ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1119/24 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/229/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Салтівського районного суду м.Харкова від 10 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному 17 листопада 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003994, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайський Харківської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останній раз:

- 29 жовтня 2019 року Первомайським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.357, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Звільненого 19 грудня 2022 року по відбуттю строку покарання;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Салтівського районного суду м.Харкова від 10 червня 2025 року ОСОБА_8 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Цим же вироком засуджений ОСОБА_9 за ч.4 ст.185 КК України, вирок щодо якого не оскаржено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи у сумі 2 389 грн. 80 коп. в рівних частках по 1194 грн. 90 коп. з кожного.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів та арештованого майна.

Згідно з вироком суду, 16 листопада 2023 року о 13 год. 12 хв., ОСОБА_8 разом із знайомим ОСОБА_9 знаходились біля кіоску «Аттіка», який розташований за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 18-Б. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на столі видачі товарів побачили мобільний телефон Nokia G11, модель ТА-1401 imei1: НОМЕР_1 ; imei2: НОМЕР_2 , в корпусі сріблясто-блакитного кольору, який знаходився у шкіряному чохлі-книжці «Make Future», що належав продавцю ОСОБА_10 , та в цей час у них виник раптовий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діючи умисно, в період дії воєнного стану, впевнившись, що ОСОБА_10 відволіклась на виконання замовлення та за їх діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_8 просунув праву руку у віконце для покупця, тим самим незаконно проник до приміщення кіоску «Аттіка», взяв зі столу видачі товарів вказаний мобільний телефон, вартістю 3 888 грн., який знаходився у шкіряному чохлі-книжці «Make Future», вартістю 339 грн. 15 коп., та за змовою з ОСОБА_9 , який спостерігав за діями ОСОБА_8 і не перешкоджав їх здійсненню, передав ОСОБА_9 викрадений мобільний телефон.

Після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму - 4 227 грн. 15 коп.

Крім того, ОСОБА_8 19 січня 2024 року у період часу з 09:15 год. до 09:40 год., знаходячись біля магазину «АТБ-маркет», який розташований за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 130-Б, побачив припаркований автомобіль ЗАЗ TF 599P (Daewoo Lanos), НОМЕР_3 , синього кольору, в якому на водійському місці знаходився потерпілий ОСОБА_12 . Підійшовши до автомобіля, ОСОБА_8 почав спілкуватись із ОСОБА_12 та під час спілкування, останній відкрив водійські двері автомобіля, після чого ОСОБА_8 побачив шкіряний гаманець темно зеленого кольору, в якому знаходились грошові кошти у сумі 3 900 гривень, який знаходився між водійським сидінням та порогом автомобіля. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, в період дії воєнного стану, відволікаючи увагу ОСОБА_12 , впевнившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, лівою рукою взяв гаманець ОСОБА_12 та поклав до кишені куртки, яка була одягнена на ньому.

Після цього ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму - 3 900 грн.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі не оскаржуючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, винуватості та кваліфікації його дій, просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування посилається на те, що суд не в повній мірі врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме те, що обвинувачений щиро розкаявся; вину визнав в повному обсязі; не оспорював фактичні обставини справи, у зв`язку з чим судовий розгляд було проведено за спрощеною процедурою (в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України), активно сприяв розкриттю злочину; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих чи інших обставин (тривалий військовий стан у країні, проблеми з роботою, важкий матеріальний стан); відсутність претензій з боку потерпілих.

Також просить врахувати, що він є інвалідом 3-ї групи, має незадовільний стан здоров`я, мешкає разом з матір`ю та братом, які також є інвалідами та він за ними доглядає, позитивно характеризується за місцем мешкання, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вважала необґрунтованою апеляційну скаргу обвинуваченого та просила залишити її без задоволення.

Захисник в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив пом`якшити обвинуваченому покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, зваживши на думку прокурора, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку суду, судовий розгляд було проведено за процедурою, передбаченою ч.3 ст.349 КПК України, з врахуванням цього суд встановив фактичні обставини кримінального провадження та відповідно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведення винуватості та кваліфікації його дій, які в апеляційній скарзі не оскаржуються, у відповідності з нормами ч.2 ст.394, ст.404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряються.

Так, положеннями ст.50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захисту інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Статтею 69 КК України регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень статті 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частини першої та/або частини другої статті 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визнаючи поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 і 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції з урахуванням вимог та обставин, передбачених статтями 50, 65-67 КК України, правових позицій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст.12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, обставини та наслідки його вчинення, данні про особу винного, який неодноразово судимий (5 разів), неодружений, не працює, є інвалідом 3-ї групи, має ряд захворювань, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про відсутність позитивних змін в його особистості і не готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Окрім цього, враховано й суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину проти власності.

Судом першої інстанції також були враховані й обставини, на які посилається апелянт, а саме активне сприяння розкриттю злочину, наявність інвалідності та ряду захворінь. Обставини, які обтяжують покарання судом не було встановлено.

Крім того, колегія зазначає, що у ст. 66 КК України однією з обставин, яка пом`якшує покарання визначено вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. При цьому збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин означає наявність таких негативних обставин, які заподіюють особі страждання, негативно впливають на її психіку, можуть викликати у неї стан розпачу, надмірну дратівливість, гарячковість, що не сприяє належному здійсненню самоконтролю поведінки. Перелік вказаних обставин законом не визначено. Судова практика визнає ними, зокрема: смерть або тяжку хворобу рідної чи близької особи; хворобу винного; втрату ним роботи; складні житлові умови; подружню зраду або іншу подію, що спричинила конфлікт у сім`ї; важкий матеріальний стан; проживання підлітка в сім`ї п`яниць чи наркоманів. Ці обставини нерідко стимулюють девіантну поведінку особи.

Для визнання цих обставин такими, що пом`якшують покарання, необхідно встановити об`єктивний зв`язок між даними обставинами і вчиненим кримінальним правопорушенням.

Тривалий військовий стан у країні, проблеми з роботою, важкий матеріальний стан, в даному випадку, не є обставинами, передбаченими п.5 ч.1 ст.66 КК України, які свідчать про вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих сімейних чи інших обставин, оскільки в даному випадку в таких умовах проживає фактично все населення України, в тому числі, м.Харкова та Харківської області.

Окрім цього, не є слушними посилання обвинуваченого на те, що судом невірно вказано у вироку, що він не працює, а також те, що не має на утриманні осіб, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних щодо працевлаштування обвинуваченого та наявності у нього на утриманні осіб. Не надано таких даний й під час апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга обвинуваченого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків місцевого суду щодо правильності призначеного йому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу. При цьому вказані обвинуваченим в апеляційній скарзі обставини, що на його думку суттєво могли пом`якшити покарання, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, яке призначено в мінімальних межах санкції статті.

Таким чином, вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст.370 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Салтівського районного суду м.Харкова від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4