УХВАЛА

11.12.2025 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого ВП №1 Житомирського РУП №1 ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_3 ,

погоджене прокурором Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_4 ,

про накладення арешту на майно,

подане у кримінальному провадженні №0006069 від 03.12.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в:

Слідчий, за погодженням з прокурором, звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просить накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та позбавити поточного власника майна - громадянина України ОСОБА_5 , а також третіх осіб можливості користування, відчуження та розпорядження вказаним майном.

Мотивуючи клопотання, слідчий вказав, що 04.09.2015 невідома особа, шляхом обману, заволоділа чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 , чим спричинила ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальних збитків.

Згідно з договором купівлі-продажу від 30.11.2010, зареєстрованого в реєстрі за №4497 квартира АДРЕСА_2 , придбана у ОСОБА_7 громадянкою ОСОБА_6 , яка зареєстрована в АДРЕСА_3 . Вказаний договір від імені ОСОБА_6 і з її відома уклав та підписав ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності №1947 від 02.09.2009.

У подальшому, вказана квартира протиправно, без участі та відома ОСОБА_6 , шляхом обману, перепродавалась різним власникам.

Встановлено, що підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_2 , яка відбулась 04.09.2015, стало рішення судді Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_9 від 17.12.2011, справа №20-122/11, за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 , що являється правонаступником ОСОБА_6 , яка нібито померла, про визнання договору купівлі-продажу майна від 14.01.2011, що не був нотаріально посвідчений, дійсним та визнання права власності. На момент винесення клопотання відомості про смерть ОСОБА_6 відсутні.

Відповідно до відповідей Корольовського районного суду м. Житомира на запити, в автоматизованій системі документообігу КП Д-3 відсутні дані про цивільну справу за №20-122/11 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про визнання угоди дійсною та визнання права власності. Разом з тим, у Корольовському районному суді м. Житомира наявні справи зі схожими номерами, а саме: №2«о»122/11 за заявою ОСОБА_12 про встановлення факту проживання однією родиною; №2-122/11 за позовом ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_14 до ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про недійсність договору купівлі-продажу квартири.

Крім цього, згідно з табелем обліку використаного робочого часу працівників Корольовського районного суду м. Житомира за грудень 2011 року, 17.12.2011 не був робочим днем.

Встановлено, що 24.10.2015 ОСОБА_10 , діючи через свого уповноваженого представника ОСОБА_17 , здійснив відчуження квартири на користь ОСОБА_18 на підставі договору купівлі-продажу квартири р АДРЕСА_4 .

Надалі, 03.12.2015 ОСОБА_18 уклав договір купівлі-продажу квартири р№7146, відповідно до якого передав право власності на вказаний об`єкт нерухомості ОСОБА_19 . У подальшому, 17.11.2016, ОСОБА_19 відчужила зазначену квартиру ОСОБА_20 на підставі договору купівлі-продажу квартири №15915.

ОСОБА_20 , у свою чергу, 17.07.2017 уклав договір купівлі-продажу квартири р№1148, відповідно до якого передав право власності на квартиру ОСОБА_21 .

Згодом, ОСОБА_21 здійснив безоплатне відчуження цієї квартири на користь ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування р№2347 від 10.06.2023. Таким чином, наразі вищевказана квартира перебуває у власності ОСОБА_5 .

04.12.2025 постановою слідчого вищезазначену квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки вона відповідає ознакам речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України, а саме: є предметом учинення кримінального правопорушення, містить відомості, що можуть бути використані для встановлення фактичних обставин кримінального провадження, а також була об`єктом кримінально протиправних дій.

Посилаючись на викладене, з метою забезпечення збереження речових доказів, слідчий просить накласти арешт на вказане у клопотанні майно.

Слідчий у судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

У клопотанні слідчий просить розглянути клопотання без участі особи, у володінні якої знаходиться майно, з метою забезпечення арешту майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Клопотання слідчого не містить обґрунтованих доводів, що з метою забезпечення арешту виклик власника майна є недоцільним, тому слідчий суддя не вбачає підстав для проведення судового засідання без виклику власника майна.

Власник майна у судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Згідно з приписами ч.1 ст.172 КПК України, неявка власника майна та слідчого не перешкоджає розгляду клопотання слідчим суддею.

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв`язку з неприбуттям учасників провадження.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя доходить наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина 1 ст. 170 КПК України визначає, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.11 ст. 170 ЦПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчим суддею встановлено, що у провадженні ВП №1 Житомирського РУП №1 ГУНП в Житомирській перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006069 від 03.12.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Слідчий суддя зазначає, що частиною 3 статті 132 КПК України визначено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні особи, яка звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна квартири, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає, аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону орган досудового розслідування не дотримався.

Клопотання про арешт майна слідчий обґрунтовує необхідністю забезпечення збереження речових доказів.

Правові підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів визначені частиною третьою ст. 170 КПК України, згідно з якою арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Сукупний аналіз статей 98, 170, 171, 173 КПК України дає підстави слідчому судді вважати, що клопотання про арешт повинно містити відповідне обґрунтування з абсолютним дотриманням викладених правових норм. У разі подання клопотання про арешт майна у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, в ньому повинно бути зазначено, яким з ознак, визначених в ч. 1 ст. 98 КПК України, відповідає майно, на яке слідчий просить накласти арешт, з відповідним мотивуванням відповідно до обставин конкретного кримінального провадження.

Разом з тим, з матеріалів клопотання вбачається, що відомості до ЄРДР за №0006069 були внесені 03.12.2015. При цьому, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні постановою слідчого від 04.12.2025.

Клопотання про арешт майна не містить обґрунтування, чому необхідність арешту майна виникла після спливу десяти років з моменту внесення відомостей до ЄРДР, та які наразі виникли обставини, які свідчать, що у разі ненакладення арешту на квартиру, її використання як речового доказу буде утруднене чи неможливе.

Органом досудового розслідування не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували необхідність такого арешту.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить висновку, що вимоги клопотання слідчого про арешт майна суперечать кримінальному процесуальному закону та є необґрунтованими.

Слідчий суддя також приймає до уваги критерії розумності і співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власника зазначеного майна.

З огляду на викладене, слідчий суддя приходить висновку, що доводи клопотання слідчого про арешт майна не знайшли свого підтвердження під час його розгляду, тому підстави для задоволення клопотання відсутні.

Керуючись статтями 98, 131, 132, 168, 170 - 174 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання слідчого ВП №1 Житомирського РУП №1 ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0006069 від 03.12.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1