ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6795/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/284/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілої - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0000066 від 16 квітня 2022 року за апеляційною скаргою прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 червня 2025 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, Запорізької області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, працюючого на посаді тренера фізичного виховання та боксу фітнес клубу «Орбіта» ТОВ «Фіт Хаус», що в м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та призначено йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 4 (чотирьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Зараховано ОСОБА_7 у строк призначеного покарання за даним вироком термін його попереднього ув`язнення з 16 квітня 2022 року по 19 квітня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Цивільний позов прокурора задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь держави в особі Тернопільської обласної ради кошти, витрачені на лікування ОСОБА_10 в сумі 15213,38 грн. (п`ятнадцять тисяч двісті тринадцять гривень тридцять вісім копійок) та ОСОБА_11 , в сумі 15213,38 грн. (п`ятнадцять тисяч двісті тринадцять гривень тридцять вісім копійок) на загальну суму 30426,76 грн.(тридцять тисяч чотириста двадцять шість гривень сімдесят шість копійок).

Запобіжний захід у виді застави, застосований відносно ОСОБА_7 , визначено скасувати, після набрання вироком законної сили.

Заставу, внесену за обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2022 року, в розмірі 99240 (дев`яносто дев`ять тисяч двісті сорок) гривень, повернути заставодавцю ОСОБА_8 , після набрання вироком законної сили.

Вироком суду також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 16 квітня 2022 року біля 17 год. 00 хв., водій ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «HONDA-CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, синього кольору, з двома пасажирами, рухався автомобільною дорогою М-09 сполученням «Тернопіль-Львів-Рава Руська», у напрямку від м. Тернопіль до м. Львів.

Під час руху на 7 км + 500 м, автодороги М-09 сполученням «Тернопіль- Львів-Рава Руська», що неподалік с. Довжанка, Тернопільського району, Тернопільської області, водій ОСОБА_7 , не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі ПДР), а також вимоги, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі ЗУ «Про дорожній рух»), які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Рухаючись прямою ділянкою автодороги, у зазначеному напрямку, водій ОСОБА_7 , порушуючи вимоги пунктів: 1.10, (в частині визначення поняття «безпечна дистанція», і виконання його вимог), 13.1 Правил дорожнього руху, під час руху відволікся від керування автомобілем «HONDA-CR-V» та не обрав безпечної дистанції між керованим транспортним засобом та невстановленим автопоїздом, водій якого рухаючись попереду нього, в попутному напрямку, почав зменшувати швидкість в межах своєї смуги руху (рухаючись в колоні інших попутних транспортних засобів).

Внаслідок цього водій ОСОБА_7 , уникаючи зіткнення з попутним автопоїздом, грубо порушуючи вимоги пункту 10.1 та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 розділу 34. Дорожня розмітка Правил дорожнього руху, змінив напрямок свого руху ліворуч та в подальшому виїхав на смугу зустрічного руху, перетнувши при цьому горизонтальну дорожню розмітку 1.1 (вузьку суцільну лінію) ПДР, по якій в цей час у зустрічному напрямку рухався (в межах своєї смуги руху) технічно справний автомобіль «NISSAN-ROGUE» реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2015 року випуску, чорного кольору, під керуванням водія ОСОБА_12 , з трьома пасажирами, та перед початком цього виїзду не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Після виїзду на зустрічну смугу водій ОСОБА_7 , не забезпечивши безпеку дорожнього руху та порушуючи вимоги п. 11.3 ПДР, не надав перевагу в русі зустрічному автомобілю «NISSAN-ROGUE», а допустив зіткнення передньої правої частини керованого автомобіля «HONDA-CR-V» з передньою правою частиною автомобіля «NISSAN-ROGUE».

У результаті даного зіткнення транспортних засобів:

- пасажир автомобіля «HONDA-CR-V» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: гострої крововтрати внаслідок розриву висхідного відділу дуги аорти, обумовленого закритою травмою грудей, від яких настала його смерть на місці пригоди;

- пасажир автомобіля «HONDA-CR-V» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді: гострої крововтрати внаслідок розриву серця обумовленого закритою травмою грудей, від яких настала її смерть на місці події;

- малолітній пасажир автомобіля «NISSAN-ROGUE» р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота з ушкодженням кишківника (розривів стінок та брижі тонкої кишки, стінки поперечної ободової кишки) та печінки (лінійний розрив по нижній поверхні правої частини), яка ускладнилась розвитком перитоніту (запалення очеревини), садна і гематоми на передній черевній стінці зліва, садна та гематоми правої скроневої ділянки голови, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння п. п. 2.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 (л) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995);

- малолітній пасажир автомобіля «NISSAN-ROGUE» р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_10 отримала тілесне ушкодження у вигляді: закритого перелому діафізу (тіла) лівої стегнової кістки у середній третині, дана травма не супроводжувалась загрозливими для життя явищами (шоком тяжкого ступеня, гострою недостатністю дихання, тощо), тобто не була небезпечною для життя та у своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше як 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належить до тілесного ушкодження середньої тяжкості - п. п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995).

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна дистанція», «дорожні умови», «дорожня обстановка» і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 10.1, 11.3, 13.1, а також вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія), Розділу 34. Дорожня розмітка, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненні загибелі потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , заподіянні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , і спричиненні потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченому змінити та призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання за ч.3 ст.286 КК України, а саме 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Також просить провести часткове судове слідство, допитавши ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_12 , дослідивши при цьому дані, що характеризують обвинуваченого.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є занадто м`яким, оскільки внаслідок дій обвинуваченого двоє людей загинуло, а двоє потерпілих отримали тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вважає, що судом при призначенні покарання належним чином не враховано, що він змінював свої покази в ході судового розгляду, що свідчить про відсутність щирого каяття.

У запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник просить залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Свої доводи мотивує тим, що вирок суду є законним та обгрунтованим, прийнятим на підставі належно досліджених доказів судом, зокрема тих, що характеризують обвинуваченого.

Вказує, що ОСОБА_7 беззастережно визнав свою вину, щиро розкаявся, а також відшкодував завдану шкоду потерпілим, тому останні не мають до нього жодних претензій і просили його суворо не карати.

Крім того обвинувачений бере активну участь у громадському життті та надає допомогу різним організаціям з метою протидії збройній агресії рф.

Також ОСОБА_7 не змінював свої покази під час розгляду справи, тому доводи прокурора щодо повторного його допиту є безпідставними, оскільки він у повному обсязі допитаний судом першої інстанції.

Зазначає, що обвинувачений сплатив кошти лікарській установі, що була витрачена на лікування потерпілих, а тому з вироку суду слід виключити вимогу про задоволення цивільного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, що вважають вирок суду законним і обґрунтованим, просять залишити його без змін та відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просить її задовольнити, з мотивів викладених у ній, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.3 ст.286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.3 ст.286 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів справи, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України є тяжким злочином та по відношенню до наслідків вина є необережною, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно до п.1 ст.69 КК України суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини) статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Так, до обставин, що пом`якшують покарання судом першої інстанції віднесено щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, поведінку після вчинення злочину та бажання стати на шлях виправлення, повне відшкодування спричиненої шкоди потерпілим в добровільному порядку.

Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК вбачається, що активне сприяння розкриттю злочину означає, що винний добровільно в якійсь формі своїми діями надає допомогу органам слідства або суду в з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття (розповідає про час, місце вчинення злочину, називає співучасників, передає речові докази, предмети, здобуті злочинним шляхом, тощо).

В даному випадку, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, з моменту вчинення кримінального правопорушення та протягом усього досудового розслідування ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю інкримінованого йому злочину, повідомляв детально про обставини його вчинення, які повністю відповідають тим, що були визнані судом доведеними, повністю визнав свою винуватість у спричиненні своїми діями ДТП, засуджує свою поведінку та щиро розкаюється у вчиненому, просив вибачення у потерпілих.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений повністю відшкодував потерпілим завдану ним шкоду в добровільному порядку, у зв`язку із чим у потерпілих відсутні претензії до обвинуваченого, котрі просили суд при призначенні обвинуваченому покарання не позбавляти його волі. Таку позицію потерпілих підтримали в судовому засіданні і їх представники.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Що стосується доводів прокурора про те, що позиція потерпілої сторони не може враховуватися при призначенні покарання, то суд касаційної інстанції неодноразово висловлював свою позицію стосовно того, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, спрямовано проти безпеки руху, а тому позиція потерпілих щодо виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом під час призначення покарання, однак не є визначальною, оскільки в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілого, а й усіх учасників дорожнього руху.

Однак колегія суддів звертає увагу, що хоча думка потерпілих не має для суду обов`язкового характеру, проте вона має враховуватися судом поруч з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання. Адже неврахування таких чинників, як посткримінальна поведінка винного, висловлення щирого жалю з приводу скоєного, відшкодування завданої шкоди та вибачення з боку потерпілої сторони суперечить загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст. 65 КК України. Тому врахування судом при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу думки потерпілих у ряду з іншими обставинами та даними про особу винного і призначення йому більш м`якого за своїм видом основного покарання, ніж передбачене в санкції ч. 3 ст. 286 КК України, є вірним. За таких обставин доводи прокурора про м`якість призначеного покарання є непереконливими.

Також прокурор у своїй скарзі вказує на відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, у зв`язку із тим, що обвинувачений змінював покази щодо швидкості руху керованого ним транспортного засобу в бік її зменшення, намагаючись тим самим посилити відповідальність іншого водія.

Такі доводи прокурора колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування було встановлено наявність пом`якшуючих покарання обставин щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також не встановлено обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 ..

При цьому, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні повідомляв, що швидкість руху його автомобіля в колоні транспортних засобів становила приблизно 40-60 км/год. до моменту обгону вантажного автомобіля. Аналогічні покази ОСОБА_7 давав як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції під час його допиту за клопотанням прокурора, де вказував, що рухався в автоколоні зі швидкістю близько 40 км/год. та на момент обгону вантажного автомобіля відповідно збільшив швидкість руху.

На думку колегії суддів вказана обставина не свідчить про відсутність щирого каяття обвинуваченого та не вплинула на правильність встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , оскільки органом досудового розслідування не інкримінувалося останньому порушення вимог ПДР України в частині обраної ним швидкості руху транспортним засобом, яка б була у причинному зв`язку із настанням ДТП та в обвинувальному акті не зазначено з якою саме швидкістю рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_7 до моменту здійснення ним ДТП.

Таким чином доводи прокурора про зміну обвинуваченим ОСОБА_7 показів в частині швидкості руху його автомобіля до настання ДТП, що на думку апелянта свідчить про відсутність щирого каяття, не знайшли свого підтвердження.

Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевим судом було враховано і особу обвинуваченого, котрий повністю визнав вину у вчиненні злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце роботи, позитивно характеризується за місцем проживання, по місцю працевлаштування, як тренер викладач у ЗОКА ВКА; як волонтер у благодійній організації БФ Спорт округ; як відповідальний громадянин та волонтер в управлінні «КОРД» ГУНП в Запорізькій області, а на даний момент, як волонтер по доставці гуманітарної допомоги для військовослужбовців ЗСУ, працівників Національної поліції та осіб, які внаслідок агресії з боку російської федерації стали вимушеними переселенцями. Враховано також, що ОСОБА_7 одружений, на утриманні у нього перебуває неповнолітня дитина, має міцні соціальні зв`язки, щиро розкаявся, відшкодував завдану потерпілим шкоду в добровільному порядку.

Взято також було місцевим судом до уваги клопотання громадської організації Центр стрілецької підготовки Перший в якому його члени виключно позитивно характеризували ОСОБА_7 та просили використати усі можливі правові важелі з метою пом`якшення його покарання.

Згідно акту огляду спеціальної медичної комісії №94 від 12 травня 2022 року, у ОСОБА_7 наркологічних захворювань не виявлено. Відповідно до висновку судово психіатричного експерта № 152 від 12 травня 2022 року, ОСОБА_7 за теперішнього часу психічними захворюваннями не страждає, може давати звіт своїм діям та керувати ними. В період інкримінованого йому злочину останній психічними захворюваннями чи тимчасовими розладами психічної діяльності не страждав, міг давати звіт своїм діям та керувати ними. ОСОБА_7 не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

З урахуванням викладеного, на переконання апеляційного суду, поведінка обвинуваченого після вчинення злочину і протягом досудового розслідування, послідовно висловлений ним у ході судового та апеляційного розгляду щирий осуд свого діяння, що призвело до виникнення ДТП з тяжкими наслідками, встановлені під час судового розгляду відомості, що позитивно характеризують його особу, в сукупності з даними про вжиті ним заходи з відшкодування шкоди в добровільному порядку, дають підстави вважати, що ОСОБА_7 на цей час повністю усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним злочину з необережності й не тільки формально проголошує прагнення усунути його шкідливі наслідки, але й реально вжив усіх заходів для їх усунення, наскільки це можливо, а тому колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у виді обмеження волі.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання, буде законним та справедливим, сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Щодо доводів прокурора про те, що призначене покарання обвинуваченому не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то такі є безпідставними з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.65 КК України встановлено, що більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Натомість, прокурором у своїй апеляційній скарзі не наведено жодних доводів чому саме менш суворий вид покарання, у даному випадку із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі на певний строк, буде недостатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а отже не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та посилення обвинуваченому міри покарання, як про це ставить питання в апеляційній скарзі, як про це просить прокурор.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури залишити задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст.286 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді