Справа № 465/6801/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/795/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 1 вересня 2025 року про продовження запобіжного заходу, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця м.Ізмаїл Одеської області, із зареєстрованим та фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

оскаржуваною ухвалою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України терміном на 60 днів, тобто до 30.10.2025 року включно без визначення розміру застави.

На дану ухвалу суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою ОСОБА_7 продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначити розмір застави, як альтернативу більш м`якого запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 60560 .

В мотивах апеляційної скарги зазначає, що Висновки судді про наявність встановлених ризиків не відповідають фактичним обставинам справи: тяжкість покарання не може бути єдиною підставою для встановлення ризику переховування; всі речі і документи, що мають значення для кримінального провадження, були вилучені в ході обшуків, а саме досудове розслідування тривало майже рік; усі доводи сторони обвинувачення, що особа, у зв`язку з наявністю поранень може звертатися до медичних закладів, із-за чого, можливо, будуть відкладатися судові засідання не має під собою жодного розумного підґрунтя і не виправдовують продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а навпаки, є порушенням прав особи, оскільки, особа не може бути позбавлена можливості звернення до медичних закладів, тим більше, що ОСОБА_7 має декілька поранень, що може з часом викликати певні ускладнення його стану здоров`я. Необхідність звернення до лікаря чи відсутність такої визначається самою особою та/ або лікарем, а не прокурором чи судом; суддя не врахувала, що ризики з перебігом часу зменшуються, а нові вагомі аргументи про їх збереження на тому ж рівні прокурором не наведені.

З урахуванням наведеного, вважає можливим застосування до підозрюваного ОСОБА_7 можливості внесення застави в мінімальному розмірі як альтернативи більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти її задоволення, дослідивши матеріали клопотання та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначених у ч. 1 цієї статті, деякі, зокрема, відноситься право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виглядіі тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою з визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів контрольного провадження, на розгляді у Франківському районному суді м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів до 30 жовтня 2025 року включно без визначення розміру застави

В мотивах свого рішення суд першої інстанції зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати, а тому, з врахуванням особи обвинуваченого, до нього неможливо застосувати більш м`які запобіжні заходи.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 199 КПК України, колегія суддів вважає, доведеним прокурором, що ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, не зменшились, а відтак, обґрунтованими є висновки суду, що застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання є недостатнім.

Згідно із ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею177 КПК України. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Однак, в силу приписів ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

На думку колегії суддів, ризики, передбачені п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, є доведеним, оскільки ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину в умовах воєнного стану, за який законом передбачено покарання від 5 до 10 років позбавлення волі, тому є підстави вважати, що останній, знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вдатися до спроб переховуватися від органів досудового розслідування, суду чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Існує істотна суспільна небезпека інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, яке було припинене лише 14.07.2025, тобто лише після встановлення місцязнаходження обвинуваченого у м. Ізмаїлі Одеської області, тоді як ОСОБА_7 обвинувачується в ухиленні від обов`язків військової служби з 04.09.2023, що вказує на значну тривалість знаходження обвинуваченого у злочинному стані.

Окрім цього, голослівними є твердження сторони захисту про намір продовжувати виконувати обов`язки військової служби у будь-якій іншій військовій частині, оскільки ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, маючи об`єктивну можливість повернутись добровільно до військової частини військову службу не продовжив, та не звернувся із відповідною заявою до будь-якої іншої військової частини. Вказане також свідчить про реальність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 ).

Доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження вчинення ним кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, підлягають з`ясуванню в процесі розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Відтак, істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали Франківського районного суду м. Львова від 01 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено, а тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 1 вересня 2025 року про продовження запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4