У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000648 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Вітовського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва Миколаївської області, громадянина України, освіта неповна середня, одруженого, самозайнятої особи - ФОП « ОСОБА_8 », зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає АДРЕСА_2 , не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 135 та ч.2 ст.286 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_7

захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_10

потерпіла ОСОБА_11 ,

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати за ч.2 ст.268 КК України і закрити провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Змінити вирок за ч.1 ст.135 КК України та призначити покарання у виді 1 року обмеження волі. Змінити вирок стосовно позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 36 000 тис. грн. за залишення без допомоги потерпілого.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання за ч.1 ст.135 КК України у виді одного року позбавлення волі, за ч.2 ст.286 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати будь-якими транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом повного складання покарань остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 на відшкодування моральної шкоди 800 000 (вісімсот тисяч) грн.

Постановлено стягнути із ОСОБА_7 процесуальні витрати на користь НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області у виді витрат по залученню експертів під час здійснення досудового розслідування в загальній сумі 15145 ( п`ятнадцять тисяч сто сорок п`ять) грн. 60 коп.

Зараховано ОСОБА_7 у відбуте покарання строк його тримання під вартою у період з 20 липня 2024 року по 5 грудня 2024 року.

Постановлено строк виконання покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного початку виконання (з дня його фактичного затримання) на виконання вироку.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст заперечення

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника, прокурор та потерпіла просять апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 не доведена, оскільки відсутні достатні докази, які б підтверджували вину обвинуваченого.

Посилаючись на доктрину «плодів отруйного дерева» вважає, недопустимими доказами висновок судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин і механізму ДТП №24-5460 , слідчі експерименти за участі свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , слідчий експеримент за участі підозрюваного ОСОБА_7 , висновок експерта № 24-4014 судової автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану автомобіля «ГАЗ-2705» д.н. НОМЕР_1 . Вказує на те, що експертизи проведено на підставі слідчих експериментів з неповнолітніми свідками, які не допитані судом в установленому порядку.

Зазначає, що в ході слідчих експериментів слідчим були допущені чисельні порушення, а саме в ході слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було використано транспортний засіб «Renault Trafic», в той час, як ДТП трапилась за участю автомобіля «ГАЗ 2705», яке до тогож має нарощений дах. Також при слідчому експерименті зі свідком ОСОБА_14 використано статичний велосипед «CORSO SPORT ВІКЕ», а при слідчому експерименті зі свідком ОСОБА_13 велосипед «PROFI», в той час як в ДТП трапилось за участю велосипеда «Azimut Stitclum».

Звертає увагу, на порушення при проведені замірів розташування транспортних засобів на проїжджій частині під час проведення слідчих експериментів зі свідками та підозрюваним, що є не зрозумілим для сторони захисту, а саме яким чином слідчий визначав край проїжджої частини, що призвело до невідповідності її розмірів у протоколі огляду місця події, схемі слідчого експерименту за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та підозрюваного ОСОБА_7 .

Вважає, належним та допустимим доказ, відповідь від 07.04.25 за вихідним номером 339-02-54 на адвокатський запит від 31.03.2025 року, в якому Галицинівською сільською радою зазначено, що згідно Генерального, плану населеного пункту села Лупареве, Миколаївського району Миколаївської області, ширина проїзної частини вулиці Поздовжної (Продольна) складає 22 метра, а вулиця Маячна від 21.3 метра до 23.1 метра, оскільки його отримано у відповідності до п. 2, ч. 4 ст. 42, ст. 46 КПК України.

Наголошує, що під час слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_7 на нього здійснювався психологічний тиск, а саме слідчі фактично допитали підозрюваного ОСОБА_7 , неодноразово перебивали його, на адресу підозрюваного фактично надходила погроза з боку понятого, на думку захисника слідчий експеримент є упередженим з боку слідчого, неточним та неповним.

Вказує, що покази потерпілої ОСОБА_11 про те, що обвинувачений нібито неодноразове переїхав потерпілого ОСОБА_12 і при цьому здійснив переїзд голови фактично не підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 1680, відповідно до якої дані характерні для переїзду тіла. Крім того, просить врахувати, що потерпілий ОСОБА_12 їздив (катався) по вул. Повздовжній в с. Лупареве без нагляду дорослих, що підтвердила потерпіла ОСОБА_11 , що є порушенням п. 6.1, 6.6 ПДР України.

Просить при призначенні обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 135 КК України, врахувати визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, відшкодування матеріальних збитків потерпілій, наявність стійких соціальних зв`язків, позитивні характеристики з місця проживання та роботи, наявність на утриманні дружини-інваліда 2 групи яка потребує постійного стороннього догляду і який надається обвинуваченим, необхідність проходження систематичного лікування в медичних закладах, першу судимість.

Узагальнені доводи заперечень прокурора та потерпілої на апеляційну скаргу.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор зазначає, що вирок суду ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, а тому просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Вказує, що з урахуванням неповнолітнього віку свідків та з метою уникнення додаткової травматизації останніх, оскільки свідок ОСОБА_14 є сестрою загиблого ОСОБА_12 , свідок ОСОБА_13 проживає у с. Перевіз, Васильківського району Київської області, слідчим проведено допит свідків із застосуванням засобів відео фіксації із залученням психологів.

Звертає увагу, що посилання на недопустимість слідчого експерименту за участі обвинуваченого, у зв`язку з тиском на останнього є нічим іншим як намаганням уникнути відповідальності, оскільки під час проведення слідчого експерименту, як від обвинуваченого, так і від його захисника жодних заяв та заперечень не надходило. Вважає, посилання сторони захисту на відповідь Галицинівської сільської ради, щодо ширини проїзної частини по вул. Поздовжної (Продольної), є свідомим маніпулюванням словами.

Зауважує, що посилання сторони захисту на недопустимість висновків експертиз відповідно доктрини «плодів отруйного дерева» є неприпустимими виходячи з того, що досліджені у суді докази, як кожен окремо так і в їх сукупності відповідають вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Наголошує, що є неприйнятними посилання сторони захисту на пом`якшуючі обставини, оскільки обвинувачений свою вину не визнав та лише під тиском беззаперечних доказів своєї вини, майже через пів року попросив вибачення у потерпілої, що не може розцінюватися як щире каяття.

Крім того, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 не просто залишив місце ДТП, а й деякий час переховувався.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла зазначає, що не відповідають дійсності посилання захисника на процесуальні порушення під час досудового розслідування та судового розгляду. Так під час судового розгляду судом було надано можливість стороні захисту доставити до суду свідків, для допиту, проте вони під звукозапис від цього відмовились. Крім того, під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 , був присутній його захисник і заперечень будь якого характеру як від захисника так і від самого ОСОБА_8 не надходило, та вони погодилися, що все було виконано в рамках закону. Як і не відповідають дійсності твердження захисника, щодо здійснення на нього психологічного тиску.

Наголошує, що доводи апеляційної скарги захисника є надуманими та штучно створені задля уникнення обвинуваченим призначеного йому покарання, оскільки як під час слідства так і судового розгляду ОСОБА_7 декілька разів змінював свою позицію, то визнавав вину та просив пробачення, то через час не визнавав нічого і заперечував поводив себе неприпустимо та не каявся, більш того навіть зараз не розкаюється у тому, що позбавив життя дитину, та ні разу не намагався навіть пробачення попросити.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 19 липня 2024 року о 19:38 годин обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в денну пору доби рухався по сухій насипній проїжджій частині вул. Продольна в с. Лупареве Миколаївського району Миколаївської області у напрямку нерегульованого перехрестя вул. Продольної з вул. Маячною, де порушив вимоги п.п.2,3 «б», 10.1,10.4, 16.2, 13.1, 13.3 «Правил дорожнього руху», а саме проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед поворотом праворуч на проїзджу частину вул. Маячної, та завчасно не зайняв відповідне крайнє праве положення на проїзній частині вул. Продольної, яке б унеможливило рух попутних транспортних засобів ( у тому числі двоколісних), перед зміною напрямку руху праворуч не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, завчасно не дотримався безпечного інтервалу, повертаючи праворуч не надав дорогу малолітньому велосипедисту ОСОБА_12 , який керував велосипедом «Азимут Стіч», та рухався на велосипеді прямо біля правого краю проїзної частини вул. Продольної в бік вищевказаного перехрестя. За таких обставин водій транспортного засобу «Газ 2705» - ОСОБА_7 допустив наїзд на велосипедиста, контактуючи передньою правою кутовою частиною керованого ним автомобіля з лівою задньою частиною цього велосипеда та лівою задньою поверхнею тулуба малолітнього ОСОБА_12 , з подальшим падінням велосипеда на правий бік на опорну поверхню та переїздом його задньої частини, а малолітнього ОСОБА_12 на землю, з подальшим ковзанням по ній.

Після наїзду на вищевказаного малолітнього велосипедиста та руху заднім ходом обвинувачений ОСОБА_7 зупинився на вищевказаному перехресті, де з правої сторони свого автомобіля виявив малолітнього ОСОБА_12 та усвідомлюючи, що здійснив наїзд на нього, розуміючи, що зобов`язаний і має можливість надати йому будь яку допомогу, так як останній знаходився у небезпечному для життя стані, умисно, з метою уникнення будь якої відповідальності залишив місце пригоди.

У результаті ДТП малолітній ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа, лицьового черепу (верхньої та нижньої щелепи) з субарахноїдальними крововиливами, відриву лівої легені, розриву капсули тканини лівої частки печінки, крововиливу у праву навколониркову клітковину, яка супроводжувалася внутрішньою плевральною та внутрішньочерепною кровотечою з набряком та набуханням тканин мозку та уклиненням його стовбурових відділів у великий потиличний отвір, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 о 20:24 год. помер в приміщенні КНП «МОДКЛ» МОР.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого; за ч.1 ст.135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників, на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора та потерпілої, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаних кримінальних правопорушень.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 та ч.2 ст.286 КК України, є правильною.

Крім того, обвинувачений та його захисники не наводять доводів на спростування висновків суду першої інстанції, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, а лише посилаються на порушення, на їх думку, судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при розгляді даного кримінального провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі та які перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

Як вбачається з досліджених апеляційним судом матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції встановив та визнав доведеним те, що обвинувачений ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.2,3 «б», 10.1,10.4, 16.2, 13.1, 13.3 «Правил дорожнього руху», а саме проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед поворотом праворуч на проїжджу частину вул. Маячної, та завчасно не зайняв відповідне крайнє праве положення на проїзній частині вул. Продольної, яке б унеможливило рух попутних транспортних засобів ( у тому числі двоколісних), перед зміною напрямку руху праворуч не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, завчасно не дотримався безпечного інтервалу, повертаючи праворуч не надав дорогу малолітньому велосипедисту ОСОБА_12 , який керував велосипедом «Азимут Стіч», та рухався на велосипеді прямо біля правого краю проїзної частини вул. Продольної в бік вищевказаного перехрестя, допустив наїзд на велосипедиста, що призвело до загибелі потерпілого ОСОБА_12 та з метою уникнення будь якої відповідальності залишив місце пригоди. Такі дії обвинуваченого суд першої інстанції кваліфікував за ч.1 ст.135 та за ч.2 ст. 286 КК України.

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов, провівши судовий розгляд, відповідно до обвинувального акта, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду у судовому засіданні в пред`явленому обвинуваченні свою вину визнав частково та пояснив, що дійсно він керував транспортним засобом «ГАЗ 2705», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 19.07.2024 року рухався у с.Лупареве по вул. Продольній з невеликою швидкістю до 40 км/год. В районі перехрестя з вул. Маячною побачив дітей, які гралися на вулиці та каталися на велосипедах, знизив швидкість, поминувши дітей, перед перехрестям зупинився з метою виявлення іншого транспортного засобу, або іншої перешкоди на перехресті, так як хотів повернути направо на вул.Маячну. З початком руху відчув перешкоду і так як у праве дзеркало не було видно будь якої перешкоди візуально, подумав що наїхав на земляний ком або камінь так як дорога не асфальтована, а насипна та здав назад. Потім вийшов з автомобіля та побачив, що збив дитину, яка їхала на велосипеді, пошкоджений велосипед та травмованого хлопчика, від чого, перебуваючи у стані емоційної нестабільності, злякався, сів у машину та поїхав з місця пригоди. Згодом, йому повідомили, що хлопчик помер у лікарні та він добровільно, розуміючи, що скоїв ДТП за наслідками здався працівникам поліції.

Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що дитина, яка загинула внаслідок ДТП є її сином ОСОБА_15 , якому на момент події виповнилося 6 років. 19.07.2024 року вона знаходилась за місцем свого проживання в АДРЕСА_3 . Її син разом з іншими дітьми перебував на вулиці та катався на дитячому велосипеді по дорозі. Ближче до вечора вона почула крик дітей на вулиці, коли вибігла, то побачила свого сина, який лежав на землі, поряд з ним велосипед. Так як вона побачила на ньому пошкодження, схопила його на руки та вжила заходів до доставки сина до лікарні. Однак по приїзду до приймального відділення їй повідомили, що Ігнат помер.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 суду пояснив, що 19.07.2024 року у вечірній час, близько 19 години, перебував у себе на подвір`ї за адресою АДРЕСА_3 , та бачив автомобіль Газель білого кольору з прапорцями, який мчав по вулиці на швидкості близько 40 км/год. Після чого чув як спрацювали гальма. На вулиці у цей час було багато дітей, чув їх крики та галас. Після звуку гальм бачив як автомобіль розвернувся та поїхав у протилежному напрямку. Коли вийшов на вулицю, то побачив розчавлений велосипед та сліди крові.

Крім того, судом першої інстанції були досліджені у відповідності до вимог ст.94 КПК України докази, зокрема: витяг з ЄРДР №0000648 від 19.07.2024 року, 19.07.2024 року, заява від потерпілої ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.07.2024 року, протокол обшуку від 20.07.2024 року, висновок транспортно- трасологічної експертизи № 24-4013 за постановою слідчого від 22.07.2024 року, висновок експерта №24-4014 судової автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану автомобіля «ГАЗ-2705» д.н. НОМЕР_1 , висновок судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин і механізму ДТП №24-5460 за постановою слідчого від 04.10.2024 року, висновки експерта судово медичної експертизи №1680 за постановою від 20.07.2024 року, висновок експерта від 23.09.2024 року експерта №СЕ-19/115-24/13666- БД судово криміналістичної експертизи, висновок експерта від 23.09.2024 року № СЕ-19/115-24/13988- БД, судової молекулярно- генетичної експертизи, протокол проведення слідчого експерименту та відеоматеріалів протоколу оглянутих судом у ході розгляду кримінального провадження по суті від 20.07.2024 року, протоколи слідчих експериментів за участю неповнолітніх свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

В апеляційній скарзі захисник вважає, недопустимими доказами висновок судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин і механізму ДТП №24-5460 , слідчі експерименти за участі свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , слідчий експеримент за участі підозрюваного ОСОБА_7 , висновок експерта № 24-4014 судової автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану автомобіля «ГАЗ-2705» д.н. НОМЕР_1 ., посилаючись на те, що експертизи проведено на підставі слідчих експериментів з неповнолітніми свідками, які не допитані судом в установленому порядку.

Разом з тим, на спростування такої позиції сторони захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 23 КПК України передбачено, що суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок прямо передбачений ч. 4 ст. 95 КПК України, відповідно до якої суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 615 КПК України показання, отримані під час допиту свідка у кримінальному провадженні, що здійснюються в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Враховуючи неповнолітній вік свідків, з метою уникнення додаткової травматизації останніх (свідок ОСОБА_14 є сестрою загиблого ОСОБА_12 ), проживання у іншій області ( свідок ОСОБА_13 проживає у с. Перевіз, Васильківського району Київської області) слідчим проведено допити останніх із застосуванням засобів відеофіксації із залученням психологів.

Таким чином, використання як доказів відеозаписів показів свідків у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, прямо передбачено нормами кримінального процесуального законодавства.

Після дослідження вказаних допитів (відеофайлів) у суді, сторона обвинувачення, враховуючи тривалий проміжок часу, з метою уникнення травматизації дітей не наполягала на допиті останніх у судовому засіданні. Сторона захисту теж не наполягала на їх допиті, тим самим відмовившись у користуванні своїм правом.

Не знайшли свого підтвердження і посилання сторони захисту на недопустимість слідчого експерименту за участі обвинуваченого, у зв`язку з тиском на останнього.

Як вбачається зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту та відеоматеріалів протоколу оглянутих судом першої інстанції від 20.07.2024 року, в с. Лупареве Миколаївського району Миколаївської області, за участю підозрюваного ОСОБА_7 , у присутності понятих, спеціаліста та захисника, ОСОБА_7 на відеокамеру відтворив події які відбулися на нерегульованому перехресті в с. Лупареве поблизу будинку №24 по вул. Маячна, Миколаївського району Миколаївської області 19.07.2024 року близько 19 години вечора, де він керуючи транспортним засобом ГАЗ2705 д.н. НОМЕР_1 , здійснюючи маневр повороту направо, правою частиною переднього бамперу, здійснив наїзд на невідомий предмет, а коли здав назад то побачив малолітнього велосипедиста, який разом з велосипедом лежав на узбіччі та зрозумів, що збив дитину , після чого злякався, повернув наліво та зник з місця пригоди, залишивши дитину на місці скоєння злочину. ( Т.2 а.с.159-168).

Матеріали кримінального провадження не містять жодних заяв чи заперечень від обвинуваченого чи то його захисника про тиск на обвинуваченого ОСОБА_7 , за такого, колегія суддів вважає такі твердження сторони захисту неприйнятними.

Щодо наведених в апеляційній скарзі обґрунтувань сторони захисту про те, що з обвинуваченим ОСОБА_7 фактично був проведений допит, а не слідчий експеримент для з`ясування перевірки і уточнення раніше наданих відомостей, суд апеляційної інстанції зазначає, наступне.

Згідно правового висновку, наведеного у постанові ККС ВС від 22.11.2023 у справі № 368/286/21 проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а саме протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 від 20.07.2024 року, зазначена слідча дія була проведена з дотриманням вимог ст.104, 223, 240 КПК України, із залученням понятих, спеціалістів, в присутності захисника підозрюваного, на місці де сталася ДТП - в с. Лупареве поблизу будинку №24 по вул. Маячна, Миколаївського району Миколаївської області. Весь хід слідчого експерименту зафіксовано технічними засобами фіксації, до протоколу долучено флешкарту на якій міститься інформація проведення слідчого експерименту та схема, складена за результатами тих відомостей, які надавав ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту. А тому посилання захисника на те, що в цьому випадку мав місце фактично допит обвинуваченого є неспроможними.

Згідно з ч. 1 ст. 240 КПК України метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Вказане вимагає, щоб слідчий експеримент здійснювався в умовах, максимально наближених до тих, що існували на момент події (зокрема, час доби). Водночас, відтворення під час слідчого експерименту всіх умов, які існували на час події, не вимагається. Така правова позиція Верховного Суду наведена в постанові від 28.10.2021 у справі № 641/2251/17.

За такого, доводи сторони захисту щодо недопустимості зазначеного доказу, у зв`язку із використанням під час слідчого експерименту транспортних засобів, які безпосередньо не були учасниками дорожньо-транспортної пригоди є неприйнятними.

Крім того, посилання сторони захисту на недопустимість висновків експертиз відповідно доктрини «плодів отруйного дерева» є недоречними виходячи з того, що досліджені у суді докази, як кожен окремо, так і в їх сукупності відповідають вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Не погоджується сторона захисту із проведенням слідчим замірів розташування транспортних засобів на проїжджій частині, оскільки вважає не зрозумілим яким чином слідчий визначав край проїжджої частини, що на думку сторони захисту, призвело до невідповідності її розмірів у протоколі огляду місця події, схемі слідчого експерименту за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та підозрюваного ОСОБА_7 .

Захисник посилається на відповідь Галицинівської сільської ради від 07.04.25р. за вихідним номером 339-02-54, отриманої на адвокатський запит від 31.03.2025 року, яку вважає належним та допустимим доказом, відповідно до якої ширина проїзної частини вул. Поздовжної (Продольної) складає 22 метра, а вул. Маячної від 21.3 до 23.1 метра.

Разом з тим, відповідно до Дорожно Будівельних Норм в Україні (ДБН) 2.3-5:2018 «Вулиці та дороги населених пунктів» та ДБН В.2.3-4:2015 «Автомобільні дороги» ширина смуги проїзної частини (в залежності від категорії дороги складає від 2,75 м до 4 м). Виходячи з вказаної відповіді вул. Поздовжня (Продольна) повинна мати принаймні 5 смуг руху. Відповідно до протоколу огляду місяця події, протоколів слідчих експериментів (із відеофіксацією) стає зрозумілим, що вказані параметри застосовано до ширини вулиці загалом, а не проїзної частини.

Крім того, апеляційний суд вважає неприйнятними зауваження захисника на порушення ПДР з боку потерпілої сторони, оскільки вони спростовуються висновком експерта №24-5460, відповідно до якого у діях потерпілого не вбачається невідповідностей ПДР та його дії не перебувають у причинному зв`язку з настанням ДТП.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України.

Незгода сторони захисту з пред`явленим обвинуваченням та кваліфікацією дій ОСОБА_7 , яке визнано судом доведеним, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для відхилення доказів сторони обвинувачення, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст. 286 КК України.

Частина 2 ст.17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, щодо яких йому пред`явлено обвинувачення.

Усупереч доводам апелянта, перевіркою матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням приписів ст.ст.10,22 КПК України створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав, за клопотанням учасників провадження здійснив усі передбачені КПК України заходи для всебічного встановлення істини по справі. Даних, які би вказували не неповноту судового розгляду, не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч. 2 ст. 286 КК України, а твердження сторони захисту щодо відсутності його вини в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, є необґрунтованими.

Всупереч твердженням обвинуваченого всі докази, покладені в основу вироку та на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 , отримані в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, тому відповідно до вимог ст. 84 КПК України вони є належними, допустимими та достовірними.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку захисників обвинуваченого є підставами для скасування вироку, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65, 66, 67 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, обставини його скоєння, його поведінку після ДТП, вчинення кримінальних правопорушень вперше, необережну форму вини при скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, відшкодування матеріальної шкоди, обставин, що обтяжують вину ОСОБА_7 у суді не встановлено, за такого суд прийшов до висновку, що йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінуємих злочинів, з позбавленням його права керування всіма видами транспортних засобів строком на два роки.

Разом з тим , суд апеляційної інстанції вважає неприйнятними посилання сторони захисту на пом`якшуючі вину ОСОБА_7 обставини. В судовому засіданні свою вину обвинувачений не визнав та лише під тиском беззаперечних доказів своєї вини, майже через пів року попросив вибачення у потерпілої, а тому така поведінка не може розцінюватися як щире каяття.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року по справі №283/2169/19 зазначила, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

На цьому також наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19. Проте з матеріалів кримінального провадження вбачається, що після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 не просто залишив місце ДТП, а й деякий час переховувався.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що покарання у виді реального відбування покарання з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами буде справедливим, відповідатиме тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону є неприйнятними, за такого, підстав для скасування вироку суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Вітовського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді