ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/744/25 Справа № 705/5522/24 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 29.11.2025 включно, -

в с т а н о в и л а :

В провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000818 щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурор ОСОБА_12 , в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів.

01.10.2025 ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області клопотання прокурора задоволено та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 29.11.2025.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною, просив скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_8 відмовити та обрати інший запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що прокурором не доведено наявність обґрунтованої підозри та ризиків.

Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_8 є необґрунтованим та безпідставним, оскільки відсутні докази причетності останнього до вчинення злочину. Кваліфікуюча ознака злочину, а саме вчинення у складі організованої групи в обвинувальному акті взагалі ніяким чином не розкрита.

Судом не враховано особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений має на утриманні неповнолітню дитину, має проблеми зі здоров`ям.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити з наведених в ній підстав, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, перевіривши доводи апеляційної скарги, виділені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями КПК України.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 КПК України цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з врахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду клопотання прокурора суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_8 може ухилитися від суду та переховуватись на непідконтрольній території України з метою уникнення покарання, незаконно впливати на свідків з метою зміни ними показів, вчинити інші корисливі злочини, оскільки встановлено, що він не працевлаштований, що може спонукати його до отримання заробітку незаконним шляхом.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, яке є умисним, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Суд першої інстанції врахував, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та встановлена обґрунтована наявність ризиків, визначених п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів провадження вбачається, що у кримінальному провадженні в суді першої інстанції не завершено судове слідство, свідки, обвинувачені не допитані, не досліджені письмові докази.

При цьому враховується, що обвинувачений є особу з інвалідністю 2 групи, не працевлаштований, офіційних джерел прибутку не має, стан здоров`я останнього, за даним кримінальним провадженням інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою, обвинуваченому не обирався.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, характер і обставини вчинення кримінального правопорушення, надав оцінку особі останнього, в тому числі стану його здоров`я, з врахуванням чого дійшов вірних висновків про те, що ризики, наведені прокурором, продовжують існувати і є доведеними, що не дає підстав для обрання обвинуваченому інших, більш м`яких запобіжних заходів, зважаючи на серйозність висунутого йому обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, так як він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інші злочини.

Перевіряючи доведеність наявних ризиків, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 розуміючи тяжкість покарання яке йому загрожує у разі встановлення вини та враховуючи військовий стан на території України, може ухилитися від суду та переховуватися на непідконтрольній території України з метою уникнення покарання, незаконно впливати на свідків по даному провадженню з метою зміни їх показів, вчинити інші корисливі злочини, оскільки офіційно не працевлаштований, що може спонукати його до отримання заробітку незаконним шляхом.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Колегія суддів позбавлена можливості перевіряти фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки це належить до компетенції місцевого суду під час розгляду кримінального провадження по суті.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої особи кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволяють стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника про недоведеність ризиків, які обумовлюють продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доведеність чи недоведеність вини ОСОБА_8 поза розумним сумнівом в інкримінованому злочині за обставин, встановлених органом досудового розслідування, є дискреційними повноваженнями суду в результаті проведення повного та об`єктивного судового розгляду відповідно до положень глави 28 КПК України. Тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, яка оскаржується захисником в поданій апеляційній скарзі, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час її апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені п. п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Апеляційна скарга не містить доводів, які би вказували на незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення. Порушень вимог КПК України, які б істотно обмежували права обвинуваченого та могли бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції колегією суддів не виявлено. На думку колегії суддів, існування ризиків у ході судового розгляду було доведено прокурором, наявність цих ризиків обґрунтовано відображено в ухвалі суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 29.11.2025, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді