Номер провадження 1-кп/754/1071/25
Вирок

Іменем України

25 вересня 2025 року

м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0001824 від 11.06.2025 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мадрида, Іспанії, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого: ОСОБА_6 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)

ОСОБА_3 , 09.06.2025 приблизно о 20 годині 30 хвилин, перебуваючи поблизу магазину «АТБ», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Ореста Левицького, 8-А, побачив раніше незнайомого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якого побачив мобільний телефон марки «Realme C55» 8/256 GB, кольору Rainy Night, який належить останньому, після чого у ОСОБА_3 виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, який введено з 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та неодноразово продовжувався Указами Президента України, останній раз Указом Президента України від 15.04.2025 № 235/2025 строком на 90 діб відповідно.

Реалізуючи свій протиправний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_3 , під приводом здійснення телефонного дзвінка, попросив потерпілого ОСОБА_6 надати йому мобільний телефон марки «Realme C55» 8/256 GB, кольору Rainy Night, вартістю 4630 гривень 00 копійок. Потерпілий ОСОБА_6 , не передбачаючи дійсних намірів ОСОБА_3 , надав останньому належний йому вказаний мобільний телефон.

Після того, як потерпілий ОСОБА_6 надав ОСОБА_3 мобільний телефон марки «Realme C55» 8/256 GB, кольору Rainy Night, вартістю 4630 гривень 00 копійок, неодноразово вимагав повернути йому мобільний телефон, проте ОСОБА_3 , ігноруючи вимогу ОСОБА_6 , з метою заволодіння викраденим майном та втечі з місця вчинення кримінального правопорушення, завдав правою рукою стиснутою у кулак один удар в область обличчя, тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та зник з місця вчинення кримінального правопорушення, а майном, яким він відкрито заволодів, розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 4630 гривень 00 копійок.

ІІ. СТАТТІ (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Згідно з ч.4 ст. 186 КК України кримінальна відповідальність настає за грабіж, вчинений у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану.

Суб`єктом зазначеного кримінального правопорушення може бути осудна особа, яка досягла 14-річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом, так як грабіж вчиняється умисно і лише з прямим умислом, оскільки винний діє з корисливою метою заволодіти чужим майном.

Психічне ставлення особи: винний усвідомлює, що його дії бачать інші особи, і що ці дії оцінюються ними як викрадення, але при цьому не відмовляється від завершення злочину.

Об`єктом злочину, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України, є суспільні відносини, що забезпечують право власності на майно.

Об`єктивна сторона злочину полягає у відкритому викраденні чужого майна, тобто у присутності інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винного, і винний усвідомлює це.

Форми грабежу:

-ненасильницький грабіж: відкрите викрадення майна без застосування насильства або погрози його застосування.

-насильницький грабіж: грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою такого насильства.

Злочин вважається закінченим з моменту заволодіння майном, коли винна особа отримала реальну початкову можливість розпорядитися ним (винести, сховати, передати тощо).

ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, щиро розкаявся і підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи. Зазначив, що познайомився з ОСОБА_8 (потерпілим ОСОБА_6 ) 09.06.2025, далі вони разом вирішили випити алкогольних напоїв, в подальшому між ними виникла словесна перепалка, в ході якої, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений вдарив потерпілого, забрав телефон та пішов до свого знайомого. Коли протверезів, зрозумів, що зробив поганий вчинок. Через деякий час його затримали працівники поліції. Вказав на те, що потерпілому відшкодував моральну та матеріальну шкоду, потерпілий не має до нього жодних претензій. Просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Показання обвинуваченого є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що жодних претензій до обвинуваченого ОСОБА_3 не має, останній відшкодував йому матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі. Просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду. Обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та його дії вірно кваліфіковано за ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану.

ІV. ПОКАРАННЯ

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, санкцією ч.4 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч.2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає: щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні обставин, регламентованих п.1 ч.1 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення; активне сприяння розслідуванню злочину; та добровільне відшкодування завданого збитку.

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 : він раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, неодружений, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває.

Обираючи покарання ОСОБА_3 за ч.4 ст. 186 КК України суд приходить до такого висновку.

Згідно зі ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.8 своєї постанови №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого, виду основного покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого особливо тяжкого, тяжкого злочинів або злочину середньої тяжкості, з урахуванням особи винного.

Враховуючи наявність у обвинуваченого ОСОБА_3 кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_3 щиро розкаявся, усвідомив протизаконність своїх дій, сприяв швидкому та повному проведенню досудового розслідування, суд приходить до висновку про можливість призначення ОСОБА_3 покарання із застосуванням ч.1, 2 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.4 ст. 186 КК України.

Крім того, суд враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має визначене місце реєстрації та проживання, хоча й не офіційно, але працює, неодружений, інвалідом не є, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває. Також суд враховує добровільне відшкодування обвинуваченим завданого збитку, відсутність обставин, які обтяжують покарання, молодий вік обвинуваченого, обставини скоєного кримінального правопорушення, а також думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі, оскільки ОСОБА_3 щиро вибачився за вчинене, відшкодував моральну та матеріальну шкоду.

Крім того судом враховується угода про примирення та відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням від 30.06.2025 року, яка складена між обвинуваченим ОСОБА_3 та потерпілим ОСОБА_6 , та яка надана в судовому засіданні. З наданої угоди вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі відшкодував потерпілому ОСОБА_6 моральну та матеріальну шкоду, у зв`язку з чим потерпілий просить призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання, а тому на підставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1-2 ч. 1, п.2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Верховний Суд у своїй постанові від 16 серпня 2018 року (справа № 183/163/14, провадження № 51-3549 км18) зазначив, що системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, оскільки він вже довів, що не тільки повністю усвідомив негідність свого вчинку, а й ужив можливих заходів для виправлення ситуації. Такі дії обвинуваченого, який є молодим, активним членом громадянського суспільства, потребують заохочення з боку суспільства. Призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

V. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ

Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

У даному кримінальному провадженні документально підтверджені витрати на залучення експертів становлять 1782 гривень 80 копійок, які включають в себе вартість складання експертом такого висновку: висновок експерта №СЕ-19/111-25/35585-ТВ від 11.06.2025 року.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави витрати, на залучення експерта у сумі 1782 гривні 80 копійок.

Щодо запобіжного заходу суд зазначає таке.

Відповідно до ст.1 Закону України від 30 червня 1993 року №3352-XII «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Згідно з ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2025 року відносно ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Зазначено, що строк тримання під вартою ОСОБА_3 необхідно обраховувати з моменту його фактичного взяття від варту в залі суду о 12 годині 50 хвилин 13.06.2025 року.

В подальшому ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2025 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосований щодо ОСОБА_3 було змінено на запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення, а саме з 13.06.2025 року по 18.07.2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Арешт накладний ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року підлягає скасуванню.

Запобіжний захід застосований стосовно ОСОБА_3 на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2025 року у вигляді домашнього арешту в певний час доби та який в подальшому продовжувався ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 07.08.2025 року, підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст. 186 КК України і призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 /два/ роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Зарахувати ОСОБА_3 в строк покарання строк перебування під вартою з 13.06.2025 року по 18.07.2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований стосовно ОСОБА_3 на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2025 року у вигляді домашнього арешту в певний час доби та який в подальшому продовжувався ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 07.08.2025 року, - скасувати.

На підставі ч.2 ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат за проведення експертизи, залученим стороною обвинувачення експертом спеціалізованої державної установи, 1782 гривні 80 копійок.

Арешт, накладний ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року, - скасувати.

Речові докази:

-змив речовини бурого кольору на стерильний зонд-аплікатор з поверхні асфальтного покриття, який поміщено до паперового конверту з пояснювальними написами та опечатано печаткою Деснянського УП ГУНП у м. Києві «Для пакетів» (№1), змив речовини бурого кольору на стерильний зонд-аплікатор з поверхні асфальтного покриття, який поміщено до паперового конверту з пояснювальними написами та опечатано печаткою Деснянського УП ГУНП у м. Києві «Для пакетів» (№2), які перебувають у камері схову речових доказів Деснянського УП ГУНП у м. Києві, квитанція №001446 - знищити;

-цифровий DVD-R диск з відеозаписом з камер відеоспостереження, розташованих у приміщенні магазину «АТБ» за адресою: м. Київ, вул. Ореста Левицького, 8А, в період часу з 20 години 00 хвилин по 21 годину 00 хвилин 09.06.2025 року, який знаходиться у паперовому конверті, зберігати при матеріалах кримінального провадження;

-мобільний телефон чорного кольору марки «Realme C55» 8/256 GB, model RMX3710, IMEI1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , сім-картка мобільного оператора «Водафон» з написом 1160; 7957; 8654; 4; 40 LTE, які перебувають у камері схову речових доказів Деснянського УП ГУНП у м. Києві, квитанція №001444 - повернути за належністю потерпілому ОСОБА_6 ;

-сім-картку мобільного оператора «Лайфселл» НОМЕР_3 - повернути за належністю обвинуваченому ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя: ОСОБА_1