ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/777/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченої - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 20 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001709 від 14.08.2024 за частиною 3 статті 27 частиною 1 статті 14 пунктами 6, 11 частини 2 статті 115 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 20 січня 2026 року клопотання прокурора задоволено, продовжено обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів, без визначення застави - до 20.03.2026 року. Не погоджуючись із ухвалою суду, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та змінити запобіжний захід із тримання під вартою, на цілодобовий домашній арешт. В обгрунтування апеляційних вимог, обвинувачена посилається на те, що на теперішній час підстав для застосування виключного запобіжного заходу немає, наміру переховуватися від суду, немає. Зважаючи на вчинення злочину під провокацією органів поліції, навпаки зацікавлена у найшвидшому розгляді справи. Зазначає, що офіційно працевлаштована на двох роботах, у тому числі і на керівних посадах, має постійне місце проживання, на теперішній час все її майно арештоване, раніше не була судима, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, має чоловіка, сина, літню матір, яка перебуває на утриманні обвинуваченої та потребує постійного догляду. Посилається на свій вік 57 років, наявність хронічних захворювань, ненадання відповідного лікування в умовах тримання під вартою. Виконавець злочину допитаний у судовому засіданні, експертизи всі проведені, таким чином відсутні особи, на яких вона може здійснювати вплив. Крім того, судом допитано і потерпілого, який пояснив, що в нього до обвинуваченої були майнові претензії, що виключає наявність корисливого мотиву з боку обвинуваченої. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, який підтримали апеляційні вимоги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку тримання під вартою, встановив, що ризики, передбачені пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України продовжують існувати, у зв`язку із чим, застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. З матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 27 частиною 1 статті 14 пунктами 6, 11 частини 2 статті 115 КК України, а саме в організації готування умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого з корисливих мотивів, на замовлення, що є особливо тяжким злочином. Відповідно до змісту журналу судового засідання від 20.01.2026, судом першої інстанції завершено допит потерпілого ОСОБА_8 . Та обставина, що судом безпосередньо допитано потерпілого, та як зазначає в апеляційні скарзі обвинувачена ОСОБА_6 , судом допитано і свідка ОСОБА_9 , не виключає наявності ризику, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України, оскільки судовий розгляд триває та потерпілий, свідок відповідно до положень статей 352, 353 КПК України можуть бути допитані повторно.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Враховуючи зміст пред`явленого обвинувачення, обставини інкримінованого ОСОБА_10 злочину, його тяжкість, колегія суддів не виключає імовірності того, що ОСОБА_6 з метою уникнення можливого покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій. Доводи обвинуваченої про наявність у неї міцних соціальних зв`язків, родини, матері похилого віку, яка потребує догляду, місця проживання та роботи, не спростовують встановлених судом першої інстанції ризиків та, з огляду на зміст пред`явленого обвинувачення, не дають достатніх підстав вважати, що у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачена не вдасться до дій, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України.

Крім того, доказів того, що матір обвинуваченої перебуває на її утриманні, потребує постійного догляду та не має інших осіб, які здійснюють за нею догляд, суду апеляційної інстанції не надано. Щодо доводів обвинуваченої про відсутність корисливого мотиву та вчинення злочину під провокацією органів поліції, колегія суддів зазначає, що переглядаючи в порядку статті 422-1 КПК України ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченій строку тримання під вартою, апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення. Суд апеляційної інстанції при перевірці ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не досліджує докази, які має досліджувати суд першої інстанції під час здійснення судового провадження, та не надає наперед оцінки зібраним доказам. Оцінку доводам обвинуваченої щодо можливої провокації з боку органів поліції має надати суд першої інстанції за результатами судового провадження. Щодо посилання ОСОБА_6 на стан її здоров`я та відсутність відповідного лікування в умовах слідчого ізолятора, суд апеляційної інстанції зазначає, що обвинуваченою та її захисником не надано доказів, які б вказували на неможливість отримання ОСОБА_6 необхідної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора, а також про наявність у неї таких захворювань, які перешкоджають утриманню особи під вартою. Крім того, сторона захисту не позбавлена процесуальної можливості звертатися до суду першої інстанції із клопотанням про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення у обвинуваченої захворювань, які перешкоджають перебуванню під вартою, і за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу, а також має право оскаржувати у відповідному порядку дії, рішення або бездіяльність посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» у випадках, коли не приймаються заходи щодо звернень обвинуваченої, в тому числі, стосовно стану здоров`я. Положеннями статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» встановлено, що медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Приписи пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту №212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10 лютого 2012 року, передбачають право особи, узятої під варту, на консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини, право на вільний вибір лікаря, а також можливість, за необхідності, проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я для отримання необхідного лікування. Відповідно до зазначеного Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи. Суд апеляційної інстанції зауважує, що наявність у особи, що перебуває під вартою, певних видів захворювань безумовно не виключає застосування до такої особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, за наявності відповідних процесуальних підстав, визначених КПК України. Наявність таких захворювань може бути підтверджена виключно висновком спеціалістів. З урахуванням наведеного, за наслідками перевірки доводів обвинуваченої, судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для застосування до неї запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту. Порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 20 січня 2026 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: