Справа № 158/1843/25
Провадження № 1-кп/0158/138/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в режимі відеоконференцзв`язку кримінальне провадження №0000192 від 07.03.2025 року про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Верхня Визниця, Мукачівського району Закарпатської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , будучи обізнаним про те, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні з 24.02.2022р. введено воєнний стан строком на 30 діб, термін дії якого неодноразово продовжувався, востаннє Верховною Радою на засіданні 15.01.2025 ухвалено Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.01.2025 №12404, яким затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.01.2025 № 26/2025, яким строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 08.01.2025 строком на 90 діб, тобто до 09 травня 2025 року. Крім цього, останньому, в силу введення воєнного стану, відомо про оголошення мобілізації в державі та запровадження обмеження виїзду за межі України громадян чоловічої статі віком від 18 до 60 років.

ОСОБА_5 розуміючи складнощі у перетині державного кордону, зокрема дію обмежень щодо виїзду військовозобов`язаних громадян, вирішив організувати і здійснити незаконне переправлення військовозобов`язаних осіб через державний кордон.

Всупереч вищевказаним положенням законодавства, ОСОБА_5 діючи умисно, в умовах правового режиму воєнного стану в Україні, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді незаконного переправлення військовозобов`язаної особи через державний кордон України та розуміючи порядок перетину державного кордону України, в порушення вимог Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991, Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009, Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» від 26.03.1994, Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, вирішив організувати незаконне переправлення осіб поза встановленими пунктами пропуску державного кордону України до республіки білорусь за грошову винагороду в розмірі 4000 доларів США.

Так, ОСОБА_5 28 лютого 2025 року, дізнавшись в ході телефонної розмови з ОСОБА_6 про намір останнього незаконно перетнути державний кордон України, запропонував забезпечити безперешкодний перетин державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску до республіки білорусь за грошову винагороду.

Після цього, 12.03.2025, ОСОБА_5 в ході чергового спілкування у месенджері «telegram» з ОСОБА_6 підтвердив останньому свій намір організувати його незаконний перетин державного кордону України до республіки білорусь за грошову винагороду шляхом переведення останнього поза встановленими пунктами пропуску, одночасно надаючи поради та вказівки щодо наявності необхідного спорядження та речей необхідних для незаконного перетину державного кордону України.

Надалі, ОСОБА_5 діючи за попередньо узгодженим планом, 22.03.2025 близько 13 год 00 хв прибув на територію АС-1 по вул. Конякіна, 39, у м. Луцьк де, зустрівшись з ОСОБА_6 , діючи умисно, на виконання заздалегідь складеного злочинного плану направленого на організацію незаконного переправлення особи через державний кордон України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, близько 13 год 30 хв 22.03.2025 сів з ОСОБА_6 в рейсовий автобус до м.Рівне, для подальшого прямування в Київську область, для незаконного перетину державного кордону України з республікою білорусь.

В подальшому, 22.03.2025 о 14 год 04 хв ОСОБА_5 був затриманий на відрізку автодороги Н-22 сполученням Устилуг-Луцьк-Рівне, 127км, (стаціонарний пост Управління патрульної поліції) працівниками правоохоронних органів після отримання від ОСОБА_6 заздалегідь обумовленої частини грошової винагороди за незаконний перетин державного кордону України у сумі 20000 тис грн (двадцять тисяч гривень), а спроба незаконного перетину державного кордону України особою, без законних на те підстав, припинена.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину з приводу пред`явленого йому обвинувачення визнав в повному об`ємі, не заперечив того факту, що 28.02.2025р. в телефонній розмові домовився з ОСОБА_6 , який раніше йому не був відомий, та хотів перетнути державний кордон України до республіки білорусь поза пунктами пропуску за грошову винагороду в сумі 4000 доларів США. 22.03.2025р. він на автостанції №1 м. Луцьк зустрівся з ОСОБА_6 за попередньою домовленістю та рейсовим автобусом поїхали в м. Рівне для подальшого прямування в Київську область з метою незаконного перетину кордону в республіку білорусь. В автобусі ОСОБА_7 передав йому частину обумовленої суми 20000 грн. На автомобільній дорозі Н-22 сполученням Устилуг-Луцьк-Рівне, 127км, (стаціонарний пост Управління патрульної поліції) працівники поліції його затримали. У вчиненому щиро розкаюється, просить суворо не карати та не позбавляти волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_5 вину у вчиненому визнав в повному об`ємі, щиро розкаявся, сприяв у розкритті злочину, а тому просив призначити його підзахисному покарання за ч. 3 ст. 332 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 349 КПК України обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Також враховуючи те, що ОСОБА_5 в повному об`ємі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставинами, викладеними в обвинувальному акті, беручи до уваги те, що інші учасники судового розгляду не оспорюють вказані обставини і судом встановлено, що останні правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позицій, суд визнає недоцільним дослідження інших письмових доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних на особу обвинуваченого.

Показання обвинуваченого ОСОБА_5 щодо фактичних обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення є послідовними та змістовними, відповідають даним, наведеним у обвинувальному акті. На підставі викладеного, суд вважає доведеною вину ОСОБА_5 в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, вчиненого з корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У п.п. 1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.ст. 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті(санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має право призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті.

У пункті 8 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд виходь з системного тлумачення ст. ст. 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом або ж перейти до іншого більш м`якого виду покарання не зазначеного у санкції статті (частини статті) за якою особа притягується до кримінальної відповідальності, мають знаходитися у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Обставини, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, повне визнання вини, є щире каяття, вчинене злочину особою вперше.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки (постанова ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачений ОСОБА_5 висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки, є особою молодого віку, до кримінальної відповідальності притягується вперше, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, зазначив про недопущення подібного в майбутньому, що відображалось протягом судового розгляду даного кримінального провадження, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що стверджується наданими доказами.

Суд також враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується за одним епізодом злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, відсутність потерпілих та завданої шкоди вчиненим кримінальним правопорушенням, а також відсутність відомостей про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Враховуючи наявність кількох пом`якшуючих обставин, відсутність судимості, позитивну характеристику за місцем проживання, ставлення обвинуваченого до вчиненого суд вважає всі обставини в сукупності такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та свідчать про наявність підстав для застосування положень ст. 69 КК України, перейшовши до більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення у виді штрафу.

На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 69 КК України).

Суд погоджується зі стороною захисту та не заперечується прокурором, що обвинувачений ОСОБА_5 сприяв слідству до оголошення йому підозри, не перешкоджав кримінальному провадженню, брав участь у всіх необхідних слідчих діях, а також погодився співпрацювати з органами досудового розслідування щодо розкриття аналогічних злочинів в подальшому (а.с. 78).

Щодо додаткового покарання передбаченого ч.3 ст.332 КК України - позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, суд констатує наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із зайняттям ним певною діяльністю.

Якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися певною діяльністю, з якими було пов`язано вчинення злочину. До інших осіб, не пов`язаного з їх діяльністю чи займаною посадою, додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не застосовується.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 , на час вчинення злочину і по теперішній час ніде не працює, вчинене ним кримінальне правопорушення не було пов`язане з його діяльністю чи займаною посадою, а тому додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю до останнього не слід застосовувати.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Питання про речові докази та арешт майна суд вирішує у відповідності до ст. ст. 100, 174 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2025р. обрано відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 (два) місяці, тобто до 22.05.2025 включно. Вказаний запобіжний захід в подальшому не продовжувався та до обвинуваченого ОСОБА_5 застосований не був.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Визнати винним ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 11000 (одинадцять) тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 187000 (сто вісімдесят сім тисяч) грн 00 коп. без конфіскації майна.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.03.2025р. скасувати.

Речові докази:

- заздалегідь ідентифіковані грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, в кількості 8 купюр номіналом по 500 гривень та 16 купюр номіналом по 1000 гривень кожна із наступними серіями та номерами: купюра номіналом 500 гривень серії: ХЗ, номер: 3045329, 2015 року випуску; купюра номіналом 500 гривень серії: ЕЗ, номер: 0330092, 2021 року випуску; купюра номіналом 500 гривень серії: ВЗ, номер: 1357419, 2018 року випуску; купюра номіналом 500 гривень серії: ЕВ, номер: 1047134, 2021 року випуску; купюра номіналом 500 гривень серії: ЕИ, номер: 3479784, 2021 року випуску; купюра номіналом 500 гривень серії: АА, номер: 6305692, 2018 року випуску; купюра номіналом 500 гривень серії: БГ, номер: 2463698, 2018 року випуску; купюра номіналом 500 гривень серії: ЄП, номер: 8688051, 2024 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: ГС, номер: 5868208, 2023 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: АЄ, номер: 2055509, 2019 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: АН, номер: 5575128, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: АА, номер: 9145798, 2019 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: ЕВ, номер: 4296878, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: БП, номер: 3192922, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: АЖ, номер: 4316400, 2019 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: ГС, номер: 5868210, 2023 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: БЛ, номер: 0223572, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: БА, номер: 9245321, 2019 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: БМ, номер: 2415419, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: АТ, номер: 4638449, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: БМ, номер: 5711446, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: АМ, номер: 1801399, 2021 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: ВТ, номер: 5964097, 2023 року випуску; купюра номіналом 1000 гривень серії: ВТ, номер: 5964096, 2023 року випуску, які поміщено до спецпакету НПУ №WAR 1270963 повернути уповноваженій особі;

- видаткова накладна з торгового центру «Епіцентр» № Ррз/RV-0021446 від 20.03.2025 та 2 (два) фіскальних чеки про оплату, банківська картка АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 та 2 чеки переказів грошових коштів ТОВ «Нова Пошта» від 19.03.2025, мобільний телефон марки «Iphone X» чорного кольору, які згідно квитанції про отримання на зберігання речових доказів №173 (упакування ID439887, ID674558, ID888769), які передані в камеру схову речових доказів ГУНП у Волинській області, грошові кошти в сумі 2700 грн. (дві тисячі сімсот гривень), які поміщені в спецпакет WAR1270961 та згідно акту прийому-передачі майна на зберігання №20250617СОР015 від 17.06.2025р. передані на відповідальне зберігання до відділення АТ КБ «ПриватБанк» за адресою м. Київ, вул. Грушевського, 1д повернути ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Ківерцівський районний суд Волинської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Ківерцівського районного суду

Волинської області ОСОБА_1