Номер провадження: 11-кп/813/2511/25
Справа № 522/2338/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000504 від 21.09.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м.Одеси від 28.05.2025 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Одеси, українки, громадянки України, з середньою освітою, не працюючої, зареєстрованої та фактично проживаючою за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- 05.05.2023 Приморським районним судом м. Одеси за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень (штраф сплачено),

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнана винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та їй призначено покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Строк відбуття покарання відраховується з моменту прибуття та постановки ОСОБА_8 на облік у місці виконання покарання.

До набрання вироком законної сили до ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, а саме: повідомляти про зміну місця проживання та роботи; з`являтись до суду за першою вимогою.

Вироком суду стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 5000 гривень та моральну шкоду в сумі 10000 гривень.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Вироком місцевого суду встановлено, що 20.09.2023 року інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу превенції ОРУП №1 ГУНП в Одеській області старший лейтенант поліції ОСОБА_9 та інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу превенції ОРУП №1 ГУНП в Одеській області майор поліції ОСОБА_10 перебували на добовому чергуванні у складі автопатрулю «Поліна 300» та виконували свої функціональні обов`язки з обслуговування Приморського району в м.Одесі на службовому автомобілі марки «Skoda Rapid», спеціальний номерний знак «2019».

20.09.2023 року, приблизно о 22:45 год, на службовий планшетний пристрій надійшло повідомлення про домашнє насилля, а саме онука б`є бабусю за адресою: АДРЕСА_1 .

Після чого, інспектор СПДН ОСОБА_9 спільно інспектор СПДН ОСОБА_10 на службовому автомобілі марки «Skoda Rapid», спеціальний номерний знак «2019», прибули за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає ОСОБА_11 та її онука ОСОБА_8 , де у останньої виник злочинний намір, направлений на спричинення тілесного ушкодження працівнику правоохоронного органу.

20.09.2023 року, приблизно о 23:09 год, ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на спричинення тілесного ушкодження працівнику правоохоронного органу, умисно нанесла ОСОБА_9 , яка виконуючи службові обов`язки відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», намагалась втримати ОСОБА_8 , один удар кулаком правої руки в обличчя та укусила ОСОБА_9 за ліве стегно.

У ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження; садно верхньої губи ліворуч, садна та синець лівого стегна, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Зазначені ушкодження не були небезпечними для життя. Садна та синець лівого стегна викликали розлад здоров`я строком понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день). За цим критерієм, відповідно п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.),вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії Легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Садно верхньої губи ліворуч має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів, і за цим критерієм відповідно п. 2.3.5 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії Легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, просить змінити вирок та звільнивши ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник просить призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.345 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік та звільнивши її від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Захисник не погоджується з висновками суду про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання, яке слід відбувати реально, оскільки обвинувачена усвідомила протиправність своїх дій та зробила для себе відповідні висновки.

Захисник зазначає, що ОСОБА_8 намагалась вибачитись перед потерпілою, однак остання відмовилась від будь-яких контактів з обвинуваченою.

Крім того, захисник вважає, що місцевий суд не взяв до уваги дані про особу обвинуваченої, яка за місцем навчання характеризується позитивно, здійснює догляд за своєю бабусею та повністю взяла на себе відповідальність за ведення побуту своєї сім`ї.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та захисника, які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти задоволення скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України (далі КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави в ід кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі з доповненнями не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченої та правильність кваліфікації її дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України за кваліфікуючими ознаками умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Статтею 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі: задовільну характеристику обвинуваченої; те, що вона неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства проти членів своєї родини; злочин вчинила стосовно працівника правоохоронного органу, під час виконання нею службових обов`язків.

Обставини, які відповідно до ст.ст.66, 67 КК України пом`якшують, або обтяжують покарання обвинуваченої, місцевим та апеляційним судами встановлені не були.

Врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд призначив ОСОБА_8 покарання наближене до мінімального, передбачене санкцією ч.2 ст.345 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги щодо можливості звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який ґрунтується на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяє досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Частиною 1 ст.75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Необхідною умовою для застосування до винної особи інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням є наявність щирого каяття.

Щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на такий шлях, самоосуд свого вчинку. Щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Разом із тим, не заперечення і визнання засудженим об`єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про його щире каяття, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого.

Апеляційний суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції обвинувачена свою вину визнавала частково, що свідчить про відсутність у неї щирого каяття.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 вже притягалась до кримінальної відповідальності та була засуджена вироком Приморського районного суду м.Одеси від 05.05.2023 року за ч.1 ст.125 КК України. Однак, через нетривалий час, 20.09.2023 року, обвинувачена вчинила новий злочин в даному кримінальному провадженні.

Орім цього, під час апеляційного розгляду прокурором надано відомості про притягнення обвинуваченої до адміністративної відповідальності вже після ухвалення оскаржуваного вироку, що викликає обґрунтовані сумніви щодо усвідомлення обвинуваченою своєї протиправної поведінки.

При цьому, в суді апеляційної інстанції обвинувачена не надала раціонального пояснення причинам та мотивам своєї протиправної поведінки вже після ухвалення оскаржуваного вироку.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів, негативно характеризують особу ОСОБА_8 та свідчать про відсутність у неї бажання вести законослухняний спосіб життя.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченій покарання у виді обмеження волі на строк 2 (двох) роки ґрунтується на положеннях ст.ст.50, 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду першої інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованими, за змістом відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд та положення закону, якими він керувався ухвалюючи вирок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу сторони захисту необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що в мотивувальні частині вироку суд першої інстанції вказав про те, що судові витрати у кримінальному провадженні підлягають стягненню з обвинувачених в солідарному порядку.

Водночас відповідно до матеріалів судової справи, судові витрати в даному кримінальному провадженні відсутні, а резолютивна частина вироку також не містить рішення в цій частині.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, можуть свідчити про допущену місцевим судом описку в мотивувальній частині вироку, яка може бути виправлена цим судом в порядку ст.379 КПК, та не потребує зміни вироку.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м.Одеси від 28.05.2025 року в кримінальному провадженні №0000504 від 21.09.2023 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.345 КК України залишити без змін.

Рекомендувати суду першої інстанції виправити описку в мотивувальній частині вироку щодо стягнення судових витрат.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4