ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/2015/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжні заходи
УХВАЛА

Іменем України

13 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої на ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», в тому числу, обвинуваченій ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2,3 ст. 307, ч. 3, 4 ст. 321, ч. 2 ст. 306 КК України, на 60 днів, тобто до 26.10.2025.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та застосувати до неї більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити суму застави.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що обвинувачена з 2023 року є інвалідом 2-ї групи, хвора на онкологію, проходила 2 курси хіміотерапії (57 ін`єкцій) для проходження яких потребує втручання лікаря імплантолога для імплантації венозного кориту, бо не має венозного доступу. По запиту лікаря СІЗО було надано письмову відповідь про необхідність проходження нового курсу хіміотерапії. На запит про надання обвинуваченій належного та необхідного лікування та нового курсу хіміотерапії у межах ДУ «СІЗО № 27» ОСОБА_8 отримала відмову. Такі процедури і лікування у СІЗО отримати неможливо.

Крім цього, обвинувачена зазначала, що прокурором не було доведено та підтверджено відповідними доказами існування на даному етапі розгляду справи жодного конкретного ризику із передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченої та її захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 була заслухана думка прокурора, обвинуваченої та її захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Так, при прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції, з урахуванням обставин справи, осіб особи обвинуваченої, з метою об`єктивного встановлення істини по справи, з метою забезпечення виконання покладених на обвинувачену процесуальних обов`язків, для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та у відповідності до вимог ст.178 КПК України, такі як, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій в разі визнання її винуватою у кримінальних правопорушеннях, відсутність офіційних джерел доходів, суд на даній стадії судового провадження вважав за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченої ОСОБА_8 на 60 днів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених, п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується як активний учасник та виконавець організованої групи у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307, ч. 3, 4 ст. 321, ч. 2 ст. 306 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими та особливо тяжким злочинам, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад 10 років з конфіскацією майна.

Вивченням особи обвинуваченої встановлено, що остання раніше не судима, зі слів обвинуваченої є інвалідом 2 групи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачена може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом першої інстанції необґрунтованого рішення.

Доводи в апеляційній скарзі щодо того, що ОСОБА_8 має тяжке захворювання, саме по собі не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Також належить врахувати, що такі відомості існували до вчинення ОСОБА_8 дій, які їй інкримінуються та не стали для неї стримуючим фактором.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що будь-яких відомостей, які б вказували на те, що у обвинуваченої наявні хвороби, які виключають можливість перебування її в умовах ізоляції, матеріали провадження не містять та не входять до переліку хвороб, затверджених у наказі Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» (із змінами від 16.01.2025 № 134/5/107), які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами її апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення.

Ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: