Справа № 487/7360/25
Провадження № 1-кп/487/633/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2025 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, відомості щодо якого 08 січня 2022 внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Челябінськ, РФ, росіянина, громадянина України, з вищою освітою, працюючого водієм тролейбусу другого класу в КП ММР «Миколаївелектротранс», одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 08.01.2022 року, у ранковий час доби, приблизно о 7:30 годині, він керував технічно справним тролейбусом Skoda I4-TR інвентарний бортовий номер 3036, по середньозернистій асфальтобетонній проїзній частині проспекту Центрального з боку вулиці Бузника в напрямку вулиці Шосейної в місті Миколаєві, Миколаївської області. З метою здійснення посадки - висадки пасажирів водій ОСОБА_4 зупинив керований ним транспортний засіб на зупинці громадського транспорту «Водопровідна» по напрямку в бік вулиці Шосейної, відчинив при цьому праві бокові двері, які призначені для посадки - висадки пасажирів та відчиняються дистанційно водієм, як оператором їх автоматичного механізму. У той же час до вищевказаної зупинки громадського транспорту підійшла ОСОБА_5 , яка мала намір скористатися послугами перевезення пасажирів по маршруту № 2, який здійснюється тролейбусом Skoda 14-TR, інвентарний бортовий номер 3036, під керуванням водія ОСОБА_4 та попрямувала до середніх дверей вказаного тролейбусу, які призначені для посадки - висадки пасажирів. Під час здійснення посадки пасажира ОСОБА_5 , яка однією ногою вже ступила до салону зазначеного тролейбусу, водій ОСОБА_4 порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 10.1, 21.4 Правил дорожнього руху України, а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, розуміючи, що його дії не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагуючи на її зміни, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, хоча мав таку можливість, розпочав рух, не дочекавшись повного зачинення дверей, будучи при цьому оператором їх автоматичного механізму, внаслідок чого допустив падіння потерпілої ОСОБА_5 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому внутрішньої кісточки (щиколотки) правої гомілки, рани в ділянці 4-5 - ого пальців правої стопи, синців та саден на правій сідниці та на колінних суглобах, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних пошкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 день.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

До початку підготовчого судового засідання обвинувачений ОСОБА_4 подав до суду клопотання, у якому просить закрити кримінальне провадження відносно нього на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений клопотання підтримав.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення даного клопотання.

Потерпіла в підготовчому судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання. Просила розглянути кримінальне провадження по суті, встановити вину обвинуваченого та розглянути її цивільний позов.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, дослідивши матеріали провадження, суд прийшов до наступного.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності, підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності, обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності застосовується за таких умов: з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Санкцією ч.1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Враховуючи санкцію ч. 1 ст. 286 КК України, діяння, інкриміноване органом досудового розслідування ОСОБА_4 , відноситься до нетяжкого злочину.

Як встановлено в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України 08 січня 2022 року, строк давності три роки закінчився 08 січня 2025 року. Обвинувачений від досудового розслідування не ухилявся, та не вчинив нового кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст. 4 КК України передбачено, що часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

З п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 року №12, слідує, що особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялась від слідства або суду та не вчинила нового злочину.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №287/359/14-к, суд прийшов до висновку, що у нормах КПК не вбачається, що при вирішенні питання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України необхідно враховувати позицію обвинуваченого щодо визнання чи невизнання ним вини у пред`явленому обвинуваченні. В мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 566/554/16-к вказується про те, що у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КПК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закривається кримінальне провадження та звільняється особа від кримінальної відповідальності. Визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Судом роз`яснено обвинуваченому наслідки звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, зокрема, що таке звільнення не є реабілітуючими підставами, на що останній погодився.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Закриття кримінального провадження з цієї підстави не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує (ч. 8 ст. 284 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8 частини першої або частиною другою статі 284 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КК України підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Відповідне рішення судом приймається у формі ухвали.

Отже системне тлумачення норм кримінального та процесуального закону свідчить про те, що до особи можуть бути застосовані положення ст. 49 КК України у випадках, передбачених цією статтею та за наявності клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, при цьому незгода потерпілої з даним клопотанням, на може бути підставою для його незадоволення.

Так Верховний Суд у своїй Постанові від 31.07.2024 у справі №234/12858/21 провадження №51-5337 ск21 висновував, що під час прийняття судом рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності з підстав закінчення строків давності, думка потерпілих з`ясовується, однак, з огляду на обов`язковість застосування Закону - ст. 49 КК України не є визначальною. З врахуванням наведеного навіть у разі невзгоди потерпілого із застосуванням до обвинуваченого положень ст. 49 ККУкраїни, в суду відсутні підстави для незастосування інституту звільнення від відповідальності, тому таке звільнення особи є обов`язком а не правом суду.

Отже, перевіривши законність заявленого клопотання та беручи до уваги те, що кримінальне правопорушення за яким обвинувачується ОСОБА_4 є нетяжким злочином, суд, приходить до переконання, що клопотання обвинуваченого слід задовольнити. Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

В даному кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_5 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 8536,98 грн. матеріальної шкоди, 200 000 грн. моральної шкоди та витрат на правничу допомогу.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 129 КПК, згідно з якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд вважає за необхідне залишити позов без розгляду що не позбавляє потерпілу права вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Речові докази в кримінальному провадженні відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Що стосується витрат пов`язаних з проведенням експертиз у сумі 4341,71 грн., то вони не підлягають стягненню з обвинуваченого та покладаються на державу.

Аналогічна позиція була відображена в рішенні Об`єднаної палати ККС ВС, а саме: якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту (постанова від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17).

На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 284, 286, 288, 314, 369-372 КПК України, ст.49 КК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі вимог ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, відомості щодо якого 08 січня 2022 внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрити.

Витрати понесені у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування на проведення експертиз в розмірі 4341,71 грн. - віднести на рахунок держави.

Цивільний позов ОСОБА_5 залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1