Номер провадження: 11-кп/813/376/25
Справа № 472/584/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом, Миколаївським апеляційним судом та Веселинівським районним судом Миколаївської області матеріали кримінального провадження №0000035 від 24.06.2022 року за апеляційною скаргою прокурора Веселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_10 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.09.2023 року, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Веселинове Миколаївської області, громадянин України, який має повну вищу освіту, голова селянського фермерського господарства (надалі СФГ) «Володимир», ідентифікаційний код в ЄДРЮОФОП та ГФ №31448432, сімейний стан одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 виправданий, в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави, про стягнення на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області 445710 гривень 74 копійки, залишено без розгляду, залишивши за прокурором та потерпілим право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, віднесені на рахунок держави.

Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України за таких обставин.

Так, згідно ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до вимог ст.ст.116 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель», самовільним зайняттям земельної ділянки визнаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Встановлено, що Новосвітлівський психоневрологічний інтернат Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації Міністерства соціальної політики України, , на підставі рішення першої сесії двадцять другого скликання Новосвітлівської сільської ради народних депутатів від 26 липня 1994 року отримав у постійне користування для ведення підсобного сільського господарства земельну ділянку площею 50,00 га кадастровий номер :01:000:0316, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серія МК №018 від 26 вересня 1994 року.

Крім того, розпорядженням Веселинівської райдержадміністрації Миколаївської області від 20 лютого 2002 року №79-Р, Новосвітлівському психоневрологічному інтернату надано в постійне користування для сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 97.29 га кадастровий номер :01:000:0317, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серія ІІ МК №000637, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №603 від 15 березня 2002 року.

Власником, вищевказаних земельних ділянок площею 50,00 га кадастровий номер :01:000:0316 та площею 97,29 га кадастровий номер :01:000:0317 є держава в особі власника Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

30 листопада 2004 року створено СФГ «Володимир», ідентифікаційний код в ЄДРЮОФОП та ГФ №31448432, яке розташоване за адресою: 57001, Миколаївська область, смт.Веселинове, вулиця Івана Франко, 10, і основною метою діяльності господарства є отримання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки, реалізації та здійснення інших видів діяльності, головою якого є обвинувачений ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На балансі та в користуванні СФГ «Володимир» зареєстрована та знаходиться на обліку наступна сільськогосподарська техніка, а саме:

- навантажувач телескопічний марки JCB 536-70 SUPER, 2012 року випуску, заводський номер НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний державний знак НОМЕР_4 , дата реєстрації 14 грудня 2021 року;

- трактор колісний, марки NEW НОLLAND Т6050, 2021 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 , номерний державний знак НОМЕР_8 , дата реєстрації 05 серпня 2021 року;

- комбайн зернозбиральний СLAAS LЕХІON 550, 2005 року випуску, заводський номер НОМЕР_9 , номер двигуна НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 , номерний державний знак НОМЕР_12 , дата реєстрації 21 січня 2020 року;

- трактор колісний марки NEW НОLLAND Т6050, 2016 року випуску, заводський номер НОМЕР_13 , номер двигуна НОМЕР_14 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_15 , номерний державний знак НОМЕР_16 , дата реєстрації 06 лютого 2018 року;

- трактор колісний марки БЕЛАРУС 952, 2011 року випуску, заводський номер НОМЕР_17 , номер двигуна НОМЕР_18 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_19 , номерний державний знак НОМЕР_20 , дата реєстрації 15 червня 2012 року;

- борона, марки БГР 4.2 «СОЛОХА», 2011 року випуску, заводський номер 924, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_21 , дата реєстрації 20 червня 2011 року;

- трактор колісний марки БЕЛАРУС 82.1, 2004 року випуску, заводський номер НОМЕР_22 , номер двигуна НОМЕР_23 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_24 , номерний державний знак НОМЕР_25 , дата реєстрації 24 січня 2005 року;

- вантажні автомобілі марки «МАN» номерний державний знак НОМЕР_26 та марки «КАМАЗ» номерний державний знак НОМЕР_27 ;

- сівалка, не встановленого досудовим розслідуванням зразка.

До складу працівників СФГ «Володимир» входять наступні особи: водій-тракторист ОСОБА_11 ; водій ОСОБА_12 ; комбайнер ОСОБА_13 .

На початку січня 2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, голова СФГ «Володимир» обвинувачений ОСОБА_9 достовірно знаючи, що в користуванні Новосвітлівського психоневрологічного інтернату, перебувають земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства площею 50,00 га та 97,29 га, які вказаною установою не використовуються за призначенням, вирішив самовільно їх зайняти та протиправно використати для своїх потреб, а саме: обробити, засіяти сільськогосподарську культуру - соняшника та отримати прибуток.

Надалі обвинувачений ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний умисел, з метою отримання прибутку за рахунок обробітку землі та вирощування сільськогосподарської продукції, в період з березня 2022 року по травень 2022 року, більш точну дату розслідуванням не встановлено, провів оранку, культивацію, посів соняшника та обприскування на вказаних земельних ділянках, всупереч ст.14 Конституції України, ст.ст. 116 126 Земельного кодексу України, які регламентують набуття і реалізацію права на землю, при відсутності відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки, маючи єдиний корисливий мотив, діючи умисно, усвідомлюючи відсутність будь-яких законних підстав, достеменно знаючи, що він не має права використовувати земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення, за допомогою власної вищезазначеної сільськогосподарської техніки та вищевказаних осіб, які не діяли як співвиконавці кримінального правопорушення, оскільки були переконані у законності виконання вказаних робіт обвинуваченим ОСОБА_9 та діючи на виконання його вказівок, здійснив самовільне зайняття земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 50,00 га, кадастровий номер :01:000:0316 та площею 97,2937 га, кадастровий номер :01:000:0317, що перебувають у користуванні Новосвітлівського психоневрологічного інтернату Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації Міністерства соціальної політики України, власником яких є Головне Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, у вигляді протиправного використання землі у своїх потребах, шляхом її оранки, культивації, посіву сільськогосподарської культури соняшника та обприскування.

Внаслідок самовільного захоплення та використання обвинуваченим ОСОБА_9 , земельних ділянок сільськогосподарського призначення, площею 50,00 га, кадастровий номер :01:000:0316 та площею 97,2937 га, кадастровий номер :01:000:0317, державі в особі власника Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області завдано значну шкоду на загальну суму 445710 гривень 74 копійки.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному власнику.

Дослідивши докази в кримінальному проваджені в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях ОСОБА_9 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.

Не погоджуючись з вирокомсуду прокурорВеселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_14 винуватим за обставин, викладених у обвинувальному акті, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, прокурор просить стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів, а саме: висновок експерта за результатами судової експертизи з питань землеустрою №27/10.20/2022 від 15.09.2022, складає -7500 гривень; висновок експерта №СЕ/19/115-22/2700-НЗПРАП від 16.06.2022 за експертною спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів», складає - 2831 гривень 70 копійок. Долю речових доказів у кримінальному провадженні просить вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Прокурор посилається на те, що судом першої інстанції рішення прийнято без повного та всебічного дослідження матеріалів провадження, без належного аналізу всіх здобутих по справі доказів, а також без наведення відповідного спростування пред`явленого обвинувачення.

Прокурор зазначає, що довідка спеціалістів Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області щодо виявлених порушень законодавства України в діяльності Новосвітлівського психоневрологічного інтернату, яка визнана судом недопустимим доказом, відповідає всім вимогам чинного законодавства, як в частині форми так і в частині змісту, оскільки містить інформацію, яка має доказове значення по справі, а судом не враховано «Порядку взаємодії між органами державної контрольно-ревізійної служби та органами прокуратури, внутрішніх справ і Служби безпеки України», затвердженого спільним наказом Головного контрольно-ревізійного управління України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України №346/1025/685/53 від 19.10.2006, яким передбачено участь у перевірці спеціаліста, який фіксує факти порушення, а результати оформляються довідкою, та підписується спеціалістом.

Крім того, прокурор вважає, що судом безпідставно визнано недопустимим доказом висновок судової експертизи №27/10.20/2022 від 15.09.2022 року з питань землеустрою за експертними спеціальностями 10.20 «дослідження з питань землеустрою» та 10.14 «оцінка земельних ділянок», щодо визначення розміру заподіяної шкоди, оскільки суддя вийшов за межі наданих йому повноважень, так як вдався до оцінки дослідницької частини висновку судової експертизи, що входить до повноважень експерта, а не суду; безпідставно зробив висновок про неналежне застосування експертом Методики, затвердженої Постановою КМУ №963 від 25.07.2007, при цьому не викликав експерта для допиту; а також те, що експертом не в повній мірі та не детально використовувалась інформація з інформаційних джерел кримінального провадження, без врахування об`єктивних даних, відповідно до яких весь врожай соняшника за 2022 рік, тобто дохід був отриманий Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом, однак, окрім показань свідків жодних документів про оприбуткування даного врожаю за бухгалтерськими обліками цього інтернату, суду надано не було.

Зважаючи на неповноту дослідження судом першої інстанції обставин, на які можуть посилатися учасники судового провадження, прокурор просить повторно дослідити матеріали кримінального провадження.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких вказала про те, що місцевий суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до вірного висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 в пред`явленому йому обвинуваченні, а саме в самовільному зайнятті земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю, що кваліфіковано за ч.1 ст. 197-1 КК України, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження, тому ОСОБА_9 на законних підставах виправданий в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до положень ст.ст. 7, 9 КПК України (далі-КПК) зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор стверджує про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В апеляційній скарзі прокурор просив дослідити матеріали кримінального провадження. Водночас прокурором, який подав апеляційну скаргу, не заначено в скарзі, які саме докази та у зв`язку з чим, він вважав за необхідне повторно дослідити на стадії апеляційного перегляду вироку місцевого суду.

При цьому, прокурори, які приймали участь в судовому засіданні апеляційного суду також не конкретизували, які конкретно докази на їх думку слід повторно дослідити під час апеляційного розгляду кримінального провадження та з відповідним клопотанням про повторне дослідження доказів до суду звертались. При цьому, на запитання суду уточнити вимоги скарги щодо повторного дослідження доказів, яким місцевий суд дав невірну оцінку, прокурори обмежились висловлюванням про те, що вони не можуть пояснити які саме докази та з яких підстав вважав за необхідне повторно дослідити прокурор, який подавав апеляційну скаргу.

Враховуючи відсутність клопотань про повторне дослідження доказів у справі, та будь-якого раціонального пояснення сторони обвинувачення, як в апеляційній скарзі, так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, колегія суддів констатує, що у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, що свідчить про відсутність законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні (ч.3 ст.404 КПК), оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Згідно із вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що виправдувальний вирок місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, оскільки суд першої інстанції ретельно перевірив всі докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

У п.146 рішення у справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» (1998 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Розглянувши дану справу місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_9 підлягає виправданню у пред`явленому йому обвинуваченні за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, внаслідок не доведення заподіяння значної шкоди законному власнику даних двох земельних ділянок: площею 50,00 га з кадастровим номером :01:000:0316, та площею 92,2937 га з кадастровим номером :01:000:0317, законним користувачем яких є Новосвітлівський психоневрологічний інтернат Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації Міністерства соціальної політики України.

Згідно зі ст.1 Закону України від 19 червня 2003 року №963 IV «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (далі Закон № 963), самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про її передання у власність або надання в користування (оренду) або відсутній правочин щодо такої ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Тобто за самовільне зайняття земельних ділянок передбачена відповідальність, але обставини такого порушення варто встановлювати всебічно та неупереджено.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 , та очолюване ним СФГ «Володимир», здійснювали сільськогосподарські роботи в період з березня по жовтень 2022 року на двох земельних ділянках з кадастровими номерами: :01:000:0316 та :01:000:0317, законним користувачем яких є Новосвітлівський психоневрологічний інтернат Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації Міністерства соціальної політики України.

Вказані дії мали місце на виконання умов договору №1/22 від 28 лютого 2022 року «Про виконання сільськогосподарських робіт», укладеного між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом () в особі в.о. директора ОСОБА_15 та СФГ «Володимир» (ідентифікаційний код в ЄДРЮОФОП та ГФ №31448432), в особі голови /керівника/ ОСОБА_9 , для виконання своїх зобов`язань за цим договором, тому обвинувачений ОСОБА_9 не мав на меті та не здійснював самовільне зайняття землі.

Місцевим судом встановлено, що умови договору №1/22 від 28 лютого 2022 року «Про виконання сільськогосподарських робіт», укладеного між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом та СФГ «Володимир» сторонами були дотримані та повністю виконані.

При цьому, Новосвітлівський психоневрологічний інтернат самостійно розпорядився зібраним врожаєм та отримав від його реалізації прибуток.

Оскільки умови вказаного договору були повністю виконанні, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в діях ОСОБА_9 відсутні ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторін кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.

Також слід зазначити, що стороною обвинувачення не була доведена нікчемність договору №1/22 від 28 лютого 2022 року «Про виконання сільськогосподарських робіт», укладеного між Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом та СФГ «Володимир».

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, яка відображена: у п.45 рішення по справі «Бочаров проти України»; п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України»; п.43 рішення у справі «Кобець проти України», під час оцінки доказів і вирішення спору суд має керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі, суд повинен спиратися передусім на докази, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоб не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

За версією сторони обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення ґрунтувалось на висновку судової експертизи №27/10.20/2022 від 15 вересня 2022 року з питань землеустрою (т.3, а. п.114-121) щодо визначення розміру значної заподіяної шкоди, законному власнику земельних ділянках: площею 50,00га з кадастровим номером :01:000:0316, та площею 92,2937га з кадастровим номером :01:000:0317, законним користувачем яких є Новосвітлівський психоневрологічний інтернат.

Місцевий суд обґрунтовано визнав вказаний доказ недопустимими з огляду на те, що під час проведення експертизи за експертними спеціальностями 10.20 «дослідження з питань землеустрою» та 10.14 «оцінка земельних ділянок», не в повній мірі та не детально використовувалась інформація з інформаційних джерел кримінального провадження, без врахування об`єктивних даних, відповідно до яких весь урожай соняшника за 2022 рік, тобто дохід, який можна отримати від використання земель за цільовим призначенням, визначений у додатку №1 до Методики №963, з урахуванням переліків, наведених у додатках 2 і 3 до Методики №963, був отриманий Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом, який є законним користувачем даних двох земельних ділянок.

При цьому, факт отримання Новосвітлівським психоневрологічним інтернатом урожаю соняшника за 2022 рік, подальша його реалізація та отримання грошових коштів, відповідно до долучених до справи доказів, не спростовані стороною обвинувачення.

Диспозиція ч.1 ст.197-1 КК України передбачає відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

З огляду на наведене, колегія суддів визнає слушним висновок місцевого суду про те, що достовірність визначеного розміру значної заподіяної шкоди законному власнику земельних ділянках, законним користувачем яких є Новосвітлівський психоневрологічний інтернат Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації Міністерства соціальної політики України, всупереч вимогам кримінальнопроцесуального законодавства, органом досудового розслідування не перевірявся та не встановлений.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні; тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (постанова Верховного Суду від 12 червня 2018 року, справа №712/13361/15, провадження № 51-1604км18).

Тобто, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ч.ч.2,4 ст.17 КПК, що передбачають: «Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №688/788/15-к, провадження №51-597км17).

Відповідно до ст.9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія протии Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25). який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Так, відповідно до ст.337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно зі ст. 2 КПК, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст.91 КПК на слідчого та прокурора покладено обов`язок доведення вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції який, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, дослідивши та оцінивши усі докази, надані стороною обвинувачення та стороною захисту в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних, беззаперечних, належних і допустимих доказів наявності в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, якому стороною обвинувачення надано правову кваліфікацію за ч.1 ст.197-1 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Даний стандарт доказування передбачає, що у достовірності факту, а саме - винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не повинно залишатися розумних, тобто раціональних сумнівів.

Відповідно до ч. 4 ст.17 КПК, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що згідно з ч.3 с.373 КПК, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не ставлять під сумнів законність оскарженого судового рішення.

Виправдовуючи ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених у ст.ст. 373-374 КПК і навів у вироку конкретні обґрунтування мотивів його виправдання.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, колегія суддів вважає декларативними, оскільки вони спростовуються висновками суду першої інстанції, наведеними у виправдувальному вироку.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржений вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Веселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.09.2023 року, яким ОСОБА_9 виправданий, в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4