УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 205/6666/20

провадження № 51-4533 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000263, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Новокодацького районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 18:55 год, керуючи технічно справним автобусом «Volkswagen LT-35» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить ОСОБА_6 , рухався в темний час доби, з боку вул. Метробудівська в напрямку вул. Гідропаркова, по сухому асфальтному покриттю проїзної частини пр. Парусний м. Дніпро, яка освітлювалась міським електроосвітленням, рух по якій здійснюється в обох напрямках.

Надалі, в процесі руху водій ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 18:55 год, в районі електроопори № 47, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія та грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1. Правил дорожнього руху, в результаті чого, на проїзній частині пр. Парусний у м. Дніпро, в районі електроопори № 47, допустив наїзд лівою передньою частиною автобуса «Volkswagen LT-35» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_7 , який перетинав проїзну частину пр. Парусний у м. Дніпро у невідведеному для цього місці, рухаючись у зустрічному напрямку автобусу «Volkswagen LT-35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого, переїхав його передньою частиною автобусу та не зупинившись, продовжив рух та здійснив переїзд пішохода ОСОБА_7 задніми колесами автобуса.

Своїми діями водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1. Правил дорожнього руху, внаслідок чого пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, у результаті яких настала його смерть.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 23 жовтня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовільнив частково, вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року змінив у частині призначеного покарання. Постановив вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Також вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року скасував у частині вирішення цивільного позову, а провадження в цій частині - закрив. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:

? всупереч практики Верховного Суду, не врахував у якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, щире каяття та добровільне відшкодування шкоди з огляду на поведінку останнього, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду;

? не звернув достатню увагу на наявність позитивних обставин, які характеризують обвинуваченого, сукупність пом`якшуючих обставин, а також перебування на утриманні його підзахисного сина з інвалідністю 1 групи та не розглянув питання призначення покарання, яке не пов`язане з ізоляцією від суспільства;

? безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про виклик свідка ОСОБА_9 , яка могла повідомити про відсутність будь-яких претензій з боку потерпілої до ОСОБА_5 .

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Водночас за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Варто зауважити, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції, який призначаючи ОСОБА_5 покарання з його реальним відбуванням, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, одружений, відсутність на його утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей, те, що він офіційно працевлаштований та позитивну характеристику за місцем роботи, а також відсутність обставин, які відповідно до статей 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання.

Тож, врахувавши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та про відсутність підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду в частині призначеного покарання, зауважив, що цей суд не в повній мірі врахував низку обставин, які мають значення під час призначення покарання, зокрема особу обвинуваченого та конкретні обставини вчинення злочину.

На переконання колегії апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином не врахував те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху раніше не притягувався, вчинив кримінальне правопорушення з необережності у віці 53 роки (на цей час йому виповнилося 59 років), працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що потерпілий ОСОБА_10 перетинав проїжджу частину в невідведеному місці з порушенням ПДР України та вважав за можливе визнати цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання обвинуваченому.

Отже, врахувавши викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання та визначення його в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд не врахував у якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, щире каяття та добровільне відшкодування шкоди з огляду на поведінку останнього, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду

Так, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (див, наприклад, постанову Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 759/7784/15-к)

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, суд апеляційної інстанції погодився із місцевим судом про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , як щире каяття.

Мотивуючи рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції врахував поведінку обвинуваченого, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду, а саме те, що останній заперечував свою провину, не висловлював каяття протягом 5 років після події й почав надавати допомогу потерпілій виключно після того, як зрозумів невідворотність покарання, тобто після ухвалення вироку місцевого суду.

Додатково суд у своєму рішенні зазначив, що хоча до ухвалення вироку ОСОБА_5 і не намагався відшкодувати шкоду потерпілій, проте усвідомивши наслідки своїх дій намагався допомогти потерпілій та після її смерті надавав допомогу з її поховання.

Також апеляційний суд при визначенні розміру покарання прийняв до уваги, що на стадії апеляційного перегляду обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою провину та каявся у вчиненому, проте вважав, що цього не достатньо для визнання цих обставин як таких, що пом`якшують покарання.

Щодо доводів захисника про те, що апеляційний суд при призначенні покарання не врахував перебування на утриманні обвинуваченого ОСОБА_5 сина з інвалідністю 1 групи, то необхідно зазначити, що цей суд в оскаржуваному рішенні обґрунтовано послався на те, що обвинуваченим не надано доказів того, що його син перебуває саме на його утриманні та проживає разом з ним.

Отже, врахувавши викладене, суд апеляційної інстанції призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі наближене до мінімальних меж, встановлених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

У той же час, з урахуванням вищевикладеного доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про виклик свідка ОСОБА_9 , яка могла повідомити про відсутність будь-яких претензій з боку потерпілої до ОСОБА_5 , є неспроможними. Крім того, Суд зауважує, що відмова у задоволенні клопотань не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо сторона захисту з такими висновками суду не погоджується, а з урахуванням вищевикладеного такі доводи .

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від її відбування.

Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3