УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 143/438/19

провадження № 51-368ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Калинівського районного суду Вінницької області

від 11 квітня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня

2025 року у кримінальному провадженні № 0000012 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, жительки АДРЕСА_1 , раніше

не судимої,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання

у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 09 січня 2019 року у вечірній час (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено), перебуваючи за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 , разом

із ОСОБА_6 розпивала спиртні напої. В подальшому ОСОБА_6 залишив цей будинок та пішов додому, а ОСОБА_5 лягла спати. 10 січня 2019 року приблизно о 02:00 ОСОБА_5 прокинулась від шуму у веранді, де виявила ОСОБА_6 , який хотів зайти до її будинку. Між ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 на побутовому ґрунті виникла словесна суперечка, яка переросла

у сварку, під час якої у ОСОБА_5 виник раптовий умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Реалізуючи цей злочинний умисел,

ОСОБА_5 у приміщенні сіней (веранди) свого будинку взяла дерев`яне бильце від дивану та наблизилась з ним до ОСОБА_6 . Після цього, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_5 завдала ОСОБА_6 не менше 2 ударів дерев`яним бильцем від дивану по правій нозі,

від чого останній впав на підлогу. Не зупиняючись на цьому, ОСОБА_5 , прагнучи завдати ще більшого фізичного болю ОСОБА_6 , наявним у неї дерев`яним бильцем від дивану умисно завдала останньому приблизно 4 удари

по лівій руці та передпліччю, 2 удари по правій руці, якими той закривався від побоїв, близько 6-7 ударів по правій нозі, та не менше 1 удару по лівій гомілці, чим заподіяла ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Смерть ОСОБА_6 настала від сполучної травми верхніх та нижніх кінцівок, ускладнилась травматичним шоком.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 29 жовтня 2025 року вирок Калинівського районного суду Вінницької області щодо ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, призначивши ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень статей 69, 69-1 КК.

Свої вимоги мотивує тим, що суди повною мірою не врахували те, що її підзахисна повністю визнала свою вину у вчиненому, щиро розкаялась, повністю відшкодувала завдану шкоду, те, що на обліку у нарколога і психіатра вона не перебуває, відсутність відповідно до характеристики жодних скарг на неї, її похилий вік, думку потерпілої, яка просила суворо її не карати та зазначила, що жодних претензій до неї не має, а також обставини, що підштовхнули її до злочину, - це те що вона прокинулась приблизно о 02:00 від шуму в приміщенні веранди, де виявила

ОСОБА_6 , злякавшись та обурившись проникненням останнього до її домоволодіння, підозрюючи його у крадіжці, завдала йому кілька ударів дерев`яною палицею, тобто злочин вчинено під впливом неправомірної поведінки з боку потерпілого. Вважає, що наведені вище обставини дають підстави для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК. Вказує також і на те, що суди не звернули уваги на можливість застосування до її підзахисної за наявності обставин,

що пом`якшують покарання, положень ст. 69-1 КК. Також зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає положенням ст. 419 КПК з огляду на відсутність обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації її дій

у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі заслуженої через суворість та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,

з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім

випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий

від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копії оскарженого вироку, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, його велику ступінь суспільної небезпеки, враховуючи що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, обставини кримінального провадження, дані про особу винної, яка раніше не судима, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, вину у вчиненому визнала частково, її вік, освіту, сімейний стан, те, що вона не працює, негативно характеризується за місцем проживання, думку потерпілої, яка просила суд суворо не карати винну, а також взяв до уваги добровільне відшкодування завданої шкоди, що визнав пом`якшуючою покарання обставиною, та обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі вищенаведених даних у їх сукупності суд дійшов висновку

про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 121 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк

7 років, яке вона має відбувати реально.

Також суд першої інстанції вказав на те, що наявність у ОСОБА_5 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, є сумнівним і носить формальний характер.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини

у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки,

що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини,

а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи

у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення

у матеріалах кримінального провадження. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи. Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття. Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Як зазначив суд у вироку, з огляду на пояснення ОСОБА_5 , надані нею

в судовому засіданні, в яких остання свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала частково, та за наявності беззастережних доказів

на підтвердження використання нею під час вчинення злочину у якості знаряддя злочину дерев`яного бильця від дивану, що вона категорично не визнає, а також беручи до уваги час, який знадобився суду для встановлення істини

у кримінальному провадженні та спростування доводів сторони захисту, суд

не може визнати пом`якшуючою покарання обставиною її щире каяття у вчиненому, адже вказане не свідчить про те, що свою протиправну поведінку вона оцінює критично та жалкує про те, що зробила.

Суд встановив, що часткове визнання вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, було вимушеним, під тиском вагомих доказів її винуватості, а поведінка під час досудового розслідування, під час розгляду провадження в суді, не свідчать

про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд. Відшкодування завданої шкоди фактично перед завершенням судового розгляду та ухваленням вироку у цій справі за часткового визнання вини та відсутності обставин, які свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд, на переконання суду, свідчить не про щире каяття обвинуваченої, а лише про її намагання пом`якшити покарання за скоєне.

З урахуванням вищезазначеного суд дійшов до висновку про неможливість визнання каяття обвинуваченої ОСОБА_5 таким, що є щирим у розумінні

ст. 66 КК, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченої як обставини, яка пом`якшує її покарання.

Також суд вказав на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена будь-якої допомоги в установленні невідомих органом дізнання або досудового розслідування обставин справи, не надавала, а лише під тиском беззаперечних на те доказів, які вказували на її причетність до його вчинення, частково визнала свою провину та погодилася на проведення за її участі слідчого експерименту. При цьому, до вчинення вказаних дій зі сторони ОСОБА_5 , орган досудового розслідування вже встановив істотні обставини кримінального правопорушення (злочину), за допомогою яких вийшов на останню, як особу, що його вчинила.

З урахуванням цього суд зазначив, що участь у проведенні слідчого експерименту та надання показань як підозрюваної (обвинуваченої) не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення у розумінні ст. 66 КК, що виключає

в цьому випадку можливість визнання активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченої як обставини, яка пом`якшує покарання останньої.

Зважив суд і на посилання захисника про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК. Водночас, як вказав суд, захисник зобов`язана була не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані

як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення з урахуванням непоправних його наслідків у виді смерті людини, проте цього не зробила.

Ствердив суд і про те, що вік ОСОБА_5 , її перше притягнення до кримінальної відповідальності не є обставинами, що пом`якшують покарання, а є характеризуючими даними її особи, які з урахуванням інших обставин встановлених у цій справі були враховані судом при обранні їй покарання у мінімальних межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 121 КК.

Крім того, як вказав суд, наявність встановлених у цьому кримінальному провадженні даних з огляду на обставини цієї справи та часткове визнання ОСОБА_5 вини у вчиненні кримінального правопорушення, непоправних його наслідків у виді смерті людини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого нею діяння, а тому достатніх підстав для можливості призначення їй покарання

із застосуванням положень ст. 69 КК немає. Факт же часткового визнання вини та добровільного відшкодування завданої шкоди у цій справі не має вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_5 діяння та непоправних його наслідків у виді смерті людини, а тому не може бути безумовною підставою для пом`якшення покарання останній. В матеріалах цієї справи відсутні відомості про наявність будь-яких обставин, які б істотно знижували ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та які б істотно знизили його тяжкість, що було б підставою для застосування положень

ст. 69 КК у цьому випадку.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 , у тому числі за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому колегія суддів апеляційного суду погодилася із висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_5 за скоєний злочин проти життя та здоров`я особи у виді реального позбавлення волі та відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК.

З наведеними у вироку та ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Покарання, призначене ОСОБА_5 , в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 121 КК, є законним, справедливим, буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винуватої та попередженню вчиненню нею та іншими особами нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного її підзахисній покарання та можливості застосування до неї положень статей 69, 69-1 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня

2025 року щодо засудженої ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3