Провадження №11-кп/801/1187/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_7

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року про відмову у задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Нікополь Дніпропетровської області, до засудження проживаючого по АДРЕСА_1 ,

засудженого 08 лютого 2007 року апеляційним судом Дніпропетровської області за ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2, п. 6, 12, 13, 70 ч. 1 КК України до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яке є його власністю,

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про заміну засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.02.2007 за ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2, п. 6, 12, 13, 70 ч. 1 КК України, більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання, суд виходив з того, що під час розгляду подання не встановлено обставин, які б свідчили про те, що під час усього строку відбування покарання засуджений став на шлях виправлення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала.

В апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_7 ставиться питання про зміну скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Просить задовольнити подання начальника установи та замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк відповідно до положень ч. 1, 5 ст. 82 КК України.

Апеляційна с карга мотивована тим, що місцевий суд неналежно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема судом не враховано, що він працює в установі з 2019 року, позитивно характеризується, має ряд заохочень за сумлінну працю. Також він на даний час розкаюється у діянні, за яке засуджений. На переконання засудженого суд не врахував висновки комісії щодо ступеню його виправлення та ресоціалізації.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги засудженого захисту з підстав, викладених в ній та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з оскаржуваної ухвали, зазначені норми кримінального процесуального закону місцевим судом не дотримані, а висновки про відсутність підстав для задоволення подання керівника установи виконання покарань належним чином не умотивовані.

Невідбута частина покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком (ч. 1 ст. 82 КК України). Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України). Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання (ч. 5 ст. 82 КК України).

Отже, можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким обумовлена наявністю двох складових: засуджений став на шлях виправлення та відбув певну частину строку покарання в залежності від ступеня його тяжкості (ч. ч. 3, 5 ст. 82 КК України). Тобто головною умовою для прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення, про що йдеться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

Загальні принципи, встановлені в практиці ЄСПЛ щодо покарання у виді довічного позбавлення волі, були резюмовані у рішенні у справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства», де Суд зазначив, що Конвенція не забороняє призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі особам, засудженим за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як вбивство. Проте, щоб таке покарання було сумісним зі ст.3, повинна існувати «de jure і de facto» можливість його пом`якшення, що означає, що в ув`язненого повинна бути як перспектива звільнення, так і можливість перегляду міри покарання. В основі такого перегляду повинна лежати оцінка наявності законних пенологічних підстав для триваючого тримання ув`язненого під вартою в місцях позбавлення волі. Ці підстави включають покарання, стримування, захист громадськості і реабілітацію. Баланс між ними не обов`язково є статичним і може змінюватися в ході відбування покарання, таким чином, первинні підстави, що обґрунтовують тримання під вартою в момент призначення покарання, можуть втратити своє значення після тривалого періоду відбування покарання. Слід підкреслити важливість такої підстави як реабілітація, оскільки акцент в сучасній європейській карній політиці робиться на реабілітаційній меті позбавлення волі.

Перевірка поведінки засудженого повинна дозволяти враховувати будь-який прогрес, досягнутий ув`язненим на шляху до реабілітації, і включати оцінку того, чи був такий прогрес настільки значним, що подальше довічне тримання під вартою більше не може бути обґрунтованим законними пенологічними підставами.

Тому перевірка, обмежена гуманітарними міркуваннями, є недостатньою. Критерії та умови, викладені у національному законодавстві, які стосуються такої перевірки, повинні мати достатній ступінь ясності та визначеності, а також враховувати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не лише загальною вимогою верховенства права, а й забезпечує можливість реабілітації.

Повертаючись до доводів апеляційної скарги установлено, що ОСОБА_7 у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2007 року за ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2, п. 6, 12, 13, 70 ч. 1 КК України. Початок строку покарання обчислюється з 27.06.2006 року. Також ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2019 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) у строк покарання ОСОБА_7 зараховано попереднє ув`язнення з 27.06.2006 до 08.02.2007 включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином на момент звернення до місцевого суду із клопотанням про заміну покарання більш м`яким (11.09.2025) засуджений відбув 20 (двадцять) років 1 (один) місяць 24 (двадцять чотири) дні призначеного покарання та такий строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України створює умови для ініціювання питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Таким чином, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення строком від п`ятнадцяти до двадцяти років за наявності двох умов: відбуття засудженим ОСОБА_7 не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання та доведення останнім, що він став на шлях виправлення.

З характеристики та матеріалів особової справи слідує, що ОСОБА_7 має середню технічну освіту, в установі закінчив повний курс неформального навчання у виробничій майстерні. За весь період відбування покарання сім разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, однак в силу ч. 14 ст. 134 КВК України вважається таким, що не має стягнень. Заходи заохочення застосовувались п`ять разів. Неконфліктний, прагне уникати конфліктних ситуацій, робить позитивні висновки зі своїх минулих помилок, самооцінка занижена. Підтримує стабільні та доброзичливі зв`язки з матір`ю, батьком та братом шляхом листування, побачень, телефонних розмов.

Засуджений ОСОБА_7 усвідомлює, що саме треба змінити в житті та бере участь в реалізації задуманого, має позитивні плани на майбутнє та працює над їх реалізацією. Приймає активну участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу «Духовне відродження».

Відповідно до рішення комісії установи (протокол № 9 від 22 травня 2025 року) засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення.

З наданого висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 слідує, із урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений став на шлях виправлення (довів своє виправлення) та має бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Загальна кількість балів засудженого становить 90, що є значно більшим, аніж мінімально необхідний.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання, не надав належної оцінки обставинам, що свідчать про наявність ознак виправлення засудженого, відповідно до положень статей 81, 82 КК України, зокрема положень Методики визначення ступеня виправлення засуджених, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5.

Також, суд першої інстанції, всупереч принципу юридичної визначеності, надав правову оцінку попереднім дисциплінарним стягненням, які вже були погашені, як чиннику, що нібито ставить під сумнів факт становлення на шлях виправлення засудженого ОСОБА_7 та виключає можливість застосування заміни покарання.

Такий підхід суперечить положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, а також усталеній практиці Касаційного кримінального суду, викладеній зокрема, у постанові від 17.09.2020 у справі № 739/1140/18, відповідно до якої суд сформулював важливу правову позицію щодо оцінки поведінки засудженого при розгляді питань, пов`язаних із реалізацією його прав, зокрема щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або умовно-дострокового звільнення. Суд дійшов висновку, що погашені дисциплінарні стягнення не мають правових наслідків і, відповідно, не можуть бути використані для формування негативної оцінки особи засудженого. Їх урахування при вирішенні питань, що стосуються зміни виду покарання чи дострокового звільнення, є неприпустимим.

Таким чином, суд наголосив, що врахування погашених стягнень порушує принцип правової визначеності та суперечить змісту статей 134 та 81 Кримінально-виконавчого кодексу України, які регламентують порядок обліку стягнень та умови застосування заохочень і пільг до засуджених осіб.

Апеляційний суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сукачов проти України» (заява № 14057/17, рішення від 30.01.2020), у якому Суд визнав наявність системної проблеми в Україні щодо тривалого утримання осіб у неналежних умовах позбавлення волі, що порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність в Україні ефективного превентивного та компенсаційного механізму щодо таких порушень не лише не запобігає їх виникненню, а й унеможливлює ефективне поновлення прав потерпілих осіб.

Відповідно до принципів, сформульованих у рішенні «Сукачов проти України», держава зобов`язана не лише утримуватись від порушення прав людини, а й вживати активних заходів для їх ефективного поновлення, у тому числі шляхом перегляду умов тримання та оцінки можливості пом`якшення покарання. Враховуючи тривалість перебування засудженого у таких умовах, це має враховуватись як обставина, що знижує пенологічну доцільність подальшої ізоляції засудженого від суспільства.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що процедура заміни довічного покарання на покарання на певний строк є не проявом гуманності чи поблажливості, а чітко врегульованим механізмом, закріпленим у кримінальному, кримінально-виконавчому та процесуальному законодавстві, а також нормативно-правових актах, які визначають порядок оцінки ступеня виправлення засудженого.

Ця процедура передбачає обов`язкову наявність об`єктивних і системних критеріїв таких як позитивна поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання, виконання індивідуального плану виправлення і ресоціалізації, наявність відповідного висновку адміністрації установи, відсутність ознак соціальної небезпеки особи та фактичне відбуття не менше 15 років покарання. Таким чином, заміна покарання ґрунтується на правовій доцільності, підтвердженій відповідними фактичними та нормативними даними, а не є виключною прерогативою суду на власний розсуд.

Судом першої інстанції, всупереч вказаним вимогам, не було забезпечено всебічної оцінки усіх необхідних факторів, що мають бути враховані при вирішенні питання про заміну покарання. Рішення було зведено до формального аналізу лише наявності у засудженого в минулому дисциплінарних стягнень, які на момент розгляду вже були погашені, та те, що засуджений почав отримувати заохочення протягом останніх п`яти років, починаючи з 2021 року, після відмови ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2019 у задоволенні клопотання про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення на певний строк.

Оцінивши в сукупності наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, має позитивні характеристики, відбув понад 20 років покарання, що перевищує мінімальний строк, необхідний для заміни покарання відповідно до чинної редакції ст. 82 КК України, і що його подальше утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає пенологічну доцільність.

Ураховуючи викладене, відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою, тому апеляційна скарга засудженого у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо доводів засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання з урахуванням фактично відбутого покарання, суд наголошує, що за приписами ч. 5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Такі положення закону про кримінальну відповідальність вказують на те, що заміна більш м`яким (на певний строк) покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, здійснюється судом виключно у випадку відбуття не менше п`ятнадцяти років, однак такий строк є лише мінімальним, після відбуття якого до засудженого можливо застосувати положення ч. 5 ст. 82 КК України. При цьому закон про кримінальну відповідальність не обмежує максимального такого строку.

Повертаючись до цього провадження, з урахуванням висновку комісії Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» від 11.09.2025 щодо ступеня вправлення засудженого, відповідно до якого ОСОБА_7 набрав 90 балів (більше 65 балів), що свідчить про те, що останній став на шлях виправлення. Проте з урахуванням особи засудженого та поведінку під час усього терміну покарання, на переконання суду останньому необхідно замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 16 років, що визначений ч. 5 ст. 82 КК України.

Отже, відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою, тому апеляційна скарга засудженого підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 82 КК України, ст. 404, 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року про відмову у задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк скасувати через істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» про заміну засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України задовольнити.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України замінити засудженому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2007 року за ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2, п. 6, 12, 13, 70 ч. 1 КК України, більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на строк 16 (шістнадцять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 , у виді 16 (шістнадцяти) років позбавлення волі, рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 11 грудня 2025 року.

Ухвала є остаточною та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: