Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2222/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/26/26
Категорія 183 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу судді Малинського районного суду Житомирської області від 24.12.2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_8 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21 лютого 2026 року включно,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 24 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні №0000186 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21 лютого 2026 року включно.

Рішення судді першої інстанції обґрунтовано тим, що в провадженні суду перебуває кримінальне провадження №0000186 за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, переховування від суду та впливу на свідків і потерпілих, не зменшилися, вони є обґрунтованими та продовжують існувати, суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, та вважав за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу, як незаконну, та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та скасувати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, звільнити ОСОБА_7 з-під варти у залі суду. Вказує, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які посилається прокурор, не доведені. Вважає, що відсутні докази щодо доведеності вини обвинуваченого, оскільки стороні захисту не відкривалися матеріали в порядку ст.290 КПК України. Зазначає, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання, соціальні зв`язки та не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на ухилення від правосуддя.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши ухвалу судді в межах доводів апеляційної скарги та ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Так, ризик можливого переховування від суду справедливо обґрунтований тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, після ДТП намагався зникнути з місця події, зареєстроване місце проживання обвинуваченого знаходиться на тимчасово окупованій території України, а фактичне місце проживання знаходиться за межами юрисдикції органу досудового розслідування, що об`єктивно підсилює ризик можливого переховування останнього від суду.

Ризик можливого незаконного впливу на потерпілих, свідків в даному провадженні обгрунтований тим, що з метою уникнення відповідальності за кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується останній, він може вчиняти спроби незаконного впливу на вказаних осіб. Наявність зазначеного ризику збільшує сама поведінка підсудного, який вже під час судового розгляду відмовився висловити свою позицію щодо визнання чи невизнання вини у пред`явленому обвинуваченні, а також щодо підтвердження чи оспорювання фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті, що певним чином характеризує негативне сприйняття ним судового процесу в цілому та намагання дезорганізувати судову тактику взаємодії під час встановлення істини.

Крім того, слід взяти до уваги і конкретні обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, вчиненого у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть одній людині, а другій тяжкі тілесні ушкодження, що свідчить про високу суспільну небезпеку особи і можливість вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.

Також судом першої інстанції надано оцінку заявам захисту про недопустимість певних доказів через недотримання вимог статті 290 КПК України внаслідок несвоєчасного відкриття матеріалів стороні захисту, та обґрунтовано наголошено про вирішення такого виду питань під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухвалені остаточного рішення.

За таких обставин, враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою до обвинуваченого та наявність зазначених ризиків, а саме: можливість переховування від суду; можливість незаконно впливати на потерпілих, свідків та інших осіб у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду ухвали суду, якою продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, на даній стадії судового розгляду, позбавлені можливості дати проміжну чи остаточну оцінку обґрунтованості висунутого обвинувачення, допустимості чи недопустимості доказів, дотримання вимог КПК України під час досудового розслідування, доведеності або недоведеності висунутого обвинувачення, оскільки це виходить за межі повноважень як суду апеляційної інстанції на даному етапі, так і суду першої інстанції на даній стадії судового розгляду, в ході якого докази досліджуються в сукупності, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття кінцевого рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апелянта про відсутність допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, як і посилання на порушення вимог ст. 290 КПК України під час досудового розслідування, є непереконливими.

Таким чином, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінального правопорушення та їх наслідків, та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ризики недоведені та судом не встановлено обставин, які б свідчили, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необґрунтованими з вищенаведених підстав, оскільки саме запобіжний захід у виді тримання під вартою сприяє запобіганню ризикам, передбачених ст.177 КПК України.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого, а саме те, що обвинувачений має постійне місце проживання соціальні зв`язки, колегія суддів вважає такими, що не є вирішальними при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Малинського районного суду Житомирської області від 24.12.2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21 лютого 2026 року включно без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: