УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Про продовження строку дії запобіжного заходу

(повний текст)

11 грудня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000469 від 22.08.2024 р.,

клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИВ:

Вбачається, що згідно зі змістом обвинувального акта курсант навчального взводу навчального курсу навчального центру військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності за те, що він, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації в умовах особливого періоду, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, усупереч вимогам статей 17, 65, 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а також статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 21.07.2024, діючи умисно, з корисливих та особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, без наявності поважних причин та без отримання відповідного дозволу командування, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка на той момент дислокувалася у АДРЕСА_1 , після чого до виконання службових обов`язків не приступав, час проводив на власний розсуд, будь-яких дій, спрямованих на добровільне повернення до місця проходження служби, не вчиняв та незаконно перебував поза межами військової частини до 05.03.2025, тобто до моменту його затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України.

За таких обставин дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, з обвинувального акта вбачається, що курсант навчального взводу навчального курсу навчального центру військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_7 також обвинувачується у тому, що він, порушуючи приписи статей 3 та 28 Конституції України, а також статей 11, 16, 49, 50 Статуту Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 05.03.2025 близько 19 год. 50 хв., перебуваючи поблизу входу до скверу біля будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раніше сформованих неприязних відносин до ОСОБА_4 , а саме у зв`язку з його дружиною та малолітнім сином, маючи прямий умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, під час раптово виниклої сутички, перебуваючи безпосередньо навпроти потерпілого, дістав з правої кишені джинсів тичковий ніж та, тримаючи його у правій руці, наніс ОСОБА_4 один удар у ділянку лівої щоки, один удар у ділянку правого передпліччя та один удар у ділянку живота, чим своїми умисними діями спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення живота.

Таким чином, дії ОСОБА_7 кваліфіковано як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто як кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого було продовжено до 22 грудня 2025 року включно.

Згідно з вимогами частини третьої статті 331 Кримінального процесуального кодексу України суд за наявності належного клопотання сторони обвинувачення зобов`язаний до закінчення двомісячного строку з дня застосування запобіжного заходу вирішити питання щодо доцільності його подальшого продовження.

У зв`язку з цим прокурор звернувся до суду з мотивованим клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, посилаючись на існування ризиків, визначених статтею 177 КПК України, зокрема ризику переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, ризику незаконного впливу на свідків, а також ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Обвинувачений та його захисник, у свою чергу, заперечили проти доводів сторони обвинувачення. Захисник зазначив, що на утриманні обвинуваченого перебуває батько похилого віку, який має тяжкий стан здоров`я, потребує постійного стороннього догляду, не здатний до самостійного пересування та самообслуговування. Сам обвинувачений підтвердив наведені обставини, просив суд врахувати їх при вирішенні питання щодо запобіжного заходу та заявив клопотання про зміну тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Водночас потерпілий та його представник наполягали на задоволенні клопотання прокурора, зазначаючи, що з боку обвинуваченого на адресу потерпілого, його дружини та малолітньої дитини неодноразово надходили погрози, що свідчить про реальність та актуальність ризику незаконного впливу.

Суд, заслухавши пояснення прокурора, захисника, обвинуваченого, потерпілого та його представника, а також дослідивши матеріали обвинувального акта та інші матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про наявність підстав для продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та те, що тримання під вартою відповідно до закону є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі неможливості запобігти визначеним ризикам шляхом застосування більш м`яких заходів.

При вирішенні цього питання суд урахував характер і ступінь суспільної небезпеки інкримінованих діянь, можливу міру покарання у разі доведення вини обвинуваченого, його вік та дані про особу. Суд також зазначає, що наявні в матеріалах провадження докази свідчать про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення, а санкція ч. 1 ст. 121 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, що, у разі перебування обвинуваченого на свободі, об`єктивно підвищує ймовірність його ухилення від суду та створює загрозу несвоєчасного й неефективного розгляду справи.

Окрім того, суд бере до уваги наявність підтвердженого ризику незаконного впливу на свідків, оскільки за умов перебування на волі обвинувачений матиме реальну можливість контактувати зі свідками поза межами судового контролю, впливати на них шляхом погроз, психологічного тиску або переконань з метою зміни чи відмови від раніше наданих показань, що може істотно перешкодити встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Суд також враховує правові позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких законність і доцільність тримання особи під вартою мають оцінюватися з урахуванням конкретних обставин кожної справи, а втручання держави у право на свободу є допустимим за умови наявності переважаючих суспільних інтересів, навіть за умови дії принципу презумпції невинуватості.

Оцінивши наведені прокурором доводи у сукупності з матеріалами справи, суд дійшов висновку, що заявлені ризики не зменшилися, а застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не усуне існуючих загроз.

За таких обставин суд вважає доведеним, що продовження строку тримання під вартою є необхідним та обґрунтованим, оскільки жоден інший запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією обвинуваченого від суспільства, не здатен забезпечити досягнення цілей кримінального провадження, визначених статтею 177 КПК України.

Крім того, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, у разі обвинувачення особи у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, поєднаного із застосуванням насильства або погрозою його застосування, суд має право не визначати розмір застави при обранні чи продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Як убачається з матеріалів обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного насильницького кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів, передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років та посягає на життя і здоров`я особи, що свідчить про підвищений рівень його суспільної небезпеки.

За таких умов застосування положень ч. 3 ст. 182 КПК України щодо визначення розміру застави як альтернативи триманню під вартою є необґрунтованим, оскільки це не відповідало б меті запобіжного заходу та не гарантувало б недопущення переховування обвинуваченого, незаконного впливу на потерпілого і свідків або вчинення нового кримінального правопорушення.

Суд також враховує, що матеріали кримінального провадження містять дані про погрози, які надходили потерпілому та членам його сім`ї саме з боку обвинуваченого, що додатково підтверджує наявність реального ризику незаконного впливу у разі застосування застави.

Отже, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 183 КПК України суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави при продовженні строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , оскільки інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не усунуть встановлених судом ризиків.

Виходячи із зазначеного, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали до 08 лютого 2026 р. включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення, а обвинуваченим, що тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання її копії.

Повний текст ухвали оголошений 16 грудня 2025 р.

Суддя ОСОБА_1