ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/1909/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/64/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 , -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 ,-

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чугуїв, Харківської області, українця, громадянина України, з середньою - спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , навідника 1-го десантно штурмового взводу 2-ї десантно штурмової роти 1-го десантно штурмового батальйону, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

Визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено, і стягнуто з ОСОБА_9 на її користь у відшкодування матеріальної шкоди 40000 грн., у відшкодування моральної шкоди 500000 грн., у відшкодування витрат на правову допомогу - 10000 грн., а всього стягнути 550000 грн.

Як встановив суд 07 березня 2020 року приблизно 22 годині (точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_3 , зустрів раніше знайому йому неповнолітню ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході розмови ОСОБА_9 з ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ними стався конфлікт, у ході якого у ОСОБА_9 раптово виник злочинний умисел, спрямований на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті неповнолітній ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, протиправно, ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння та бажаючи діяти саме таким чином, ставлячи за мету позбавлення ОСОБА_10 життя, діючи з мотивів особистих неприязних відносин, дістав з кишені свого одягу складний ніж, узяв його в праву руку, розклав та наніс ним один удар в область шиї потерпілої. Від отриманого удару ОСОБА_10 впала на землю, на спину. Бажаючи доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_9 обійшов потерпілу зі сторони голови та наніс їй чотири удари ножем в тімяно - потиличну область голови, в область шиї зліва, в область лівої вушної раковини та в область лівого ока, тобто в життєво-важливі органи, заподіявши тим самим неповнолітній потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження, однак з причин, які не залежали від його волі, ОСОБА_9 свій умисел до кінця не довів, оскільки потерпіла ОСОБА_10 вчинила йому активний спротив і почала кликати по допомогу, у зв`язку з чим дії ОСОБА_9 були помічені сторонніми особами, і він припинив свої протиправні дії та втік з місця вчинення злочину.

В результаті злочинних дій ОСОБА_9 неповнолітній потерпілій ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14-169- 4/20 від 08 травня 2020 року, заподіяно тілесні ушкодження, а саме: колото-різану рану тімяно-потиличної області голови; колото-різану рану шиї зліва; колото-різану рану завушної області шиї (єдиний раневий канал); колото-різану рану лівої параорбітальної області з ушкодженням склери з кровотечею в передню камеру ока, крововилив в скловидне тіло, в результаті чого було проведено операцію по видаленню скловидного тіла лівого ока.

Вказані пошкодження утворилися внаслідок не менше чотирьохкратного впливу предмета, який володіє колюче-ріжучою властивістю.

За ступенем тяжкості (крім колото-різаної рани параорбітальної області з ушкодженням лівого ока) ці тілесні ушкодження кваліфікуються за критерієм тривалості розладу здоров`я, як легкі тілесні ушкодження, які призвели до короткочасного розладу здоров`я більше 6 днів, але менше 21 дня.

Колото-різана рана лівої параорбітальної області з ушкодженням склери з кровотечею в передню камеру ока, крововиливом в скловидне тіло, в результаті чого була проведена операція по видаленню скловидного тіла лівого ока, за ступенем тяжкості кваліфікується, як тяжкі тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 121 та призначити йому покарання у межах санкції цієї статті.

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що обвинувачений ОСОБА_11 , як в суді так і під час досудового розслідування надавав однакові покази, в яких визнає свою вину в спричиненні тілесних ушкоджень, втім категорично заперечує звинувачення в частині того, що він хотів убити потерпілу.

Під час судового розгляду обвинувачений неодноразово вибачався та розкаювався у тому, що наніс потерпілій тілесні ушкодження, проте одночасно він заявляв, що умислу на вбивство у нього не було.

Із вироку вбачається, що позиція суду, щодо наявності у діях обвинуваченого ОСОБА_12 прямого умислу та відповідно складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України - є хибною та не доведеною і ґрунтується на припущеннях.

Обставина наявності у діях обвинуваченого ОСОБА_12 прямого умислу, спростовується показами останнього, які були надані ним у судовому засіданні 07.06.2023р. ОСОБА_11 повідомив суд, що він не мав жодного наміру вбивати потерпілу ОСОБА_10 . Обвинувачений не заперечував факту нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, і що ці дії були вчинені ним після їх сварки.

Слід зауважити, що у ході допиту обвинуваченого ОСОБА_12 , який відбувався у судовому засіданні 07.06.2023р., судом не було поставлено обвинуваченому жодного питання, що свідчить про не зацікавленість суду у з`ясуванні обставин справи.

Крім того про відсутність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство можна судити із характеру тілесних ушкодженьзавданих потерпілій ОСОБА_10 .

Відповідно до висновку експертизи № 12-14-169-4/20 від 08.05.2020р. потерпілій було завдано тілесні ушкодження із яких: три колото-різні рани, віднесені до легких тілесних ушкоджень та одна колото-різана рана, яка відповідно до висновку експертизи відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно із Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 р. за № 6 (далі - Правила), експерт вказуючи, що тілесне ушкодження кваліфікується як тяжке, має вказати якій ознаці згідно із п.п. 2.1.1. Правил відповідає досліджуване тілесне ушкодження.

Слід зауважити, що тілесне ушкодження, яке у нашому експертному висновку кваліфіковане, як тяжке, віднесене до таких не з підстав небезпеки для життя у момент його нанесення, а з підстав наслідків у вигляді стійкої втрати працездатності не менш ніж на одну третину.

Тобто усі тілесні ушкодження у момент їх нанесення не були небезпечними для життя потерпілої, що підтверджує позицію обвинуваченого про відсутність у нього умислу на позбавлення життя потерпілої

Також, доказом того, що обвинувачений ОСОБА_9 не мав прямого умислу на вбивство потерпілої є та обставина, що ОСОБА_11 самостійно припинив вчинення злочинних дій, знаючи що потерпіла жива.

Судом не було надано належної оцінки обставині того, що обвинуваченому ОСОБА_13 за обставин викладених в обвинувальному акті ніщо не заважало виконати всі дії, для того, щоб довести злочин до кінця та вбити потерпілу. У момент вчинення обвинуваченим злочинних дій він перебував із потерпілою сам на сам, поруч із ними нікого не було, ніхто його не відштовхнув від потерпілої чи не схопив за руку. Злочинна дія була припинена обвинуваченим із власної волі. Покидаючи місце події обвинувачений ОСОБА_14 бачив, як потерпіла ОСОБА_10 самостійно піднялася та пішла до під`їзду будинку. ОСОБА_9 не намагався ані наздогнати потерпілу, ані якимсь іншим чином досягнути мети, про що також під час розгляду провадження повідомляла і сама потерпіла і свідок ОСОБА_15 , які вказали, що ОСОБА_12 не наздоганяв потерпілу, і вона самостійно пішла додому, без будь-яких перешкод.

Також, на думку сторони захисту, про відсутність у обвинуваченого прямого умислу, свідчить місце де було вчинено злочин. Як вказано у обвинувальному акті та повідомлялося і самою потерпілою і свідками і обвинуваченим, подія кримінального правопорушення сталася біля входу до під`їзду багатоквартирного будинку у якому мешкала потерпіла. Обвинувачений ОСОБА_11 , не ховався у кущах, а чекав потерпілу сидячи на лавочці біля вхідних дверей до під`їзду. Незважаючи на те що був вечір, це місце добре освітлювалося вуличним освітленням, поруч із будинком знаходиться відділ поліції та і загалом це місце є досить прохідним. Більш того, як пояснив сам ОСОБА_11 і це підтвердила потерпіла в той вечір ОСОБА_11 запросив у цей двір свого друга, щоб далі продовжити вечір з ним, що спростовує повністю версію про те, що ОСОБА_11 мав бажання зустрітися з потерпілою і був готовий до вбивства.

Викладене в своїй сукупності, а також поведінка обвинуваченого ОСОБА_12 до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність у нього прямого умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_10 та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілій, а тому повинен нести відповідальність за фактично заподіяні наслідки, у даному випадку - тяжкі тілесні ушкодження.

Щодо хибності та надуманості доводів, які були використані судом для обґрунтування наявності у діях обвинуваченого прямого умислу на вбивство.

На аркуші 6 оскаржуваного вироку, судом наведено мотиви, керуючись яким суд дійшов висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_12 прямого умислу на вбивство потерпілої. Однак в основу цих мотивів покладено припущення, чи твердження, які взагалі не доведено жодним доказом.

Так у вироку вказано: «Про вчинення обвинуваченим ОСОБА_16 дій з прямим умислом на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_10 свідчить уся сукупність встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення.

Так, на це вказує поведінка обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, коли він протягом тривалого часу через соціальну мережу неодноразово висловлював погрози позбавити потерпілу життя. За десять хвилин до вчинення злочину надіслав їй на мобільний телефон текстове повідомлення: «Я тебе вб`ю, ти сьогодні здохнеш!». Чекав на неї біля під 'їзду, в якому вона проживає, був озброєний ножем, який дістав і показав, висловивши погрозу застосувати його до неї. Двічі вдарив потерпілу головою о стіну, душив, поки вона не почала втрачати свідомість, а коли потерпілій вдалося вибігти на вулицю, наздогнав її та наніс удар ножем у життєво важливий орган шию, в місце розташування сонної артерії, і тільки вдягнений на шиї потерпілої шарф завадив її пошкодженню».

Слід зауважити що такий виклад подій наведений судом у вироку взагалі не підтверджується жодним доказом наявним в матеріалах справи та є абсолютним припущенням та фантазією суду.

У матеріалах справи відсутні докази (протокол огляду телефону потерпілої, скріншоти із смс-листування потерпілої) де б містилася інформація, про текстове повідомлення відправлене обвинуваченим на адресу потерпілої зі словами: «Я тебе вб`ю, ти сьогодні здохнеш!».

Крім того, єдиним та допустимим доказом в частині заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій є висновок експертизи № 12-14-169-4/20 від 08.05.2020р., у якому описані усі тілесні ушкодження нанесені потерпілій ОСОБА_10 .

У висновку вказано, що у потерпілої наявні три колото-різні рани, віднесені до легких тілесних ушкоджень та одна колото-різана рана, яка відповідно до висновку експертизи відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Експертизою не встановлено будь-яких інших тілесних ушкоджень у потерпілої (синців, саден, странгуляційної борозни чи слідів від удушення руками) зокрема із тих які могли бути отримані внаслідок ударів головою об стіну, чи душіння чи ударів у шию. Зважаючи на що, твердження суду, про те що обвинувачений бив потерпілу головою об стіну і душив її до моменту втрати свідомості останньою є не обґрунтованими. Більш того, такі твердження суду спростовуються висновком експертизи № 12-14-169-4/20 від 08.05.2020р., із якого вбачається відсутність у потерпілої тих тілесних ушкоджень на які вказує суд.

Характер припущення мають і слова суду, про те, що «вдягнений на шиї потерпілої шарф завадив її пошкодженню». Така обставина як наявність шарфу у потерпілої взагалі не досліджувалася судом, звідки суд взяв ці аргументи взагалі не відомо. Жодних доказів на підтвердження такої встановленої обставини матеріали справи не містять.

Далі у вироку суд вказує: «враховуючи характер і локалізацію тілесних ушкоджень потерпілої, слід вважати доведеним, що удари ножем обвинувачений спрямовував саме в очі потерпілої і тільки та обставина, що в момент їх нанесення вона повернула голову праворуч, і врятувало її життя». Ці твердження суду також мають характер припущень та домислів, які були використані судом у якості обґрунтування наявності у діях обвинуваченого прямого умислу на вбивство.

Характер тілесних ушкоджень на які вказує суд, навпаки свідчать про відсутність прямого умислу, бо три тілесні ушкодження потерпілої визначені експертом як легкі, а одне тілесне ушкодження визначено, як тяжке. Згідно із Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 р. за № 6 (далі - Правила), експерт вказуючи, що тілесне ушкодження кваліфікується як тяжке, має вказати якій ознаці згідно із п.п. 2.1.1. Правил відповідає досліджуване тілесне ушкодження.

Слід зауважити, що тілесне ушкодження, яке у експертному висновку кваліфіковане, як тяжке, віднесене до таких не з підстав небезпеки для життя у момент його нанесення, а з підстав наслідків у вигляді стійкої втрати працездатності не менш ніж на одну третину, що відповідає п.п. 2.1.1. г. (у нашому випадку п.п. 2.1.1. г., процент втрати загальної працездатності відповідає 35%, згідно із висновком експертизи). Отже усі тілесні ушкодження у момент їх нанесення не були небезпечними для життя потерпілої. Тому, характер тілесних ушкоджень, на який посилається суд, навпаки, свідчить про відсутність у ОСОБА_12 прямого умислу на вбивство потерпілої.

У подальшому у вироку суд приходить до такого висновку: «Враховуючи, що, хоча потерпіла і була ще жива, але вже була уся залита кров 'ю, вважаючи, що ним виконані усі дії, необхідні для заподіяння їй смерті, та розуміючи неможливість подальшого їх продовження у зв`язку з очевидним втручанням сторонніх осіб, ОСОБА_11 припинив свої дії та вчинив спробу втекти, але був затриманий сторонніми громадянами, а потерпілій ОСОБА_10 своєчасно надана необхідна медична допомога.

На думку суду, саме ці обставини і стали тими причинами, які не залежали від волі обвинуваченого ОСОБА_12 і не дозволили йому довести до кінця реалізацію його умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_10 ».

Таким чином суд у констатує, що на момент припинення злочинних дій обвинувачений ОСОБА_11 знав, що потерпіла ОСОБА_10 жива, проте все одно кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Обізнаність ОСОБА_12 у момент припинення злочинних дій в тому, що потерпіла жива виключає можливість кваліфікації дій ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, своєчасне надання потерпілій ОСОБА_10 медичної допомоги на яке посилається суд, не може вважатися такою обставиною, яка не залежала від волі обвинуваченого ОСОБА_12 і не дозволила йому довести до кінця реалізацію його умислуна протиправне заподіяння смерті потерпілій. Бо як вбачається із висновку експерта № 12-14-169-4/20 від 08.05.2020р. усі тілесні ушкодження у момент їх нанесення не були небезпечними для життя потерпілої,отже є такими, що не могли спричинити смерть потерпілої.

Щодо того, що в основу вироку покладено докази, які вочевидь є недопустимими.

На аркуші 6 вироку, обґрунтовуючи наявність у діях обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілої, судом було зазначене наступне: «про вчинення обвинуваченим ОСОБА_16 дій з прямим умислом на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_10 свідчить уся сукупність встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення. Так, на це вказує поведінка обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, коли він протягом тривалого часу через соціальну мережу неодноразово висловлював погрози позбавити потерпілу життя».

Відомості, про погрози, які начебто висловлювалися обвинуваченим на адресу потерпілої, суд взяв із паперових роздруківок скріншотів листування потерпілої із користувачами із назвами акаунтів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яке здійснювалося у соціальній мережі Instagram.

Ці скріншоти були описані судом на аркуші 3 вироку, у переліку документів, які на думку суду доводять вину обвинуваченого у інкримінованому йому злочині, серед іншого суд зазначив: «Паперову копію електронного доказу скріншоту сторінки потерпілої ОСОБА_10 у соціальній мережі «Instagram», яка містить текстові повідомлення, що надійшли з акаунту « ОСОБА_17 » на її мобільний телефон».

Проте на думку сторони захисту, ці скріншоти є недопустимими доказами та не могли бути покладені в основу вироку зважаючи на наступне.

Так за заявою потерпілої ОСОБА_10 від 09.03.2020р. до матеріалів кримінального провадження були долучені паперові скріншоти листування потерпілої із користувачами із назвами акаунтів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яке здійснювалося у соціальній мережі Instagram. У заяві потерпіла вказує, що нею до матеріалів справи надаються скріншоти її листування із обвинуваченим ОСОБА_16 та зазначається, що останній писав їй із акаунтів зареєстрованих під іменами «you_will_be_dead» та «_joker_maolness» у соціальній мережі Instagram.

Вказані скріншоти містяться на аркушах справи 199-207, тому 1 кримінального провадження № 0000271 від 08.03.2020р. та посвідчені печаткою ГУ НП у Харківській області, написом «згідно з оригіналом» та підписом капітана ОСОБА_18 .

Під час судового розгляду справи, обвинувачений ОСОБА_19 повідомляв суд, що вказані акаунти ним не створювались, повідомлення не направлялися.

У соціальній мережі Instagram може зареєструватись будь-яка особа та під будь- яким іменем, оскільки процедура реєстрації не потребує будь-якого документального підтвердження та/або проходження процедури ідентифікації та підтвердження особи реєстратора. Відтак, створити, підтримувати та використовувати акаунт обвинуваченого, у тому числі шляхом розміщення інформації та фотознімків, могла будь-яка особа, встановити яку під час розгляду даної справи у суді є неможливим. Відповідно ця ж особа мала змогу, користуючись вказаними акаунтами, писати повідомлення потерпілій, видаючи себе за ОСОБА_12 .

З огляду на це, слід зауважити, що матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу, який би дав змогу суду упевнитися, що акаунти «you_will_be_dead» та «Joker maolness» були створені саме обвинуваченим та знаходилися у його користуванні. Відповідно суд не міг встановити автора цих повідомлень.А отже твердження суду у вироку, про те, що ці акаунти були створені обвинуваченим та перебували у його користуванні є нічим іншим як припущенням.

Велика Палата Верховного Суду у п. 38 своєї постанови по справі №916/3027/21 вказала, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування.

Зважаючи на те, із матеріалів кримінального провадження неможливо встановити у чиєму користуванні перебували акаунти « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та «joker_maoIness» та відповідно не можливо встановити автора цих повідомлень. Отже таке листування не могло бути прийняте судом до уваги, оскільки твердження про те, що обвинувачений є автором повідомлень, є припущенням.

Також органом досудового слідства було порушено процедуру отримання доказів, що є іще однією підставою для визнання цих скріншотів недопустимим доказом.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, скріншоти листування були долучені до матеріалів справи за заявою потерпілої у паперовому вигляді, тобто у вигляді роздруківки знімку з екрану пристрою.

Слід звернути увагу суду, що матеріали кримінального провадження не містять у собі протоколу огляду предметів, яким би слідчим було зафіксовано факт огляду самих скріншотів (у електронному вигляді), а також телефону чи планшету, чи будь-якого іншого пристрою у якому містилася переписка, зафіксована у скріншотах.

Крім того, що матеріали кримінального провадження не містять у собі протоколу огляду акаунтів «you_will_be_dead» та «joker_maolness» з метою встановлення обставини того, що такі акаунти взагалі існують,дослідження їх змісту.

З огляду на відсутність протоколів огляду складених органом досудового слідства, у суду не було можливості встановити джерело походження цих скріншотів та не можливо встановити факт існування самих акаунтів та оригіналу повідомлень (самої переписки, яка б містилася на телефоні чи іншому пристрої).

Крім того, матеріали кримінального провадження не містять постанови органу досудового слідства про визнання вказаних скріншотів доказами.

Таким чином, сторона захисту вважає, що роздруківки скріншотів листування є не допустимим доказом.

Слід зауважити, що на стадії судового розгляду кримінального провадження, у судовому засіданні яке відбулося 07.06.2023р., захисником обвинуваченого ОСОБА_12 адвокатом ОСОБА_20 було подано до суду клопотання (у порядку ст. 89 КПК України) про визнання вказаних скріншотів недопустимим доказом. Клопотання складене у письмовому вигляді було долучене судом до матеріалів справи. Проте ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.06.2023р. по справі № 636/1909/20, стороні захисту було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. Як наслідок описані скріншоти листування були враховані судом як доказ та покладні в основу оскаржуваного вироку.

Також вказує, що протягом розгляду справи у сторони захисту склалося враження, що суддя упереджено ставився до справи, всіляко захищаючи та відстоюючи позицію сторони обвинувачення та потерпілої. В свою чергу до позиції сторони захисту, суддя ставився дуже скептично у деяких випадках навіть занадто емоційно, підвищуючи голос на захисників.

Така поведінка суду мала наслідком порушення права на захист обвинуваченого, що виразилося у необґрунтованих відмовах у задоволенні всіх клопотань поданих стороною захисту з метою з`ясування тих чи інших обставин справи.

У судовому засіданні яке відбулося 07.06.2023р., захисником обвинуваченого ОСОБА_12 , адвокатом ОСОБА_20 було подано письмове клопотання про призначення одночасного допиту (у порядку ч. 15 ст. 352 КПК України). Клопотання було подане з метою встановлення причин виникнення протиріч у показаннях основного свідка обвинувачення ОСОБА_15 проте таке клопотання як на думку сторони захисту було безпідставно відхилено.

Також, у судовому засіданні яке відбулося 07.06.2023р., захисником обвинуваченого ОСОБА_12 , адвокатом ОСОБА_20 було подано письмове клопотання про призначення комплексної судової психологічної експертизи у даній справі. Клопотання було подане з метою встановлення дійсного ставлення обвинуваченого ОСОБА_12 до вчиненого та відповідно дослідження питання умислу із яким він діяв під час події кримінального правопорушення.

Натомість стороні захисту також було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. Обґрунтовуючи свою відмову, суд зазначив, що: «суд вважає, що зібрані матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів, які дозволять суду встановити фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, і на їх підставі визначити форму вини та вид умислу, з яким вони були вчинені, а також мету, на досягнення якої були спрямовані, а тому в залученні експерта для їх з`ясування необхідності немає».

Також, у судовому засіданні яке відбулося 07.06.2023р., захисником обвинуваченого ОСОБА_12 , адвокатом ОСОБА_20 було подано письмове клопотання про визнання доказів недопустимими (у порядку ст. 89 КПК України). Клопотання було подане з метою дослідження судом паперових скріншотів листування потерпілої із користувачами із назвами акаунтів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на предмет їх допустимості. За твердженням потерпілої ОСОБА_10 ці акаунти належали обвинуваченому ОСОБА_13 та саме він, використовуючи ці акаунти надсилав потерпілій повідомлення із погрозами.

Але у цьому клопотанні також було відмовлено.

Автор апеляційної скарги звертає увагу, що за наслідками розгляду трьох різних за змістом та суттю клопотань суд постановив одну ухвалу - ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.06.2023р. по справі 636/1909/20, згідно із резолютивною частини якої одразу відмовив у задоволенні всіх клопотань. За своїм об`ємом ухвала складається із одного аркушу.

На думку сторони захисту, такий підхід суду до вирішення питань відносно реалізації обвинуваченим свого права на захист є не припустимим. Виходячи із змісту ухвали від 14.06.2023р., суд неуважно та формально поставився до розгляду поданих клопотань, не надав належної оцінки доводам, які були у них викладені. В наслідок чого, обвинувачений та його захист були позбавлені можливості ефективно, та на рівні із іншими учасниками справи, використовувати правові механізми для доведення своєї позиції.

Крім того, абсолютне відхилення судом усіх клопотань поданих стороною захисту, свідчить про не повноту судового розгляду (п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України).

Щодо обставин, які пом`якшують покарання та щодо задоволення цивільного позову у повному обсязі.

У оскаржуваному вироку суд вказав, що обставин, які пом`якшують покарання, що призначається обвинуваченому в кримінальному провадженні встановлено не було.

На думку сторони захисту таке твердження суду є хибним з огляду на наступне.

Так обвинувачений ОСОБА_11 частково визнав свою вину та щиро розкаявся, тобто він визнав вину у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень потерпілій і щиро розкаювався в цьому, просив вибачення і в потерпілої і в її матері.

Про що неодноразово повідомляв під час судового розгляду справи, зокрема у судовому засіданні, яке відбулося 07.06.2023р. та під час оголошення останнього слова обвинуваченого.

Під час судового розгляду, обвинувачений активно сприяв розгляду справи, надавав покази, відповідав на питання учасників справи та суду.

Крім того, обвинуваченим вчинялися спроби добровільно відшкодувати майнову шкоду завдану потерпілій та заявлену нею у цивільному позові.Так, загальна сума майнової шкоди, відповідно до позову, складає 40000,00 грн.

22.07.2020р., матір`ю обвинуваченого (у зв`язку із тим, що обвинувачений перебував під вартою) на адресу потерпілої ОСОБА_10 , було здійснено поштовий переказ грошових коштів у сумі 40600,00 грн. Зазначене підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» за № . Проте потерпіла відмовилася від отримання цих коштів. Таким чином обвинувачений намагався вчинити дії передбачені п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, тобто добровільно відшкодувати збитки, однак потерпіла, незважаючи на заявлений цивільний позов, відмовилася від відшкодування.

Зважаючи на викладене, сторона захисту вважає, що судом хибно не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання, що призначається обвинуваченому в кримінальному провадженні.

Також у вироку судом не було наведено ніякого обґрунтування, щодо підстав задоволення суми моральної шкоди заявленої у цивільному позову, у повному обсязі. Тобто суд не мотивував, виходячи з чого, ним було прийнято рішення про необхідність задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 500000,00 грн.

Як вбачається із позовної заяви, цивільним позивачем та його представником не описано, із яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно і суду під час постановлення оскаржуваного вироку були взагалі відсутні докази обґрунтованості відшкодування саме такої заявленої суми моральної шкоди.

Слід зауважити, що на даний час цивільний відповідач не працює, у нього відсутнє будь яке майно чи грошові кошти за рахунок яких можна було б задовольнити вимоги цивільного позивача у цій частині.

Незважаючи на щире бажання, відшкодувати завдану шкоду, у цивільного відповідача та його сім`ї нажаль, відсутні такі значні кошти.

З огляду на викладене, вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.06.2023р. по справі № 636/1909/20 є таким, що підлягає зміні в частині кваліфікації дій ОСОБА_12 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора та представника потерпілої які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому порядку і безпосередньо досліджених судом, яким дана належна оцінка, зокрема показами потерпілої ОСОБА_21 та свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_15 , ОСОБА_23 .

Покази вказаних свідків та потерпілої є логічними, послідовними та несуперечливими.

Потерпіла ОСОБА_21 , пояснила, що познайомилася з ОСОБА_9 у червні 2017 року. Рік зустрічалися, а потім ОСОБА_9 почав контролювати усе її життя, перевіряти телефон, її акаунти у соціальних мережах, проявляти агресію, хапати її за волосся, за руки, від чого залишалися синці. Вона стала уникати зустрічей, але ОСОБА_9 почав її переслідувати, зустрічав біля будинку та школи, наполягав на спілкуванні. Вона відмовлялася, і тоді ОСОБА_9 почав надсилати їй SMS з погрозами, а коли пішов служити до армії, почав погрожувати вбити її, її знайомих і викладачів. Вона зверталася до поліції, але їй нічим не допомогли. Сказала про це ОСОБА_9 , на що той відповів, що йому нічого не буде.

На початку березня 2020 року ОСОБА_9 прийшов у відпустку. Зустрілися. Він вибачився за погрози, подарував їй подарунок, але вона відмовилася його прийняти.

Увечері 07.03.2020 гуляла з подружками. До дому підійшла близько 22 години. За десять хвилин до цього на телефон отримала від ОСОБА_9 повідомлення: «Я тебе вб`ю, ти сьогодні здохнеш!». Біля під`їзду хтось сидів на лавочці. Хотіла його обійти, але він підвівся та підбіг до неї. Це був ОСОБА_9 . Відчула від нього запах алкоголю, ОСОБА_9 був п`яний, схопив її, почав вимагати, щоб розповіла, де була та дала йому оглянути свій телефон. Відмовилася. ОСОБА_9 вдарив її головою об стіну. Забігла в під`їзд, але ОСОБА_9 забіг за нею та зачинив другі тамбурні двері, не пускаючи її в під`їзд. Вдруге вдарив головою об стіну, почав душити. Почала втрачати свідомість і осідати. Відпустив, трухнув її, щоб прийшла до тями. Дістав з карману та показав ніж, побачила відблиск леза.

Вимагав віддати йому телефон, сказав, що якщо вона не виконає його вимогу, то він застосує ніж до неї. Вибігла на вулицю, зателефонувала батьку, увімкнула гучний зв`язок, підняла голову та побачила, як ОСОБА_9 біжить до неї з ножем. ОСОБА_9 підбіг і вдарив її ножем у шию. Від удару вона відступила назад і впала на землю, на спину. ОСОБА_9 підійшов зі сторони ніг, але їй вдалося його ногами відштовхнути. Тоді він обійшов її, став з правого боку та чотири рази вдарив ножем у голову. В цей момент вона повернула голову праворуч і удари прийшлися у ліву сторону голови.

Перший удар потрапив в око. Вона сильно закричала, кров залила обличчя. Увімкнулося світло на першому поверсі. Побачила тінь чоловіка, який вибіг з під`їзду, як потім з`ясувалося, це був сусід з першого поверху ОСОБА_15 .

Коли той вибіг, то ОСОБА_9 ще наносив їй удари, а коли побачив сусіда, то втік. Вона встала з землі та пішла до під`їзду. На зустріч вийшов батько. Викликали «Швидку», відвезли до лікарні в м. Харків. Їй зробили декілька операцій на оці, закачали силікон, але все одно вона повністю втратила зір на одне око. Найближчим часом їй треба робити операцію по його видаленню, оскільки є загроза втрати другого ока і настання повної сліпоти.

Свідок ОСОБА_22 , яка є матір`ю ОСОБА_21 , надала покази в суді першої інстанції, згідно яких пояснила, що влітку 2017 року дочка познайомилася з ОСОБА_9 . До цього в неї були лише подружки. Стосунки були гарні, але восени ОСОБА_9 як підмінили, він став контролювати кожний крок дочки, командувати. Поліна дуже полюбляла фотографувати на телефон, але він забирав його в неї та видаляв фотографії. Стала помічати у дочки синці на шиї та руках. Якось душив її, і зірвалася сережка, але дочка це приховала. Прийшов вибачатися з сережкою, великим букетом квітів і шоколадними цукерками. Потім знову посварилися, дочка замкнулася в собі. ОСОБА_9 приходив до школи, в якій навчалася ОСОБА_24 , вчителі казали, що він їм заважає, постійно стоїть під дверима, забирає ОСОБА_24 зі школи. Приходив до них до дому о 22 23 годині, вимагав, щоб ОСОБА_24 виходила гуляти. Під чужими іменами заходив до її акаунтів у соцмережах. Вона розмовляла з ОСОБА_25 , просила залишити дочку в спокої. Поспілкувалася з його мамою, розповіла їй, що ОСОБА_25 казав дочці, що його навчили і він вміє вбивати. На Новий 2020 рік дочка ходила на « ОСОБА_26 » з подружками. Через декілька днів, через викладені в соцмережі фотографії біля «Ялинки», дочці на телефон від ОСОБА_9 надійшло SMS-повідомлення з погрозами: «Приїду, розріжу вам животи і на кишках буду танцювати!». Старша дочка ходила до поліції, сказали - пишіть заяву, але розглядати не будемо. ОСОБА_9 казав, що його вітчим служить у поліції, а тому йому нічого не буде.

07 березня 2020 року о 21 годині 50 хвилин зателефонувала дочці. ОСОБА_24 сказала, що зустрічалася з подругами, повертається додому та вже підходить до будинку. Пройшов деякий час, але дочки не було. Несподівано від неї надійшов дзвінок на телефон чоловіка, і вони почули її крик: « ОСОБА_25 з ножем, допожи!». Вибігли на вулицю, на зустріч дочка, уся в крові, сказала, що осліпла. Викликали поліцію та «Швидку допомогу». «Швидка» доставила в м. Харків, у дитячу лікарню. Хірург обробив і зашив рани. На шиї дитини був намотаний шарф, завдяки якому ніж глибоко не зайшов у шию та не вразив сонну артерію. Рана була за 1 мм. від неї. На ранок оглянув офтальмолог, повідомив, що око бачити не буде, треба видаляти. Поїхали в офтальмологічну клініку ім. Гіршмана, зробили операцію, ушили око, закачали гель, щоб хоча б косметично зберегти око. Друге око також набрякло. Більше трьох тижнів перебували на стаціонарному лікуванні, потім кожного тижня приїздили на огляд. Двісті днів водила дочку за руку, доки вона адаптувалася. Зараз пошкоджене око треба видаляти і ставити протез, оскільки воно негативно впливає на інше око і може настати повна сліпота.

Свідок ОСОБА_15 , пояснив суду першої інстанції, що він проживає на першому поверсі під`їзду, в якому мешкає потерпіла ОСОБА_27 з батьками. У той день близько 22 години зайшов на кухню. У дворі перед під`їздом побачив хлопця та дівчину. ОСОБА_28 , живе на третьому поверсі, хлопець, як звати не знає, але він неодноразово його бачив, той приходив до ОСОБА_29 кинувся на дівчину, вдарив її у голову. ОСОБА_30 сильно закричала та впала на землю. ОСОБА_31 продовжив її бити, бив якимось предметом, затиснутим у руці. Він побіг на вулицю, щоб допомогти. Коли вибіг з під`їзду, то побачив, що хлопець, нахилившись, стоїть біля дівчини, яка піднімається з землі. Побачивши його хлопець побіг уздовж будинку. Дівчина підвелася з землі та пішла йому на зустріч. Вона була в крові, крові було багато, на голові та обличчі. Він побіг за хлопцем, за ним побіг його товариш. Хлопець біг швидко, у двох вони його наздогнали та затримали приблизно за 150 м. від місця, де все сталося. Коли хлопець тікав, то викинув ніж у сміттєвий бак, який стояв біля магазину «Дарс». ОСОБА_31 був випивший, він чув від нього запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_23 , пояснила суду першої інстанції, що вона проживає в одному багатоквартирному будинку з сім`єю потерпілої ОСОБА_10 . Вікна її квартири виходять на сторону будинку, на якій розташовані під`їзди. Пізнього вечора 07 березня 2020 року вона курила на балконі, коли побачила біля другого під`їзду свого будинку хлопця та дівчину. Вони стояли на відстані близько двох метрів один від одного, чула, як дівчина сказала хлопцю: «Не підходь до мене!». Зайшла в квартиру, але раптом здійнявся крик, виск. Вийшла на балкон і побачила, що дівчина лежить на землі під деревом. Над нею на напівзігнутих ногах, нахилившись, стояв хлопець, який робив руками якісь не дуже інтенсивні рухи. Що саме робив, не бачила, оскільки хлопець був до неї повернутий спиною у півоберта на правий бік. Дівчина дуже кричала. Вона щось крикнула хлопцю, але він спочатку не відреагував, нахилившись над дівчиною, продовжив рухати руками, але потім зупинився, повернувся до неї і сказав: «Усе, я її не чіпаю». Дівчина підхопилася з землі та побігла до під`їзду, а хлопець побіг собі. За ним побігли два хлопця, а потім ще чоловік. Через деякий час вони привели цього хлопця і посадили його на лавочку біля під`їзду. До цих подій ОСОБА_9 не знала, але бачила, як він якось біля під`їзду розпивав спиртне.

Покази вказаних свідків та потерпілої є несуперечливими та повністю узгоджуються між собою щодо хронології подій 07 березня 2020 року.

Потерпіла ОСОБА_21 повідомила, що мала стосунки з обвинуваченим, він неодноразово їй погрожував вбивством, а також погрожував вбити її знайомих та викладачів.

Зверталась до поліції, проте їй не допомогли.

07 березня 2020 року отримала від обвинуваченого повідомлення з погрозами.

Коли підійшла до свого дому, ОСОБА_9 схопив її, вимагав пояснень де вона була, вдарив її головою об стіну, вона намагалась втекти, вдруге вдарив її головою об стіну, почав душити, дістав та показав ніж, вибігла у двір, зателефонувала батьку, ОСОБА_9 підбіг до неї та вдарив ножем в шию, вона впала на спину, ОСОБА_9 завдав чотири удари у голову, потерпіла в цей момент повернула голову праворуч, а тому удари прийшлись в ліву сторону голови.

Один удар потрапив в око, вона кричала чинила опір, побачила тінь чоловіка, це був ОСОБА_15 , він вибіг зі своєї квартири, в цей час обвинувачений ще наносив удари, а коли побачив сусіда втік.

З показів свідка ОСОБА_15 який був очевидцем події завдання ударів потерпілій, вбачається, що він бачив як обвинувачений бив потерпілу, якимось предметом, затиснутим в руці, як виявилось пізніше ножем, свідок вибіг надвір, щоб допомогти, ОСОБА_9 побачив ОСОБА_15 та почав втікати, коли втікав викинув ніж, свідок разом з іншою особою наздогнали обвинуваченого за 150 метрів від місця події. Обвинувачений був п`яний.

Інший свідок ОСОБА_23 також бачила обставини події, вийшла на балкон, потерпіла лежала, а ОСОБА_9 на напівзігнутих ногах, нахилившись над потерпілою робив руками якісь рухи, бачила його зі спини, потерпіла кричала. Свідок щось крикнула йому, він спочатку не відреагував, продовжив рухати руками, а потім зупинився і сказав усе, я її не чіпаю.

Таким чином, свідки та потерпіла підтвердили факт умисного нанесення ножем, як мінімум чотирьох ударів в життєво-важливу частину тіла потерпілої і дії обвинуваченим були припинені, оскільки свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_23 , своїми діями (криком та тим що ОСОБА_15 вибіг з квартири на допомогу потерпілій) зупинили подальшу злочинну діяльність обвинуваченого та відповідно реалізацію ним свого умислу.

Важливим аспектом є покази свідків та потерпілої в частині обставин завдання обвинуваченим ударів ножем в момент коли свідок ОСОБА_23 окрикнула обвинуваченого, та коли свідок ОСОБА_15 вибіг на допомогу.

Обвинувачений не припинив свої дії на цей момент, а тільки зрозумівши, що його дії викриті, перестав завдавати удари та побіг.

При цьому, обвинувачений викинув ніж у сміттєвий бак, а отже він намагався позбутися знаряддя злочину, розуміючи відповідальність, яка настане в майбутньому.

Судом першої інстанції також було досліджено висновок судово-медичної експертизи, згідно якої під час подій, котрі мали місце 07.03.2020, у ОСОБА_10 встановлені наступні пошкодження:

- колото-різана рана тім`яно-потиличної області голови; колото-різана рана шиї зліва; колото-різана рана лівої вушної раковини та завушної області шиї (єдиний раневий канал);

- колото-різана рана лівої параорбітальної області з ушкодженням склери с кровотечею в передню камеру ока, крововиливом с скловидне тіло, в результаті чого була проведена операція по удалению скловидного тіла лівого ока.

Колото-різані ушкодження утворилися внаслідок не менш чотирьохкратного впливу предмета, який володіє колюче-ріжучою властивістю, можливо, в умовах, указаних в матеріалах справи та потерпілою ОСОБА_10 .

За ступенем тяжкості (крім колото-різаної рани параобрітальної області з ушкодженням лівого ока) ці тілесні ушкодження кваліфікуються за критерієм тривалості розладу здоров`я, як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я - більш 6 днів, менш 21 дня. /п.п.2.3.2.а,б. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗУ 17.01.1995р./.

Колото-різана рана лівої параорбітальної області з ушкодженням склери, з кровотечею в передню камеру ока, крововиливом в скловидне тіло, в результаті чого була проведена операція по видаленню скловидного тіла лівого ока, за ступенем тяжкості кваліфікується за критерієм тривалості розладу здоров`я, як тяжкі тілесні ушкодження /п.п.2.1.1.г, правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗУ 17.01 .1995 р./ Згідно «Інструкції про порядок організації та проведення лікарсько-страхової експертизи до Інструкції Міністерства фінансів СРСР № 2 від 08.01.1986 р.» процент втрати загальної працездатності становить 35%.

З огляду на зазначені вище висновки експерта та покази потерпілої, колегія суддів відкидає доводи сторони захисту, щодо наявності чи відсутності ознак небезпечності тілесних ушкоджень в момент їх завдання ОСОБА_9 , оскільки судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що потерпіла активно захищалась, відштовхувала обвинуваченого ногами, повертала голову в іншу сторону від напрямку ударів.

При цьому колегія суддів бере до уваги висновок судово медичного експерта № 12-14-98-Ч/20 від 11.03.2020, відповідно до якого у ОСОБА_9 встановлена різана рана лівої голені, яка утворилася від дії предмету, який наділений ріжучою властивістю, можливо в час, вказаний слідчим та ОСОБА_9 , і за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, яке призвело до короткочасного розладу здоров`я.

Вказаний висновок експерта свідчить про високу ймовірність отримання тілесного ушкодження ОСОБА_9 під час завдання ним ударів ножем по тілу потерпілої, яка лежала на спині, що свідчить про те, що обвинувачений прикладав значну силу та завдав удар ножем собі у ногу, а відповідно реалізовував свій умисел саме на позбавлення життя потерпілої, яка внаслідок отриманих ушкоджень втратила око.

Будь яких відомостей про завдання ОСОБА_9 тілесного ушкодження з боку інших осіб матеріали справи не містять.

Окрім вказаного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, направленість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події і після неї, їх стосунки.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин кримінального провадження. Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Колегія суддів вважає, що в діях обвинуваченого беззаперечно встановлено прямий умисел на позбавлення життя потерпілої, оскільки обвинувачений був озброєний ножем, який дістав і показав, висловивши погрозу застосувати його до потерпілої. Двічі вдарив потерпілу головою о стіну, душив, поки вона не почала втрачати свідомість, а коли потерпілій вдалося вибігти на вулицю, наздогнав її та наніс не менше чотирьох ударів ножем у життєво важливий орган потерпілої голову, а точніше в її обличчя.

Далі, дії обвинуваченого були помічені сторонніми особами. Свідок ОСОБА_32 стала кричати з балкона і вимагати від ОСОБА_9 припинити свої протиправні дії. Свідок ОСОБА_15 вибіг з під`їзду на крики потерпілої на допомогу.

Враховуючи, що свої дії продовжувати ОСОБА_9 вже не мав можливості, у зв`язку з очевидним втручанням сторонніх осіб, ОСОБА_9 припинив їх та вчинив спробу втекти, але був затриманий сторонніми громадянами, а потерпілій ОСОБА_10 своєчасно надана необхідна медична допомога.

Вказані обставини, повністю спростовують версію сторони захисту, щодо необхідності зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого на ч.1 ст. 121 КК України, оскільки встановлено наявність прямого умислу у обвинуваченого на вбивство потерпілої.

Що стосується посилання захисника на недопустимість паперової копії електронного доказу скріншоту її сторінки у соціальній мережі «Instagram», яка містить текстові повідомлення, що надійшли з акаунту «you_will_be_dead» на її мобільний телефон, колегія суддів не погоджується з ними.

По перше, сторона захисту не наводить жодних істотних порушень, наслідком яких би могло бути визнання вказаного доказу недопустимим.

Залучення скріншотів слідчим за заявою потерпілої до матеріалів кримінального провадження, без складання протоколу огляду не є істотним порушенням прав і свобод людини та не є порушенням умов отримання вказаних скріншотів переписки.

По друге, потерпіла в своїх показах підтвердила, що переписувалась вона саме з ОСОБА_9 і відповідно з огляду на зібрані факти, зокрема факти довготривалого спілкування з обвинуваченим, потерпіла розуміла з ким саме вона спілкується.

По третє, суд слушно у вироку зазначив про наявність фото у назві аккаунту, що дозволяє ідентифікувати його як такий, що належить ОСОБА_9 .

По четверте, суд першої інстанції встановив обставини виникнення у обвинуваченого умислу спрямованого на вбивство потерпілої, який виник раптово, внаслідок раптово виниклих неприязних відносин під час конфлікту саме 07 березня 2020 року приблизно о 22 годині.

Тобто, обставини спілкування між обвинуваченим та потерпілою до винекнення у нього умислу на вбивство, прямо не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_9 , а стосуються виключно відомостей про їх стосунки, які передували вчиненню злочину, також така переписка підтверджує правдивість показів потерпілої щодо обставин їх стосунків та наявності конфліктних ситуацій, в яких ОСОБА_9 поводив себе агресивно.

За вказаних обставин, колегією суддів не приймаються доводи сторони захисту щодо ознак недопустимості вказаного доказу, оскільки такі обставини не підтвердились.

Поряд з вказаним, стороною захисту в первинній редакції апеляційної скарги містилось клопотання про необхідність дослідження судом апеляційної інстанції всіх доказів у справі.

В подальшому захисник ОСОБА_8 уточнила своє клопотання та просила допитати свідка ОСОБА_15 та дослідити у судовому засіданні відео слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 , що оформлено протоколом слідчого експерименту від 20 травня 2020 року.

Колегія суддів відмовила захиснику у задоволенні вказаних клопотань з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Свідок ОСОБА_15 був допитаний судом першої інстанції. Зокрема і сторона захисту не була обмежена у праві задавати вказаному свідку питання.

Його покази покладені судом в основу вироку, покази є логічними і послідовними.

Дійсно з матеріалів справи вбачається, що вказаний свідок в суді першої інстанції, під час основного та перехресного допиту в судовому засіданні уточнив та доповнив свої покази, надані ним під час проведення слідчого експерименту.

Суд першої інстанції слушно зазначив у вироку про те, він що вважає об`єктивними його покази, безпосередньо надані суду в судовому засіданні з огляду на вимоги КПК України.

Більш того, 10 червня 2025 року, на адресу Харківського апеляційного суду надійшло пояснення від свідка ОСОБА_15 , згідно якого ОСОБА_15 зазначив про те, що протягом тривалого часу він надавав свідчення як слідчому так і в суді першої інстанції, на теперішній час нічого іншого пояснити не може, тому просить його в судове засідання не викликати.

Підкреслив, що саме він та його друг зупинили ОСОБА_9 , а тому він не зміг довести злочин до кінця.

Колегія суддів наголошує на тому, що вказані пояснення ОСОБА_15 приймаються судом виключно в частині вирішення питання щодо необхідності його повторного допиту.

Відомості, що свідок зазначив у своєму поясненні щодо обставин злочину, колегією суддів не приймаються, оскільки покази свідка отримуються судом безпосередньо під час судового розгляду і відповідно вказані вимоги КПК України судом апеляційної інстанції дотримані.

З огляду на вказане, у задоволенні клопотання захисника, колегія суддів відмовила, оскільки необхідність повторного допиту свідка та дослідження відео слідчого експерименту не доведено стороною захисту.

Обставин неповного дослідження або допущення порушень під час дослідження доказів з боку суду першої інстанції, захисником не наведено.

Підсумовуючи викладене, доводи захисника не гуртуються на об`єктивно встановлених фактичних обставинах справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції.

Отже, дослідивши всі зібрані докази, суд першої інстанції прийшов до цілком правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України.

При цьому, судом першої інстанції сторонам були створені належні та рівні умови для реалізації своїх прав.

Посилання захисника на незадоволення судом першої інстанції всіх клопотань сторони захисту, не свідчить про упередженість суду.

Натомість в даній справі, судом апеляційної інстанції не встановлено порушень вимог КПК України з приводу відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотань захисту, оскільки всі аргументи та мотиви суду з приводу досліджених доказів у справі, містяться у вироку.

Про існування будь яких інших доказів, які б могли підтвердити версію сторони захисту, суду апеляційної інстанції інформації не надано, відповідних клопотань не заявлено.

Поряд з вказаним, колегія суддів вважає слушними доводи сторони захисту щодо недостатнього врахування судом першої інстанції позитивних відомостей про особу обвинуваченого та обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, внаслідок чого ОСОБА_9 призначено занадто суворе покарання.

Санкцією ч.1 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до 15 років позбавлення волі.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні замаху на вбивство, а отже з урахуванням вимог ст. 67 КК України максимальне покарання, яке може бути призначене ОСОБА_9 є позбавлення волі на строк 10 років.

Суд першої інстанції послався на відомості про особу обвинуваченого, проте не врахував наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 22 липня 2020 року потерпілій було направлено грошовий переказ в розмірі 40000 гривень.

20 квітня 2025 року повторно потерпілій було направлено 40000 гривень в рахунок добровільного відшкодування шкоди, завданої злочином.

Проте потерпіла відмовилась від коштів та 20 червня 2025 року кошти були повернені відправнику.

Вказане свідчить про намагання, з боку обвинуваченого, відшкодувати шкоду в добровільному порядку.

Зокрема така спроба була здійснена 22 липня 2020 року, коли оскаржуваний вирок ще не було ухвалено, що свідчить про ознаку добровільності в діях ОСОБА_9 щодо відшкодування шкоди.

Крім того, ОСОБА_9 як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, попросив вибачення у потерпілої, висловив жаль щодо вчинених ним дій, повідомив про неприпустимість такої поведінки в майбутньому.

Також обвинувачений в суді першої інстанції визнавав та підтверджував, що саме він наносив потерпілій удари ножем, втік з місця злочину, ніж викинув у сміттєвий бак.

Таким чином, обвинувачений визнавав фактичні обставини справи, проте не погоджувався з кваліфікацією його дій.

Колегія суддів наголошує на тому, що незгода обвинуваченого з кваліфікацією його дій є правом особи та не впливає на щирість розкаяння, осуд своєї поведінки та відчуття жалю щодо вчинених протиправних дій.

Щире каяття, передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не визнав обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття.

Так, обвинувачений намагався добровільно відшкодувати завдану шкоду його злочинними діями, тобто намагався виправити наслідки вчиненого.

Підтверджував що саме він наносив потерпілій удари ножем, проте не погоджувався з кваліфікацією його дій, що є правом обвинуваченого.

Попросив вибачення у потерпілої, надав критичну оцінку своїй протиправній поведінці.

Також обвинувачений неодноразово заявляв про бажання вступити до лав Збройних Сил України та боронити державу у складі війська.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції вбачає наявність обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Також колегія суддів враховує враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення та виключно позитивні відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем навчання, проживання та служби, проходив службу за контрактом у ЗСУ, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря психіатра.

Колегія суддів вважає, що призначене покарання слід пом`якшити до 7 років позбавлення волі, що є достатнім для виправлення обвинуваченого, а також буде запобігати можливості вчинення ОСОБА_9 нових кримінальних правопорушень.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову потерпілої є обгрунтованим як в частині задоволених вимог щодо розміру матеріальної шкоди так і в частині моральної шкоди.

Розмір витрат на правову допомогу, а саме 10000 грн, повністю відповідає об`єму наданих юридичних послуг потерпілій, тривалості розгляду справи у суді та кількості проведених судових засідань.

В решті, окрім розміру призначеного покарання, вирок суду є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Пом`якшити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України до 7 (семи) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а особою, яка тримається під вартою в той же строк з для отримання копії судового рішення.

Головуючий

Судді