої.

Колегія суддів враховує обставини даної справи, особу обвинуваченої та зазначає, що зміна запобіжного заходу останній на більш м`який, з великою вірогідністю може виявитися недостатнім стримуючим фактором для забезпечення виконання останньою покладених на неї обов`язків.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які унеможливлюють перебування обвинуваченої під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченої під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченої під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченої під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали або зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2025 року, якою обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000698 від25.05.2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4