ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/8343/24 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/496/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2024 рокуу кримінальному провадженні, внесеному 10 червня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000950 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, одруженого, працюючого комірником у приватній фірмі «Ізолон», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого на момент постановлення вироку:

-15 серпня 2024 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 ККУкраїни,

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2024 рокуОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вирокомМосковського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням (з іспитовим строком 3 (три) роки), з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1, ч.3 ст.76 КК України.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що він 09 червня 2024 року приблизно о 19:00 год., перебуваючи у салоні краси «Ірис», розташованому по вул. Академіка Павлова, 305 у м. Харкові, де він діючи умисно, в період дії воєнного стану, з метою незаконного збагачення, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає, взяв зі столу мобільний телефон марки Iphone, модель 14 ProMax, IMEI-1 НОМЕР_1 , IMEI-2 НОМЕР_2 , у силіконовому чохлі блакитного кольору, який належить ОСОБА_9 , вартість телефону становить 31 233 грн. 33 коп, а вартість чохла «Silicone Case Square для Iphone 14 ProMax Light Blue» 106 грн. 67 коп.

З викраденим майном обвинувачений покинув місце злочину, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 31 340 грн.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо доведеності обвинувачення та винуватості ОСОБА_7 , правову кваліфікацію, вважає вирокКиївського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2024 року незаконним і необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме ч.4 ст.70 КК України.

Просить даний вирок скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким виключити із мотивувальної та резолютивної частин вироку висновок та рішення суду про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України. Призначити обвинуваченому за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням (з іспитовим строком 3 (три) роки), з покладенням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно.

В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування посилається на те, що суд невірно застосував положення вимог ч.4 ст.70 КК України, оскільки, коли особі, що вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком їй призначається покарання із застосуванням на підставі ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, то положення ч.4 ст.70 КК України не застосовуються, а кожен вирок у такому випадку виконується самостійно.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, зваживши на доводи обвинуваченого, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню за наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку суду, судовий розгляд було проведено за процедурою, передбаченою ч.3 ст.349 КПК України, з врахуванням цього суд встановив фактичні обставини кримінального провадження та відповідно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведення винуватості та кваліфікації його дій, які в апеляційній скарзі не оскаржуються, у відповідності з нормами ч.2 ст.394, ст.404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом закону, який не підлягає застосуванню ч.4 ст.70 КК України, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 13 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку об`єднаної палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26523/17, провадження № 51-3600 кмо 20), якщо, до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком їй призначається покарання із застосуванням на підставі ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особі призначене покарання, яке необхідно відбувати реально, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення відбувати реально зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання про звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч.4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок, попередній, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, та новий, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки, яке підлягає реальному відбуванню.

Відповідно до вироку у цьому кримінальному провадженні, ОСОБА_7 засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, (іспитовим строком 3 роки).

Враховуючи, що пробаційний нагляд це реальне покарання, призначене ОСОБА_7 за вироком Московського районного суду м.Харкова від 15 серпня 2024 року, тому застосування у даному випадку до пробаційного нагляду ст.75 КК України не відповідає нормам кримінального закону та вказаним правовим висновкам.

Тобто, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення на підстав ст..75 КК України, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, і навпаки, то застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

А тому місцевий суд дійшов неправильного висновку про необхідність застосування положень ч.4 ст.70 КК України при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 .

Зазначене свідчить про те, що суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, що згідно п.2 ч.1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і відповідно до п.4 ч.1 ст.409, ст.420 КПК України - підставою для скасування вироку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи прокурора є цілком обґрунтованими, а тому вважає за необхідне вирок суду щодо останнього скасувати та виключити із вироку суду посилання на застосування положень ч.4 ст.70 КК України.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки, на підставі ч.3 ст.72 КК України - виконувати самостійно.

Разом з тим, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання (його вид та строк, з подальшим звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України), відповідає загальним вимогам ст.50, 65 КК України, є пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого та його наслідкам.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі в розмірі, який визначив суд першої інстанції, що фактично й не оскаржується прокурором в апеляційній скарзі.

Крім того, з урахуванням апеляційної вимоги прокурора, остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити на підставі ст.75 КК України у тому розмірі, як це зазначено в апеляційній скарзі сторони обвинувачення.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України, та принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.404, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2024 рокущодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням (з іспитовим строком 3 (три) роки).

На підставі п.п.1, 2 ч.1, ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 , на підставі ч.3 ст.72 КК України - виконувати самостійно.

Виключити із мотивувальної та резолютивної частин вироку висновок та рішення суду про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4