провадження №1-кп/947/1200/25
У Х В А Л А

17 грудня 2025 року м.Одеса

Київський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 , у присутності секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по кримінальному провадженню №0000121 від 30.01.2025 року,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В :

1. Зміст клопотання.

У провадженні Київського районного суду міста Одеси знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190 КК України.

20.10.2025 року в судовому засіданні, прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування якого, прокурор зокрема зазначив, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбаченого ч.5 ст.190 КК України.

Ухвалою слідчого судді від 13.06.2025 стосовно ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжено до 06.09.2025 року, який в подальшому було ухвалою суду від 28.08.2025 року було продовжено до 26.10.2025 року.

Вказував, що на переконання сторони обвинувачення, ризик переховування ОСОБА_3 обумовлюється можливістю притягнення його до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для підозрюваного наслідками і суворістю передбаченого покарання, оскільки кримінальні правопорушення, передбачені ч.5 ст.190 України, у вчиненні яких обґрунтовано останній обвинувачуються, є особливо тяжкими злочинами, санкції яких, передбачають покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна.

А тому, продовжує існувати вагомий ризик переховування від органу досудового розслідування та/або суду(п.1 ч.1 ст.177 КПК України).

Крім того, прокурор посилався на існування ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Оскільки на даний час у вказаному кримінальному провадженні не встановлені всі обставини, які підлягають доказуванню, зокрема не встановлено всіх учасників вчинення правопорушення, інших можливих епізодів вчинення аналогічних злочинів, місця перебування інших речей, предметів та документів, які можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому для уникнення покарання за скоєння особливо тяжкого злочину підозрюваний, перебуваючи на волі, може самостійно, або за допомогою інших невстановлених на даний час учасників знищити, сховати або спотворити речі і документи, які можуть мати значення речових доказів у кримінальному провадженні та які на даний час не відшукані органом досудового розслідування.

Також прокурор стверджував, що продовжує існувати ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні. Зокрема, перебуваючи на волі, підозрюваний з метою уникнення кримінальної відповідальності для себе, своїх спільників, може вчинити дії направлені на примушення до зміни наданих раніше свідчень допитаними особами.

Окрім цього, прокурор посилався на існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, так як у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою неможливо буде запобігти контактам ОСОБА_3 з іншими невстановленими співучасниками вчинення злочину, з якими останній перебуваючи на свободі зможе вільно спілкуватись та координувати їхні дії щодо приховування слідів та засобів вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, прокурор заявляв про існування ризику, передбаченого передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений може і надалі вчиняти кримінальні правопорушення, адже відповідно до зібраних доказів ОСОБА_3 не збирався завершувати свою злочинну діяльність.

На думку прокурора, викладене свідчить про наявність обставин, передбачених ч.3 ст.199 КПК України, та наявність правових підстав для продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На переконання прокурора, з урахуванням сукупності викладених обставин, даних про особу обвинуваченого, в силу характеру інкримінованих ОСОБА_3 діянь та одночасної потереби у проведенні судового провадження, для забезпечення належного виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який надасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки інші (менш суворі заходи) не забезпечать виконання ним процесуальних обов`язків, передбачених чинним КПК України і його належної поведінки.

Також прокурор заявляв, що ОСОБА_3 вчинив особливо тяжкі злочини, отже беручи до уваги раніше визначену на стадії досудового розслідування заставу у розмірі 6000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 18168000 гривень, вважав, що лише визначена застава забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у разі її внесення.

Посилаючись на викладене, керуючись зокрема ст.ст.131, 132, 176 178, 183, 194 КПК України, просив: 1) продовжити застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 діб, без зміни раніше визначеного розміру застави; 2) у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , строком на 60 діб, наступні процесуальні обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися із м.Одеса без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні.

2. Позиції учасників судового провадження.

Захисник подала до суду заперечення на клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в яких зокрема зазначила, що посилання сторони обвинувачення на тяжкість злочину, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_3 та на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини, сторона захисту вважає недостатніми для доведеності наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України. В клопотанні прокурора та в ухвалі слідчого судді не зазначено будь-які інші докази або обставини, які б підтверджували намір обвинуваченого переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Навпаки, ризик переховування від органу досудового розслідування або суду спростовується тим, що з дня внесення відомостей до ЄРДР до дня повідомлення ОСОБА_3 про підозру пройшов значний час, однак ОСОБА_3 будучи обізнаним до повідомлення про підозру про здійснення кримінального провадження не вчинив жодних дій переховуватися від органу досудового розслідування, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Вважала, що зазначені обставини прямо вказують на відсутність наміру у ОСОБА_3 переховуватися від органу досудового розслідування та суду. Водночас, посилання в клопотанні на те, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України підтверджується тим, що інша особа - ОСОБА_6 перетнула державний кордон, є необґрунтованим та недопустимим, оскільки це не має жодного правового чи фактичного зв`язку з поведінкою обвинуваченого ОСОБА_3 . Тобто матеріалів, які б вказували на існування зазначеного ризику не надано, а одне лише посилання на конкретні обставини без належного їх обґрунтування, не можуть бути належним обґрунтуванням існування зазначеного ризику.

Крім того вказувала, що сам по собі факт наявності свідків у кримінальному провадженні не може вважатися автоматичною підставою для встановлення ризику впливу на них, а посилання сторони обвинувачення на гіпотетичний вплив носять суто формальний і декларативний характер, не підтверджені жодними конкретними доказами чи фактами. Будь-яких відомостей або доказів того, що підозрюваний здійснював чи намагався здійснити вплив на потерпілих або свідків, матеріали провадження не містять.

Заявляла, що загроза вільного спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні, нівелюється покладанням на обвинуваченого обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України, зокрема утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом.

Виснувала, що фактично лише тяжкість злочину була взята як підстава обрання найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, хоча це прямо суперечить принципу встановленому в ряді рішень ЄСПЛ: «сама лише тяжкість злочину не може бути підставою для застосування до підозрюваного найбільш суворого запобіжного заходу» та «презумпції невинуватості особи». Відтак, застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту є більш обґрунтованим і доцільним, ніж тримання під вартою, з огляду на об`єктивні обставини справи.

Також наголошувала про непомірність запропонованого розміру застави та неможливості його внесення через матеріальний стан підозрюваного.

На підтвердження майнового стану сім`ї обвинуваченого зазначала, що його дружина є фізичною особою-підприємцем та фактично є єдиним стабільним джерелом утримання сім`ї, дохід якої за 2024 рік склав - 2151182,68 грн., а за 2025 рік (станом на 15.12.2025 року) - 5922519,48 грн.

У зв`язку з цим, розмір застави у 18168000 грн. є завідомо непомірним, оскільки суттєво перевищує реальні фінансові можливості обвинуваченого та його родини, і фактично позбавляє його можливості скористатися альтернативою триманню під вартою.

Посилаючись на викладене, просила суд: 1) залишити без задоволення клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 ; 2) змінити відносно підозрюваного ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: м.Одеса, проспект Шевченка, буд.13-а, кімната 5,9; зменшити розмір застави до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обвинувачений, під час судового засідання, підтримав позицію захисника.

3. Передумови та висновки суду.

Суд, заслухавши клопотання, дослідивши додані до нього документи та вислухавши думки учасників кримінального провадження, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з положеннями ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Судом встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 13.06.2025 року, до обвинуваченого ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави в сумі 18168000,00 грн., який в подальшому, було продовжено до 18.12.2025 року включно.

Під час продовження вказаного запобіжного заходу, судом були враховані ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до змісту ч.3 ст.199 КПК України, однією з підстав для продовження строку тримання під вартою є наявність вважати, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Суд погоджується, що на сьогоднішній день, ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, продовжує існувати, а саме: переховуватись від суду, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років, з конфіскацією майна. Отже, на думку суду існує ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Частина 1 ст.194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.п.1 та 2 ч.1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) у справі «Москаленко проти України» (Заява №37466/04), ЄСПЛ вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою (п.34). Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому ЄСПЛ повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (п.35). ЄСПЛ зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. ЄСПЛ визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, ЄСПЛ неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26.07.2001 року).

Під час судового розгляду, зі сторони обвинувачення, не надано жодного доказу на підтвердження того, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України продовжує існувати.

Таким чином, суд робить висновок, що обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190 КК України, у сукупності з існуючим ризиком, передбаченим п.1 ч.1 ст.177 КПК України, презумпцію невинуватості та не доведеністю зі сторони прокурора недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, зазначеному у клопотанні, дозоляють суду змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, який на думку суду є достатнім для запобігання ризику, передбаченому п.1 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки менш суворі запобіжні заходи, на думку суду, не достатні для запобігання зазначеному ризику.

Згідно з ч.5 ст.194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених ч.1 цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме: 1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; 5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом; 6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності; 7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання; 8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 9) носити електронний засіб контролю.

Відповідно ч.7 ст.194 КПК України, обов`язки, передбачені ч.ч.5, 6 цієї статті, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст.199 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 199, 331, 369 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. У клопотанні прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

2. Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, строком на 2 (два) місяці, тобто до 17 лютого 2026 року включно.

3. Заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом строку дії домашнього арешту, залишати цілодобово своє житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, за виключенням повітряних тривог, під час яких обвинувачений може відвідувати укриття або бомбосховища, а також відвідування медичних закладів для отримання ним медичної допомоги за направленням лікаря та явки його до суду, з урахуванням часу на проїзд.

4. Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом строку дії домашнього арешту: 1) прибувати до суду за першою вимогою; 2) не відлучатися з м.Одеси без дозволу суду; 3) утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими по кримінальному провадженню №0000121 від 30.01.2025 року; 4) здати на зберігання до ГУ ДМС в Одеській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

5. Роз`яснити ОСОБА_3 положення ч.5 ст.181 КПК України, згідно якої, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

6. Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на Головне управління Національної поліції в Одеській області, якому направити копію цієї ухвали для виконання.

7. Роз`яснити, що у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який був затриманий негайно доставляється до місця проживання і звільняється з-під варти, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло цілодобово.

8. Строк дії цієї ухвали з 17 грудня 2025 року до 17 лютого 2026 року включно.

9. Ця ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1