Справа №127/4863/25
Провадження №1-кп/127/168/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового провадження потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 114-1, частинами першою та другою статті 190 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 114-1, частинами першою та другою статті 190 Кримінального кодексу України (далі КК).

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивував тим, що ризики, які існували на час застосування запобіжного заходу, на цей час не відпали та продовжують існувати.

Обвинувачений ОСОБА_5 наголосив на тому, що ризики, які б давали правові підстави для його утримання під вартою відсутні. Також зауважив, що згідно з правовим висновком Верховного Суду в його діянні відсутні ознаки злочину. Звернув увагу на те, що фактично порушене його фундаментальне право на захист, оскільки судом не вирішене питання щодо можливості визначення йому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави або домашнього арешту. Зазначив, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини строк його перебування під вартою не може перевищувати шести місяців, натомість він перебуває під вартою більше шістнадцяти місяців. Звернув увагу суду на те, що справа, яка перебуває на розгляді у суді є політичним переслідуванням та замовленням влади. Зауважив, що досліджені у судовому засіданні відеозаписи повністю спростовують висунуте йому обвинувачення. Зауважив, що за час перебування під вартою були вчинені перешкоди у наданні лікування. У зв`язку з наведеним вважає, що застосований до нього запобіжний захід слід змінити з утримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з утриманням під вартою. Також вважає, що кримінальне провадження відносно нього має бути закрите у зв`язку з відсутністю в його діянні складу правопорушення.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що сторона обвинувачення не довела, що ризики, передбачені кримінально-процесуальним законодавством, продовжують існувати. Підтримав клопотання свого підзахисного.

Потерпілий підтримав думку прокурора.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Крім того, суд враховує, що частиною третьою статті 331 КПК визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК, зокрема частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Строк дії, обраного до обвинуваченого запобіжного заходу спливає 14.02.2026. З наданого прокурором клопотання про продовження застосованого запобіжного заходу випливає, що останнє ОСОБА_5 було вручене 20.01.2026. Однак відповідне клопотання було подане до суду 05.02.2026, тобто в день судового засідання до відкладення судового розгляду для повторного виклику потерпілих у кримінальному провадженні. Отже, суд вважає слушними зауваження сторони обвинувачення щодо недотримання стороною обвинувачення вимоги кримінально-процесуального законодавства щодо строку звернення до суду з відповідним клопотанням. Натомість суд вважає такими, що не були підтверджені наданими суду матеріалами твердження захисника про недотримання стороною обвинувачення вимог кримінально-процесуального закону щодо вручення примірника клопотання обвинуваченому. Разом з тим, приписи кримінально-процесуального закону не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

У постанові від 22.02.2021 (справа № 991/1226/21) Верховний Суд звернув увагу на те, що КПК не передбачає відмови у продовженні строку запобіжного заходу через пропущення прокурором строку звернення з клопотанням.

Саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання прокурора по суті, надавши доводам сторін відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення чи відмови у задоволенні клопотання прокурора, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Питання щодо мети і підстав застосування запобіжних заходів регламентовані статтею 177 КПК. Зокрема, з частини першої статті 177 КПК випливає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Як слідує зі змісту частини другої статті 177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти України»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як суд вже зазначив, частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на цей час з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами не завершене, а тому вирішення зазначеного питання на цій стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Суд також бере до уваги, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (п. 63, справа «Тодоров проти України»).

У рішенні від 22.01.2026 (справа Ridkodubskyy and Others v. Ukraine, заяви № 16317/24 та ще п`ять) ЄСПЛ констатував порушення Конвенції у зв`язку з тим, що національні суди: використовували припущення без належної доказової бази щодо ризиків втечі або перешкоджання правосуддю; не аналізували можливість застосування альтернативних запобіжних заходів; застосовували повторювані та формальні формулювання при продовженні тримання під вартою.

Аналізуючи доводи ОСОБА_5 , суд вважає слушними його зауваження в частині того, що стороною обвинувачення не надані докази ризику втечі обвинуваченого від суду або вчинення інших дій, які можуть перешкоджати судовому розгляду кримінального провадження.

В ході судового розгляду цього кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_5 обвинувачений у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, у тому числі тяжкого злочину проти основ національної безпеки України. Суд враховує, що (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами на цей час не завершене, зокрема не допитані потерпілі та свідки кримінального провадження. Суд вище зазначив, що доводи прокурора в частині можливості чинення тиску на потерпілих та свідків у судовому засіданні доведені не були.

Суд бере до уваги те, що об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, у тому числі за станом здоров`я, суду не надані. Доводи обвинуваченого в частині відсутності в його діянні складу інкримінованого йому діяння, як суд зазначив вище, мають бути оцінені за результатами судового розгляду. На цей час потерпілі у кримінальному провадженні допитані не були. Тому суд вважає, що питання щодо доцільності визначення застави, як альтернативного запобіжного заходу, наразі відсутні.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне, з метою забезпечення кримінального провадження, попередження позапроцесуального впливу на потерпілих та свідків кримінального провадження, а також вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, продовжити ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Зі змісту частини третьої статті 183 КПК випливає, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до абзацу восьмого частини четвертої статті 183 КПК під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

З огляду на вказані приписи та обставини справи суд не вбачає правових підстав для визначення ОСОБА_5 розміру застави.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, з 17 грудня 2025 року до 23:59 годину 05 квітня 2026 року.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя: