В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2025 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальне провадження за № 0000433 внесеному до ЄРДР 29.08.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, Донецької області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , учасника бойових дій, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілий ОСОБА_7 ,

представник потерпілого - адвокат ОСОБА_8 ,

захисник ОСОБА_9 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

28.08.2024 року, приблизно о 23 год. 30 хв., ОСОБА_3 керуючи технічно-справним автомобілем марки «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись у бік м. Київ по автодорозі М-05 «Київ-Одеса» на 78 км., в межах Білоцерківського району Київської області, на території блокпосту, у порушення вимог пункту: 1.5, «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; 2.3 підпунктів б) та д) «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; 12.2 «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»; 12.3 «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;12.9 (б) «водієві заборонено перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 "Обмеження максимальної швидкості", проявив особисту необережність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, належним чином не стежив за дорожньою обстановкою та своєчасно не відреагував на її зміну, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху; проявив злочинну самовпевненість, не врахував дорожню обстановку, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду у вигляді залізобетонного блоку, допустив зіткнення керованого ним транспортного засобу з даною перешкодою.

В результаті дорожньо-транспортної пасажир автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді комплексу закритої тупої травми органів черевної порожнини, яка призвела до розвитку небезпечного для життя явища (розлитий каловий перитоніт) та потребувала невідкладного оперативного лікування а тому, згідно до п.п. 2.1.3.л «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, як таке, що є небезпечними для життя.

Грубі порушення водієм ОСОБА_3 вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 .

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Повідомив, на час дорожньо-транспортної пригоди був військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, головним сержантом 1 взводу роти охорони військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «старший сержант», і 28.08.2024 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, він керував технічно справним автомобілем марки «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався в бік Києва, порушив пункти правил дорожнього руху, які зазначені в обвинувальному акті та допустив зіткнення із залізобетонним блоком. Він рухався з допустимою швидкістю, було темно, дорога була неосвітлена, був туман, він не побачив бетонний блок і здійснив з ним зіткнення. Під час зіткнення він вчиняв всі можливі дії щоб мінімалізувати можливі наслідки. Внаслідок ДТП ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження. Стверджував, що дуже шкодує про вчинене, просив призначити мінімальне покарання з випробуванням та не позбавляти права керування транспортними засобами. З потерпілим примирився. Наголошував, що він виконує роботу, працює водієм, возить потерпілого у справах і йому для виконання його роботи потрібен транспортний засіб. Зробив для себе належні висновки - керує автомобілем дуже обережно, уважно спостерігає за дорожньою обстановкою. Повідомив, що є учасником бойових дій, з 2016 року здійснював захист вітчизни. На даний час звільнений з лав військової служби, за станом здоровя встановлена ІІ група інвалідності. Наголошував, що не хотів таких наслідків, умислу на вчинення злочину не мав. Щиро кається у вчиненому, зазначив, що дуже жалкує, що так сталося.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються речових доказів та судових витрат у провадженні. При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.

Суд встановив, що своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Європейський Суд вказує, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щире каяття полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т. ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого.

На переконання суду, щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 полягає в суб`єктивному ставленні останнього до вчиненого, зокрема, в тому, що він визнав факт вчинення кримінального правопорушення та його негативні наслідки, визнав свою провину у вчиненому повністю, висловив щирий жаль з приводу цього, засудив свою поведінку та всіляко сприяв і бажав виправити наслідки своїх дій.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення, сприяв встановленню істини у справі.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, в судовому засіданні не встановлено

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу обвинуваченого.

При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_3 суд враховує тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого необережного злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, одружений, має на утриманнімалолітню дитину, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення був військовослужбовцем.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину, суспільну небезпеку діяння, а також наслідки, що настали, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Однак, враховуючи, конкретні обставини справи, думку потерпілого та представника потерпілого, які покладалися на розсуд суду і просили призначити мінімально можливе покарання без позбавлення волі та вважали за можливе виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства, а тому призначення ОСОБА_3 покарання у виді реального позбавлення волі, в даній справі, буде становити «особистий надмірний тягар для особи».

Враховуючи зазначені конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, думки потерпілого та представника потерпілого, думки прокурорів, висловлені в судових дебатах щодо можливості застосування ст. 75 КК України, суд дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації, та вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є зокрема джерелом доходу чи використання автомобіля в службових цілях. Існування цих обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Примус, що забезпечується силою державної влади в межах закону, є ефективним засобом забезпечення виконання кожною особою конституційного обов`язку неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незважаючи на великі потенційні можливості, примус є не головним, а крайнім засобом боротьби зі злочинністю. Сила примусу, що міститься в санкції кримінально-правової норми Особливої частини КК України, має бути необхідною і достатньою для реалізації завдань, визначених у ст. 1 КК України.

Ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми.

Також не слід залишати поза увагою такий елемент верховенства права як справедливість. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Приймаючи рішення про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд враховує зазначені вимоги закону та бере до уваги те, що ОСОБА_3 має інвалідність ІІ групи, являється учасником бойових дій, здійснював захист України з 2016 року, під час даної ДТП також отримав тілесні ушкодження. Автомобіль йому необхідний для переування у звязку з незадовільним станом здоровя та для роботи, про що він зазначив в судовому засіданні, повідомив про те що і наданий час здійснює функцію водія потерпілого та відвозить його у справах Також, враховується відношення обвинуваченого до вчиненого, його дії після настання дорожньо-транспортної пригоди, намагання виправити наслідки вчиненого, особливу увагу суд приділяє і думці потерпілого, який з обвинуваченим примирився, не має до нього претензій та щодо міри покарання покладається на розсуд суду і просить призначити його як можливо наймякше, про що останній зазначив у судовому засіданні.

На думку суду, призначене основне покарання та звільнення від його відбування, без позбавлення права керувати транспортними засобами, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення нових злочинів і не буде становити особистий надмірний тягар для особи. Таке покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України, буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства і потерпілого та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2024 року, на автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 - скасувати, оскільки відпала потреба у подальшому застосуванні цих заходів.

Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань в учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Процесуальні витрати слід стягнути з обвинуваченого на користь держави в розмірі 41508, 21 грн.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Долю речових доказів суд вирішує згідно ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України - 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк 2 роки та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2024 року, на автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Речові докази:

- автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, автодорога "Біла Церква - Тетіїв" 4 км - повернути власнику ОСОБА_10 ;

- змиви з внутрішньої частини ручки передніх лівих дверей, змив з внутрішньої частини ручки передніх правих дверей, змив з рульового керма автомобіля, змив з ручки перемикання автоматичної коробки передач, подушку безпеки з рульового керма автомобіля, подушку безпеки з правої частини торпедо автомобіля, які передані на відлповідальне зберігання до камери схову речових доказів Білоцерківського РУП ГУ НП України в Київській області - знищити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в розмірі 41508, 21 грн.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Білоцерківський міськрайонний суд. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_11