ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 604/4/20

провадження № 51-2836 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі

відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року стосовно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки та мешканки

АДРЕСА_1 ,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 343 (в редакції Закону від 02 червня 2016 року), ч. 2 ст. 350 Кримінального кодексу України (далі - КК) (в редакції Закону від 13 липня 2017 року).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Збаразький районний суд Тернопільської області вироком від 29 січня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року засудив ОСОБА_7 за:

- ч. 1 ст. 343 КК (в редакції Закону від 02 червня 2016 року) до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (далі - НМДГ), що становить 1 700 грн;

- ч. 2 ст. 350 КК (в редакції Закону від 13 липня 2017 року) до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки;

- на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки;

- на підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 49 КК.

За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

20 жовтня 2017 року приблизно о 15 годині ОСОБА_7 , перебуваючи на території прилеглій до території її господарства у с. Городниця Підволочиського району Тернопільської області, до якої був вільний доступ, під час виконання начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області ОСОБА_8 та державним виконавцем цього відділу ОСОБА_9 виконавчих дій та обов`язків у межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1, під час проведення опису майна боржника, розуміючи, що перед нею знаходяться державні виконавці, які діють в межах наданих їм повноважень, чинила перешкоди у проведенні виконавчих дій, обмежувала їх доступ та пересування, виштовхувала з території.

Під час вчинення перешкод, з метою припинення виконавчих дій, ОСОБА_7 умисно нанесла начальнику відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_8 два удари в голову - один з яких рукою, інший - мобільним телефоном, спричинивши йому легких тілесних ушкоджень, унаслідок чого державний виконавець був вимушений припинити проведення виконавчих дій та залишити територію.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 - закрити за відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що:

- досудове розслідування здійснювалось неуповноваженими особами, що тягне за собою визнання доказів у справі недопустимими, оскільки у матеріалах справи відсутня постанова про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні;

- ОСОБА_7 не було вручено письмового повідомлення про підозру, стороні захисту не повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування у визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) порядку уповноваженими особами;

- захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування було повідомлено телефоном 28 листопада 2019 року, тобто на наступний день після спливу строку для ознайомлення, який був визначений самим слідчим;

- суд не повністю врахував зміст показань свідка ОСОБА_9 , а показання інших свідків та письмові докази не доводять винуватості ОСОБА_7 ;

- встановлені обставини свідчать про протиправність дій самого потерпілого ОСОБА_8 ;

- слідчі експерименти за участю потерпілого та свідка ОСОБА_9 проводилися у приміщенні Підволочиського ВП, а не на місці події;

- у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, яким чином медичні документи потерпілого, на підставі яких було проведено експертизу у справі, опинились в розпорядженні органу досудового розслідування.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Оспорювання захисником оцінки показань свідків не є предметом касаційного перегляду в розумінні зазначеної норми кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За приписами ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - під кутом зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У поданій касаційній скарзі сторона захисту покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та судового провадження, що, на їхню думку, є достатніми підставами для скасування судових рішень та закриття кримінального провадження.

Суд уважає доводи сторони захисту такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону з огляду на таке.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 350 КК, та правильність кваліфікації її дій за даними нормами кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з вироку, суд урахував:

- показання свідка ОСОБА_9 про те, що 20 жовтня 2017 року він, будучи державним виконавцем, спільно з начальником відділу ОСОБА_8 прибули до с. Городниця Підволочиського району Тернопільської області для виконання зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з Фермерського господарства «Барселона» (далі - ФГ) на користь юридичних осіб та держави заборгованості в сумі 9 475 392,29 грн та опису майна боржника, зокрема сільськогосподарської техніки ФГ. Ця техніка перебувала на польовій дорозі, з одного боку якої - домогосподарство, а з іншого - поле. Щоб ідентифікувати, кому належить техніка - приватній особі чи ФГ, вони йшли до неї, однак ОСОБА_7 не допускала їх, незважаючи на те, що вони пояснили їй мету візиту та пред`явили службові посвідчення. ОСОБА_8 попередив про відповідальність за перешкоджання роботі державного виконавця, однак вона продовжувала обмежувати його доступ та пересування, виштовхувала з указаної території, потім нанесла ОСОБА_8 два удари (один рукою, інший - мобільним телефоном, який тримала у руці) в ліву частину голови. Тому вони вимушені були припинити проведення виконавчих дій та залишити територію, а про перешкоджання виконанню працівником державної виконавчої служби службових обов`язків повідомили поліцію. Ці події він записав на відео. У ОСОБА_8 погіршилося самопочуття, в зв`язку з чим він звернувся за медичною допомогою до лікувального закладу;

- показання свідка ОСОБА_10 про те, що вона працювала керівником земельного відділу, до якого належить с. Городниця Скалацької ТГ. У 2019 році за її участю проводився огляд місця події, була оглянута неогороджена територія пасовища (вигін) на АДРЕСА_2, що біля господарства ОСОБА_7 , де перебувала сільськогосподарська техніка;

- показання свідка ОСОБА_11 про те, що йому відомо про подію, що сталась 20 жовтня 2017 року, зі слів сестри ОСОБА_7 . Також йому відомо про наявність виконавчого провадження відносно ФГ, яке не має майна. Він мав у ФГ приблизно десять одиниць сільськогосподарської техніки, що ніколи не зберігалася на АДРЕСА_2 , де проживають ОСОБА_7 та її батько, та де вони зберігають свою техніку, оскільки мають свої фермерські господарства;

а також письмові докази:

- матеріали зведеного виконавчого провадження НОМЕР_2 відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебували виконавчі провадження щодо примусового виконання судових рішень про стягнення з ФГ на користь держави та юридичних осіб заборгованості в розмірі 9 475 392,29 грн, у межах якого ОСОБА_8 здійснював виконавчі дії;

- протоколи слідчих експериментів від 21 березня 2018 року (з відеозаписами до них) за участю потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_9 щодо обставин події 20 жовтня 2017 року;

- протокол огляду від 23 березня 2018 року відеозапису з мобільного телефону свідка ОСОБА_9 , на якому зафіксовані події 20 жовтня 2017 року;

- протокол огляду місця події від 07 листопада 2019 року (з фототаблицею до нього), згідно з яким зафіксовано місцезнаходження сільськогосподарської техніки;

- висновок № 1925 від 09 січня 2018 року судово-медичного експерта, за яким у ОСОБА_8 були виявлені легкі тілесні ушкодження.

Отже, на підставі вказаних доказів суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 350 КК, та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 поза розумним сумнівом винна у впливі на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків та умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з виконанням нею службової діяльності.

Заразом суд першої інстанції дав критичну оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_7 щодо невизнання нею своєї провини у вчиненому, визнавши їх такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, та зазначивши, що вони повністю спростовуються встановленими під час судового розгляду фактичними обставинами та зібраними у справі доказами.

Суд першої інстанції за результатом розгляду кримінального провадження не встановив порушень процесуального порядку збирання доказів, надав ґрунтовні відповіді на доводи сторони захисту та достатньо переконливо вмотивував свої висновки.

Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, конкретні обставини вчиненого, дані про особу винної, зокрема те, що вона раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, а також характеризуючі обвинувачену матеріали.

Водночас суд першої інстанції з огляду на те, що ОСОБА_7 вчинила інкриміновані кримінальні правопорушення у 2017 році, строки притягнення до кримінальної відповідальності за які минули, нового кримінального правопорушення не вчиняла, від органів досудового розслідування та суду не ухилялась, вину не визнала, дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченої від покарання на підставі статей 49, 74 КК.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , які є аналогічними до доводів його касаційної скарги, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу захисника на вирок суду першої інстанції, з дотриманням вимог 404, 405, 407, 412-414 КПК проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 , належним чином умотивувавши свої висновки.

Колегія суддів апеляційного суду проаналізувала ретельно досліджені судом першої інстанції докази та підтвердила те, що їхня сукупність поза розумним сумнівом доводить винуватість ОСОБА_7 в інкримінованих діяннях. До того ж зауважила, що суд першої інстанції дослідив кожний доказ, надавши їм відповідну правову оцінку щодо їхньої належності та допустимості відповідно до вимог КПК.

Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції також перевірив викладені в апеляційній скарзі захисника доводи, які за своєю суттю були предметом розгляду в суді першої інстанції, та належним чином умотивувавши свої висновки, визнав їх безпідставними.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, учасникам судового провадження було забезпечено право на відстоювання своєї позиції.

Доводи про проведення досудового розслідування неповноважними, на думку захисника, особами

Захисник у касаційній скарзі послався на те, що досудове розслідування здійснювали неповноважні особи, позаяк у матеріалах відсутня постанова про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000236 від 20 жовтня 2017 року, об`єднаному з кримінальним провадженням № 0000273 від 14 листопада 2019 року.

Суди, визнавши допустимими надані стороною обвинувачення докази, встановили, що повноваження слідчих підтверджені наявними у справі документами:

- постановою заступника начальника - начальника СВ Підволочиського ВП ГУНП України у Тернопільській області ОСОБА_12 про призначення у кримінальному провадженні №0000236 від 20 жовтня 2017 року групи слідчих ( ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ) із визначенням ОСОБА_16 старшим слідчої групи);

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000236 від 20 жовтня 2017 року, до якого внесені прізвища всіх зазначених у постанові слідчих;

- реєстром матеріалів досудового розслідування, в розділі ІІ якого відображено винесення постанови від 20 жовтня 2017 року.

Колегія суддів погоджується з доводами захисника про те, що в резолютивній частині постанови зазначено інші номер та дату реєстрації провадження, проте вважає це технічною помилкою, бо зміст постанови свідчить про її ухвалення саме в межах кримінального провадження № 0000236 від 20 жовтня 2017 року.

Відтак колегія суддів уважає доводи захисника в цій частині необґрунтованими.

Доводи про невручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру

Захисник у касаційній скарзі також стверджував про невручення ОСОБА_7 письмового повідомлення про підозру.

Відповідно до ч. 1 ст. 278 КПК письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Тобто вказана норма передбачає можливість не лише вручення письмового повідомлення про підозру, але й відсилає до норми, за якою повідомлення про підозру буде вважатися врученим із застосуванням інших способів, визначених для вручення повідомлень у кримінальному провадженні.

За правилами частин 1, 3 ст. 111 КПК повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження, зокрема, про прийняття процесуального рішення чи здійснену процесуальну дію; повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку глави 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлень та наслідків неприбуття особи.

У свою чергу, положення ч. 1 ст. 136 глави 11 КПК регламентують можливість здійснення відеозапису вчинення певної процесуальної дії, як факту ознайомлення особи зі змістом прийнятого процесуального рішення, про яке йдеться у ч. 1 ст. 111 КПК.

Приписи кримінального процесуального закону, які регламентують процедуру повідомлення учасника провадження про здійснену процесуальну дію або про прийняте процесуальне рішення, в тому числі й вручення письмового повідомлення про підозру, спрямоване на те, щоб адресат такого повідомлення був поінформований про факт прийнятого рішення або вчинення процесуальної дії.

Отже основною метою передбаченого законом алгоритму здійснення такого повідомлення є доведення до відома адресата певної інформації, яка має процесуальне значення у провадженні.

Законодавець також передбачив певні запобіжники, які дозволяють з одного боку зафіксувати небажання особи, яка є адресатом повідомлення, його отримати, а з іншого - є способом фіксації факту повідомлення.

Таким способом повідомленням є відеозапис учинення певної процесуальної дії.

У тому випадку, коли особа відмовляється від вручення їй письмового повідомлення про підозру, сторона обвинувачення може здійснити відеозапис такого вручення, і такий відеозапис проведеної процесуальної дії є достатнім засобом фіксації належного повідомлення адресата (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 серпня 2025 року, справа № 711/171/24, провадження 51-1367км25).

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_7 відмовилася отримати письмове повідомлення про підозру, тому слідчий зачитав його вголос, у присутності понятих і захисника ОСОБА_6 , що зафіксовано відеозаписом, долученим до справи та дослідженим судом.

З огляду на викладене колегія суддів уважає, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 було вручено належним чином, без порушення положень КПК.

Доводи про неповідомлення сторони захисту про завершення досудового розслідування та надання доступу до його матеріалів

У касаційній скарзі захисник указав на порушення приписів ст. 290 КПК, які виразились у неповідомленні сторони захисту про завершення досудового розслідування та надання доступу до його матеріалів.

Відповідно до вимог ст. 290 КПК, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Обов`язком сторони обвинувачення при виконанні вимог статті 290 КПК є повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Таке повідомлення здійснюється в порядку статей 111, 135 КПК.

У сторони захисту з`являється право знати про завершення досудового розслідування та ознайомитися з усіма його матеріалами.

Проте за приписами ч. 1 ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом.

Суди проаналізували надані стороною обвинувачення документи та встановили таке:

- начальник Підволочиського відділу Кременецької місцевої прокуратури ОСОБА_20 22 листопада 2019 року дав доручення старшому слідчому СВ Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_16 повідомити підозрюваній ОСОБА_7 та її захиснику - адвокату ОСОБА_6 про завершення досудового розслідування з наданням доступу до його матеріалів;

- на виконання доручення старший слідчий ОСОБА_16 22 листопада 2019 року повідомив підозрюваній та її захиснику про завершення досудового розслідування та можливість ознайомитися з його матеріалами, з пропозицією прибути до 28 листопада 2019 року;

- 22 листопада 2019 року працівники поліції ОСОБА_21 та ОСОБА_22 намагалися вручити підозрюваній ОСОБА_23 зазначене повідомлення, однак вона відмовилася від його отримання. Ця подія була зафіксована на відеозапис та у рапортах указаних працівників поліції;

- слідчий суддя Збаразького районного суду Тернопільської області ухвалою від 11 грудня 2019 року встановив підозрюваній та її захиснику строк для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження до 24 грудня 2019 року, після спливу якого сторона кримінального провадження вважається такою, що реалізувала своє право на доступ до матеріалів.

На підставі досліджених документів суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення вживала заходів для виконання вимог ст. 290 КПК, а стороні захисту була забезпечена можливість реалізувати своє право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Відтак доводи захисника щодо цього в касаційній скарзі є неспроможними.

Доводи про відсутність відомостей про отримання органом досудового розслідування медичної документації потерпілого

У касаційній скарзі захисник зазначив про те, що висновок експерта № 1925 від 09 січня 2018 року є недопустимим доказом, оскільки він наданий на підставі медичних документів, отриманих не в порядку КПК; не встановлено, яким чином вони опинилися в розпорядженні органу досудового розслідування.

Суди встановили, що :

- потерпілий ОСОБА_8 самостійно звернувся до правоохоронних органів з приводу заподіяння йому тілесних ушкоджень та до медичного закладу;

- про відмову надати свою медичну документацію для проведення судово-медичної експертизи потерпілий не заявляв;

- на запит експертів слідчі ОСОБА_17 та ОСОБА_12 08 грудня 2017 року, 14 грудня 2017 року надіслали медичні документи та медичну карту на ім`я ОСОБА_8 ;

- сторона захисту не клопотала про надання доступу до медичної документації потерпілого.

За висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження 51-218кмо19) відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

З урахуванням викладеного суди не встановили підстав для визнання висновку судово-медичного експерта недопустимим доказом.

Колегія суддів уважає цей висновок судів достатньо переконливим.

Доводи про проведення слідчих експериментів не на місці події

Захисник у касаційній скарзі, оспорюючи допустимість слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_9 , указав на те, що ці слідчі дії проводились у відділенні поліції, а не на місці події.

Відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

У цьому кримінальному провадженні метою слідчих експериментів було уточнення відомостей про обставини події, які сталися 20 жовтня 2017 року, та які були зафіксовані на відеозаписі свідком ОСОБА_9 .

Захисник не обґрунтував, як наведена ним обставина впливає на об`єктивність результатів, отриманих під час слідчих експериментів, та свідчить про недотримання порядку проведення слідчих дій.

Суди, перевіряючи ці доводи сторони захисту, проаналізували протоколи слідчих експериментів та не знайшли підстав для визнання їх недопустимими. При цьому вони належним чином умотивували свої рішення в цій частині.

Доводи про протиправність дій потерпілого ОСОБА_8 .

Захисник послався на протиправність дій потерпілого ОСОБА_8 , що, на його думку, впливає на правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 .

За приписами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Суди визнали правильною кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 343 КК (в редакції Закону від 02 червня 2016 року) (вплив у будь-якій формі на працівника органу державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків) та за ч. 2 ст. 350 КК (в редакції Закону від 13 липня 2017 року) (умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з його службовою діяльністю), встановивши, що потерпілий ОСОБА_8 :

- був працівником органу державної виконавчої служби;

- 20 жовтня 2017 року прибув для виконання ним службових обов`язків у зведеному виконавчому провадженні, яке перебувало на виконанні у його відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби;

- діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин суди визнали доводи захисника і в цій частині необґрунтованими.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів уважає, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_7 зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового та апеляційного розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Під час судового провадження в судах першої та апеляційної інстанцій учасникам кримінального провадження було забезпечено право на відстоювання своєї позиції. Суди перевірили аргументи сторони захисту і навели достатні мотиви для їхнього відхилення, врахувавши релевантну практику Верховного Суду в порушених захисником питаннях.

Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків щодо наявності в діях ОСОБА_7 складів інкримінованих кримінальних правопорушень та доведеності її винуватості належними і допустимими доказами з урахуванням дотримання правил допустимості доказів із забезпеченням фундаментальних прав і свобод людини, гарантованих Конституцією України та Європейською Конвенцією з прав людини, захисник у касаційній скарзі не навів.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити/постановити законні та обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд

постановив:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3