Провадження №11-кп/801/1058/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025 про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 в кримінальному провадженні № 0000384 від 21.04.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, до 23.11.2025 включно, із визначеною сумою застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені в клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжують існувати і до тепер.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , порушується питання про скасування вказаної ухвали та постановлення нової ухвали про застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби за місцем проживання: АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025 року є незаконною та необґрунтованою, оскільки постановлена без урахування усіх обставин справи, поданих доказів захисту та заявлених клопотань.

Суд першої інстанції безпідставно постановив рішення без належного з`ясування усіх обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення питання про необхідність застосування саме найсуворішого запобіжного заходу, не врахував особистість підозрюваного, його соціальні зв`язки, сімейний стан, стан здоров`я, а також не навів достатніх мотивів, чому більш м`який запобіжний захід не може забезпечити належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Захисник посилається на порушення вимог ст.ст. 42, 45, 177, 178, 183, 194, 195, 309, 392, 395, 407 КПК України, вказуючи, що ухвала суду не відповідає вимогам обґрунтованості, передбаченим законом. Суд без належної аргументації погодився з доводами прокурора, не навівши фактичних даних, які б підтверджували наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема ризику переховування від органів досудового розслідування чи суду, незаконного впливу на свідків або перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

На думку сторони захисту, суд, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не врахував принципу пропорційності та положень ч. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої позбавлення свободи допускається лише як крайній захід, коли інші, менш обтяжливі, запобіжні заходи є явно недостатніми.

У скарзі вказано, що тяжкість інкримінованого злочину не може сама по собі бути підставою для тримання під вартою. Обвинувачений має постійне місце проживання у місті Вінниці, проживає разом із малолітнім сином 2016 року народження, який після смерті матері потребує піклування. ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, характеризується позитивно, перебуває на обліку в наркологічному чи психіатричному диспансерах не перебував, добровільно з`являвся до органу досудового розслідування, має стабільні соціальні зв`язки.

Захисник наголошує, що судом першої інстанції не розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, порушено вимоги ч. 1 ст. 183 КПК України, якою передбачено обов`язковість перевірки можливості застосування альтернативних заходів, та не враховано положення п. 1 ч. 1 ст. 178 КПК України щодо необхідності оцінки в сукупності усіх обставин, які характеризують особу обвинуваченого.

Посилаючись на положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №14 від 19 грудня 2014 року «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанцій кримінального процесуального законодавства щодо обрання, зміни і продовження запобіжних заходів», а також на практику Європейського суду з прав людини (справи «Ноймайстер проти Австрії», «Смірнов проти росії», «Строган проти України»), захисник підкреслює, що позбавлення волі особи без достатніх підстав суперечить принципу законності та є непропорційним втручанням у право на свободу.

Вказує, що небезпека переховування чи впливу на свідків не може оцінюватися лише з огляду на тяжкість злочину, а має бути підтверджена конкретними фактичними даними, яких у матеріалах клопотання прокурора не наведено.

Також зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт утримання обвинуваченим малолітньої дитини, що свідчить про наявність стійких соціальних зв`язків, а відтак відсутність реальних ризиків переховування чи ухилення від суду.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін. Неявка прокурора, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, оскільки останній не заявляв клопотань ні про розгляд клопотання за його безпосередньої участі, ні про відкладення розгляду справи.

Із огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , у відсутність прокурора, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону та принципу розумних строків судового провадження, передбаченого ст. 28 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_6 та його підзахисного ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Так, відповідно до положень ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 194 КПК України встановлено, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Колегією суддів встановлено, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15.05.2025 до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 13.07.2025, з одночасним визначенням розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 08.07.2025 продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 05.09.2025 включно, з одночасним визначенням розміру застави.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.07.2025, продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 26.09.2025 включно, з одночасним визначенням розміру застави.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 185 КК України, раніше судимий, не працевлаштований, постійного джерела доходу не мав та хоча і має постійне місце проживання в м. Вінниці, однак стримуюючі фактори у обвинуваченого відсутні. Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що соціальні зв`язки обвинуваченого не можна визнати стійкими.

Суд апеляційної інстанції погоджується із думкою суду першої інстанції, що тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, однак має враховуватися судом у сукупності з іншими встановленими обставинами.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України, раніше судимий, непрацюючий, стримуючих факторів немає, що в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик переховування від суду настільки, що його неможливо відвернути, не тримаючи особу під вартою.

Стосовно ризику переховування від суду, то як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, місце проживання, професію, прибуток, наявність сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»). Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Суд зазначає, що доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, оскільки має постійне місце проживання, самі по собі не можуть служити підставою для зміни запобіжного заходу, а мають враховуватися в сукупності з іншими обставинами, встановленими під час розгляду клопотання.

У разі переховування обвинуваченого, ризик якого залишається високим, стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою обвинуваченого.

Крім того, при прийнятті рішення щодо запобіжного заходу ОСОБА_7 , суд враховує і стадію розгляду кримінального провадження. На даний час у справі не допитано потерпілого та жодних свідків у справі, показання яких мають істотне значення. Стадія судового розгляду, наявність недопитаних свідків та потерпілого у справі свідчать про можливість здійснення впливу ОСОБА_7 на них з метою зміни показань останніх.

Таким чином, фактичні обставини справи, особа ОСОБА_7 та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, свідчать про відсутність ґрунтовних підстав для можливості застосування іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, як такого, що недостатній для запобіганню ризиків та забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, з урахуванням особи обвинуваченого та характеру інкримінованого злочину, тяжкості покарання, що загрожує йому, реальними залишаються ризики, зазначені в оскаржуваній ухвалі.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_7 від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, особистого зобов`язання, оскільки він не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

У даному кримінальному провадженні суддя, продовжуючи щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, одночасно визначив розмір застави, що відповідає вимогам закону та є альтернативним заходом, який може бути застосований у разі її внесення. Таким чином, твердження захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував найсуворіший запобіжний захід, є необґрунтованими, оскільки законодавець прямо передбачає можливість поєднання тримання під вартою та застави як альтернативного механізму.

Колегія суддів також бере до уваги, що визначений судом розмір застави відповідає характеру інкримінованого діяння, особі обвинуваченого, його соціальним зв`язкам та іншим обставинам, що мають значення для кримінального провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025 про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 в кримінальному провадженні № 0000384 від 21.04.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4