Справа № 309/1662/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

08.12.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №11-кп/4806/23/23, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2022 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та призначено йому покарання на підставі ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст. 332 КК України, у виді штрафу у розмірі 8000 (восьми тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 136000 (сто тридцять шість тисяч) гривень 00 копійок, без застосування додаткового покарання.

Застосований щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави, - залишено без зміни до набрання вироком законної сили.

Ухвалено запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді застави в розмірі 148860,00 гривень, - скасувати після набранням вироком законної сили. Грошові кошти в сумі 148860,00 гривень, внесені у якості застави 26.04.2022, що зараховані на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Закарпатській області, - повернути заставодавцю, - ОСОБА_9 , після набрання вироком законної сили.

Ухвалено арешт, накладений на майно згідно з ухвалою слідчого судді Хустського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2022 року № 309/1428/22 (провадження 1-кс/309/289/22), після набрання вироком законної сили, - скасувати.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, 17 квітня 2022 року, за попередньою домовленістю по мобільному зв`язку, у місті Тячів, зустрівся з громадянами України: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким, у зв`язку із введенням на території України «Воєнного стану» і обмеженням виїзду за кордон осіб чоловічої статі з числа громадян України віком від 18 до 60 років, у зв`язку з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69 «Про загальну мобілізацію», заборонено виїзд за кодон, та які мали намір виїхати за межі України, шляхом незаконного перетину державного кордону, поза межами пункту пропуску. Під час особистої даної зустрічі, здійснюючи організацію незаконного переправлення даних осіб через державний кордон України, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 роз`яснив даним особам, що на транспортному засобі відвезе їх до державного кордону для його перетину та дасть необхідні вказівки та поради, щодо його перетину, та за вказані послуги поросив та оплату в сумі 2 500 доларів США з кожного, на що вони погодилися. У подальшому, у період часу з 11 години до 12 години, 17.04.2022, ОСОБА_15 , умисно, з метою незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керуючи транспортним засобом марки «Мерседес» державний номер НОМЕР_1 , відвіз вищевказаних осіб на околицю селища Вишково Хустського району, неподалік кордону з Румунією, отримав обумовлену оплату за свої послуги в загальній сумі 12 500 доларів США, після чого надав їм вказівки про напрямок руху до державного кордону України з Румунією та місцевість де саме вони повинні незаконного перетнути кордон і надав поради як себе поводити після перетину державного кордону на території Румунії. Також ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що перетин державного кордону здійснюється незаконно, поза пунктом пропуску передбачаючи можливість їх затримання працівниками прикордонної служби, проінструктував вищезазначених осіб, про не повідомлення про організацію ним переправлення через державний кордон України, в разі їх затримання, після чого поїхав. Громадяни ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , слідуючи вказівкам ОСОБА_8 , пішли у напрямку Державного кордону України з Румунією, з метою його незаконного перетину, але були затримані працівниками Державної прикордонної служби України на відстані 600 метрів від кордону близько 16 год. 40 хв. 17.04.2022. Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 332 КК України організація незаконного переправлення осіб через Державний кордон України, сприянні вчиненню таких дій порадами, вказівками та наданням засобів, вчинене щодо кількох осіб з корисливих мотивів.

Не погоджуючись з вироком, прокурор ОСОБА_16 подав апеляційну скаргу, у якій вказує на незаконність рішення, просить його скасувати. Прокурор зазначає, що при ухваленні вироку місцевим судом не враховано належним чином ті обставини, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого з корисливих мотивів, під час дії військового стану в Україні, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років з конфіскацією всього майна, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_8 , а також про його схильність до нехтування нормами закону. Стверджує, що місцевим судом не взято до уваги те, що ОСОБА_8 під час досудового розслідування та судового розгляду свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав, вину визнав після допиту свідків, що свідчить про намагання обвинуваченого ухилитися від відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, а також про те, що ст. 69 КК України щодо ОСОБА_8 не підлягає застосуванню. Отже, на переконання апелянта, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_8 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, адвокат ОСОБА_17 зазначає, що вирок є законним, а доводи, викладені в апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу. Вказує на те, що місцевим судом взято до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_18 вину у вчиненні інкримінованих йому діянь визнав у повному обсязі та щиро розкаявся. Також судом враховано судову доповідь, надану органом пробації, відповідно до якої ОСОБА_8 раніше не судимий. Також судом встановлено, що обвинувачений не був ініціатором інкримінованих йому кримінальних правопорушень та не отримував за них грошові кошти. Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 є уродженцем м. Маріуполь, внаслідок воєнних дій він залишився без житла та без джерела доходу. Крім того, зазначає, що обвинувачений розлучений та самостійно виховує неповнолітню дитину, у випадку призначення покарання у виді позбавлення волі, догляд та виховання за неповнолітнім сином нікому буде здійснювати. Просить вирок залишити без зміни, апеляційну скаргу прокурора, - без задоволення.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 , неявка якого, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. З матеріалів провадження слідує, що: повідомлення про час та місце розгляду кримінального провадження обвинуваченому надіслано відповідно до вимог законодавства; даних про поважність причин його неявки та заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін від ОСОБА_8 не надходило; прокурор не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги без участі обвинуваченого; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора ОСОБА_5 , яка апеляційну скаргу підтримала частково та просила направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, думку адвоката ОСОБА_6 , який проти направлення справи на новий розгляд не заперечував, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги свідчать про те, що фактичні обставини кримінального провадження не оскаржуються, а тому судом апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах справи доказах.

Апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 332 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних справах, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.

Відповідно до ч. 3 ст.349КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового розгляду, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 66 КК України передбачено перелік обставин, які пом`якшують покарання, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності;вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.01.2024 року у справі № 283/2169/19 та у постанові від 15.11.2021 року у справі № 199/6365/19, поняття «щире каяття» передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення кримінального правопорушення. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби його вчинення, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Матеріалами кримінального правопорушення встановлено, що вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2022 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та призначено йому покарання на підставі ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст. 332 КК України, у виді штрафу у розмірі 8000 (восьми тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 136000 (сто тридцять шість тисяч) гривень 00 копійок, без застосування додаткового покарання.

Місцевий суд розглянув вказану справу у порядку ч. 3 ст. 349 КК України, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням матеріалів кримінального провадження в частині відомостей, які характеризують особу обвинуваченого.

Також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 своєї вини під час досудового розслідування не визнавав. Крім того ОСОБА_8 не визнавав своєї вини і під час судового розгляду кримінального провадження. Визнання своєї вини ОСОБА_8 відбулось лише після допиту місцевим судом свідків, що свідчить лише про намагання обвинуваченого уникнути від кримінальної відповідальності, а не про щире каяття обвинуваченого.

Однак, таких обставин у вироку не викладено, а лише формально зазначено, що обвинувачений вину визнав у повному обсязі та щиро розкаявся.

Враховуючи ці обставини, вирок в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є невмотивованим, оскільки місцевий суд не надав оцінки тому, що обвинувачений не визнавав вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що висновки суду першої інстанції є передчасними та необґрунтованими, а тому вирок визнається належним чином невмотивованим та незаконним.

При цьому, судом першої інстанції не зазначено, які саме активні дії ОСОБА_8 свідчать про його активне сприяння у розкритті злочину.

З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що в свою чергу свідчить про неповноту судового розгляду, оскільки судом не досліджувались обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути визнано законним та обґрунтованим.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що місцевим судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які не можуть бути усунуті при апеляційному розгляді, а тому вирок суду першої інстанції належить скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути вказані вище недоліки, повно, всебічно та об`єктивно розглянути матеріали кримінального провадження, і прийняти рішення з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону; ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовільнити частково.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2023 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим за ч. 3 ст. 332 КК України, - скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: