ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 991/2242/21

провадження № 51-1426 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 11 березня 2025 року.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 року:

- відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року в справі № 760/3429/18;

- задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про скасування арешту майна та скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі № 760/675/16-к, на автомобіль «Hyndai Santa Fe», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2,7 л, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 ;

- задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 й накладено арешт на автомобіль «Hyndai Santa Fe», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2,7 л, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , шляхом заборони (позбавлення права) власнику та/або іншим уповноваженим ним особам здійснювати відчуження та розпорядження вказаним рухомим майном.

Ухвалою судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 11 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 року.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 ,посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_9 від 11 березня 2025 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 року в частині задоволення клопотання прокурора від 28 січня 2025 року та накладення арешту на належний ОСОБА_6 об`єкт рухомого майна - автомобіль «Hyndai Santa Fe».

Просить призначити новий судовий розгляд в Апеляційній палаті Вищого антикорупційного суду апеляційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 року в частині задоволення клопотання прокурора від 28 січня 2025 року й накладення арешту на належний ОСОБА_6 об`єкт рухомого майна - автомобіль «Hyndai Santa Fe».

На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що:

- під час розгляду 11 лютого 2025 року клопотання прокурора в провадженні № 991/2242/21 суд дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, та припустився істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема приписів ст. 41 Конституції України, статей 5, 7, 9, 16, 131, 132, 170, 171, 172, 173, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), що призвело до постановлення незаконної, необґрунтованої та невмотивованої ухвали в частині накладення арешту на належний ОСОБА_6 транспортний засіб;

- на ухвалу від 11 лютого 2025 року в частині задоволення клопотання прокурора про накладення арешту ним було подано апеляційну скаргу й доповнення до неї, яка відповідала вимогам ст. 396 КПК та не містила відомостей, які б могли слугувати перешкодами для її розгляду в апеляційному порядку;

- зміст оскаржуваної ухвалисудді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 11 березня 2025 року, на його думку, свідчить про створення підстав для прийняття невмотивованого судового рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, адже суддя цього суду послався на приписи ч. 2 ст. 392 КПК, які не відповідають чинній редакції вказаної норми КПК, та необґрунтовано зазначив про оскарження згаданої ухвали суду в частині відмови в задоволенні клопотання про скасування арешту майна та задоволення клопотання обвинуваченого про скасування арешту майна;

- можливість апеляційного оскарження ним ухвали суду про накладення арешту на майно й безумовне право на апеляційний перегляд судового рішення суду першої інстанції прямо передбачено чинними редакціями положень п. 17 ч. 1, ст. 7, статтями 24, 42, частин 1 і 2 ст. 392, ч. 7 ст. 173 КПК, а також гарантовано нормами Конституції України (статтями 1, 3, частинами 1, 2 ст. 8, ч. 2 ст. 19, ст. 21, частинами 1, 2 ст. 55, частинами 1, 2 ст. 124, п. 8 ч. 2 ст. 129), міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, судовою практикою Конституційного Суду України (рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп; 30 січня 2003 року № З-рп/2003; 11грудня 2007 року №11-рп/2007; 13 червня 2019 року № 4-р/2019; 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)2020) і Верховного Суду (постанова Великої палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 237/1459/17, постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2023 року в справі № 405/680/22);

- на його переконання, ним подана апеляційна скарга на ухвалу від 11 лютого 2025 року про арешт майна, яка підлягала апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому КПК, а тому в судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду були відсутні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження з огляду на приписи ч. 4 ст. 399 КПК;

- з урахуванням положень ст. 370 КПК під час постановлення оскаржуваної ухвали від 11 березня 2025 року суддею Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду не забезпечено дотримання основних засад кримінального провадження та допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_5 підтримали касаційну скаргу в повному обсязі, просили її задовольнити, судове рішення скасувати та призначити новий розгляд провадження в Апеляційній палаті Вищого антикорупційного суду.

Мотиви Суду

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Тобто, оскільки ухвала Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 рокуне переглядалася в апеляційному порядку, предметом перегляду суду касаційної інстанції може бути лише ухвала Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 11 березня 2025 року, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , як така, що може перешкоджати подальшому кримінальному провадженню.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині незаконності та необґрунтованості ухвали судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 11 березня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження, колегія суддів зауважує про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто таке порушення, яке згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 цього Кодексу перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтями 370, 419 КПК визначено, що ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 року з посиланням на положення п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК, крім іншого, було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 й накладено арешт на автомобіль «Hyndai Santa Fe», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2,7 л, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 шляхом заборони (позбавлення права) власнику та/або іншим уповноваженим ним особам здійснювати відчуження та розпорядження вказаним рухомим майном.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 оскаржив його до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

Ухвалою судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 11 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 року з підстав, передбачених ч. 4 ст. 399 КПК, адже апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження, оскільки:

- відповідно до ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції та не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом. Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають;

- зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_6 оскаржує ухвалу суду про відмову в задоволенні його клопотання про скасування арешту майна, задоволення клопотання обвинуваченого про скасування арешту майна, а також про задоволення клопотання прокурора про накладення арешту, постановлену під час судового розгляду до ухвалення рішення по суті, яка згідно із ч. 2 ст. 392 КПК окремому апеляційному оскарженню не підлягає;

- положеннями ст. 322 КПК передбачено безперервність судового розгляду, який є складовою судового провадження та після здійснення якого суд ухвалює судове рішення;

- положеннями КПК не передбачено можливості витребування матеріалів кримінального провадження з суду, який його розглядає, до закінчення судового розгляду, а здійснення апеляційного розгляду кримінального провадження без його матеріалів у апеляційному суді суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Верховний Суд вважає, що висновок судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду про те, що ухвала суду за наслідком розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на транспортний засіб, який належить ОСОБА_6 , не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, в цілому є обґрунтованим, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Частиною 2 ст. 1 КПК передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Єдність системи судоустрою забезпечується, у тому числі, єдністю судової практики (п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Однією з функцій, а також завданням об`єднаної палати є необхідність сформувати обґрунтовану правову позицію щодо застосування конкретної норми права, яку було неправильно застосовано, й сприяти єдиному та правильному правозастосуванню в судовій практиці. При цьому забезпечення єдності практики є реалізацією принципу правової визначеності, яка втілюється з додержанням загальних засад кримінального провадження, установлених у ст. 7 КПК, шляхом однакового застосування тієї самої норми закону в подібних правовідносинах. Тобто завдання об`єднаної палати Верховного Суду - досягти в установленому законом порядку юридичної визначеності в спірних правовідносинах й запобігти невизначеності в подібних ситуаціях.

Як видно зі змісту висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 11 жовтня 2023 року у справі № 607/1662/21 (провадження № 14 -121 цс 23), висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.

З огляду на зазначене колегія суддів уважає за необхідне урахувати в цьому провадженні висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 24 жовтня 2022 року,(справа № 456/3303/21, провадження № 51 - 5257 кмо 21), щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про накладення арешту на майно, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК.

Так, правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються гл. 17 КПК. За змістом ст. 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішує слідчий суддя або суд.

За приписами ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.

За нормами ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач апеляційного суду відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржено виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

У правовому висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному в згаданій вище постановівід 24 жовтня 2022 року, зазначено про те, що ухвала суду про накладення арешту на майно, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК, не підлягає окремому апеляційному оскарженню; на підставі ч. 2 ст. 392 КПК ухвалу судді (суду) про арешт майна може бути переглянуто під час апеляційного оскарження вироку у відповідному кримінальному провадженні, а також скасовано в порядку ст. 174 КПК; це свідчить про те, що чинне законодавство не виключає можливості перегляду відповідної ухвали судді (суду), але визначає певні межі для її реалізації.

При цьому, об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 24 жовтня 2022 року також зазначено про те, що:

- ч. 7 ст. 173 КПК, надаючи право особі (підозрюваному, обвинуваченому, третім особам) оскаржити судове рішення щодо арешту майна, не роз`яснює, яким чином це право має бути реалізовано: до постановлення вироку суду у кримінальному провадженні, або після постановлення такого вироку;

- законодавець не передбачив форми та процедури окремого оскарження ухвали суду про накладення арешту на майно, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК;

- судами в процесі здійснення правосуддя реалізовуються повноваження щодо правозастосування, а повноваження щодо нормотворення належать саме законодавчому органу. Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, унесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади й не належить до повноважень суду. Натомість одночасне оскарження ухвали суду щодо накладення арешту на майно разом з вироком у кримінальній справі прямо передбачено частинами 1, 2 ст. 392 КПК;

- статтею 174 КПК унормовано порядок скасування арешту майна, що фактично дорівнює перегляду первинної ухвали судді із цього питання. Скасування арешту майна здійснюється тим самим судом, який розглядає кримінальне провадження по суті, за ініціативою осіб, перелічених у п. 1 ст. 174 КПК;

- підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом;

- відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові,

таким чином, на підставі ч. 2 ст. 392 КПК ухвалу судді (суду) про арешт майна може бути переглянуто під час апеляційного оскарження вироку у відповідному кримінальному провадженні, а також скасовано в порядку ст. 174 КПК.

У згаданій постанові також зазначено про те, що право на доступ до суду, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»).

У зв`язку із цим об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своєму рішенні також вказала про те, що цілком доцільним є обмеження можливості окремого оскарження в апеляційному порядку ухвали судді (суду) про арешт майна. Така процедура передбачена чинним КПК, який у свою чергу не виключає можливості скасування ухвали судді (суду) про арешт майна або подання на неї заперечень разом з апеляційним оскарженням вироку суду у кримінальному провадженні.

Як убачається зі змісту касаційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 , наводячи обґрунтування про можливість апеляційного оскарження ухвали суду про накладення арешту на майно та безумовне право на апеляційний перегляд цього судового рішення, посилається на необхідність урахування міжнародних договорів, а також висновків, викладених у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2023 року в справі № 405/680/22 та Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (справа № 237/1459/17, провадження №13-19кс18), проте, такі доводи касаційної скарги в цілому не спростовують правильності оскаржуваної ухвали судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду з огляду на таке.

Так, у висновках згаданих постанов Верховного Суду зазначено про можливість оскарження в апеляційному порядку ухвал слідчих суддів, які не передбачені КПК, тоді як у цьому провадженні суд першої інстанції розглянув клопотання прокурора й ухвалив рішення про накладення арешту на майно з підстав, передбачених ст. 174 КПК, під час розгляду кримінального провадження до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК.

Інші рішення Конституційного Суду України, на які посилається обвинувачений ОСОБА_6 в касаційній скарзі, прийнято цим судом у справах щодо:

- відмови суду в прийнятті позовних та інших заяв, скарг,

оформлених відповідно до чинного законодавства, що є порушенням права

на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не

може бути обмежене (від 25 грудня 1997 року № 9-зп);

- застосування положень ч. 6 ст. 234, ч. 3 ст. 236 КПК в редакції 1960 року, які унеможливлюють розгляд судом на стадії досудового слідства скарг на постанови слідчого, прокурора стосовно приводів, підстав і порядку порушення

кримінальної справи щодо певної особи (від 30 січня 2003 року № З-рп/2003);

- застосування положень ч. 2 ст. 383 КПК в редакції 1960 року, якими надано право перевіряти в касаційному порядку рішення місцевих та

апеляційних судів щодо постанов про відмову в порушенні

кримінальної справи, за винятком випадків, установлених законом (від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007);

- застосування положень ч. 3 ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає в невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення (від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)2020).

З огляду на зазначене згадані рішення Конституційного Суду України не можуть бути враховані в цьому провадженні, адже стосуються розгляду скарг і оскарження судових рішень в іншому процесуальному порядку, передбаченому КПК в редакції 2012 року та КПК в редакції 1960 року.

Водночас об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду під час прийняття рішення від 24 жовтня 2022 року в справі № 456/3303/21, залишивши без змін ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника юридичної особи на ухвалу суду першої інстанції про часткове задоволення заяви щодо забезпечення позову, шляхом накладення арешту на банківський рахунок, належний цій юридичній особі, врахувала положення п. 5 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованого 19 жовтня 1973 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенняЄвропейського суду з прав людини в справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року та Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019.

Ураховуючи зазначене вище колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 .

Разом з тим, зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу Вищого антикорупційного суду від 11 лютого 2025 року в частині накладення арешту на належний йому автомобіль «Hyndai Santa Fe», 2008 року випуску, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

В тому числі, з урахуванням зазначеного, в касаційній скарзі ОСОБА_6 указує про те, що, приймаючи рішення за його апеляційною скаргою, в оскаржуваній ухвалі суду від 11 березня 2025 року про відмову у відкритті провадження суддя Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду:

- необґрунтовано зазначив, що ОСОБА_6 оскаржує ухвалу суду щодо відмови в задоволенні його клопотання про скасування арешту майна, а також стосовно задоволення клопотання обвинуваченого про скасування арешту майна;

- послався на приписи ч. 2 ст. 392 КПК, які не відповідають чинній редакції цієї норми КПК, оскільки не була зазначена фраза: «крім випадків, визначених цим Кодексом».

Такі доводи касаційної скарги є слушними. Проте, з урахуванням зазначеного вище висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові від 24 жовтня 2022 року, на думку колегії суддів, указане, у цілому не спростовує правильності оскаржуваного судового рішення щодо наявності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Проте даних, які б свідчили, що судом апеляційної інстанції допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено. Тому з огляду на вказане вище відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених у касаційній скарзі.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 11 березня 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження залишити без зміни, а касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3