КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/638/15-к Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/645/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , представників потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_13 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миронівка Київської області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, неодруженого, має неповнолітню дитину 2005 року народження, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання за ч. 2 ст.146 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 3 ч.1 ст. 49 КК України.

Цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_13 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 - 32 992 (тридцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 65 копійок на відшкодування матеріальної шкоди, 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, витрати, пов`язані з проведенням судової психологічної експертизи №2-12/02 від 12 лютого 2019 року в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) гривень, а всього у загальній сумі 248 992 (двісті сорок вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 65 копійок.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди - залишено без розгляду.

Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, починаючи з 2013 року в м. Києві розпочалися масові акції протестів громадян, у зв`язку із невжиттям чинною владою заходів щодо забезпечення захисту фундаментальних прав людини та відмови від Євроінтеграційного курсу держави.

Після невдалих спроб локалізувати акції протесту на Майдані Незалежності в м. Києві, представники влади та силових структур, вирішили злучити до боротьби з їх учасниками, представників криміналітету з різних регіонів країни, а також спортсменів та фізично розвинених осіб, згуртувавши їх під виглядом роботи в охоронних приватних структурах. Діючи через довірених осіб, представники влади забезпечували фінансування для незаконного впливу на організаторів та активних учасників акцій протестів шляхом їх залякування, спричинення тілесних ушкоджень та вчинення щодо них інших протиправних дій. В результаті, залучені на платній основі особи, діючи за вказівкою та сприянням представників владних та силових структур зчинили ряд тяжких та особливо тяжких злочинів, усуваючи таким чином активних учасників цих акцій, та залякуючи інших учасників протестів, маючи кінцевою метою припинити акції протестів. Для координації дій невстановлених осіб, які залучалися до силової протидії акціям протесту, використовувався офіс на вул. Почайнинській, 4-«А», Е» в м. Києві, де отримувалися завдання на вчинення конкретних протиправних дій та розподілялися ролі кожного співучасника подальших незаконних дій стосовно учасників мирного зібрання на Майдані Незалежності в м. Києві, які полягали у застосуванні різного роду фізичного насильства, у тому числі викраденні та спричиненні тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості. Так, Особа 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, діючи за вказівкою представників владних структур, які забезпечували фінансування за рахунок підконтрольних суб`єктів господарської діяльності та фіктивних підприємств, під виглядом роботи в охоронній приватній структурі організував групу осіб, до якої входили ОСОБА_7 , а також Особа 2, Особа 3, Особа 4, Особа 5, Особа 6, Особа 7, Особа 8, Особа 9, факти вчинення якими злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та інші невстановлені особи з різних регіонів України. Для більш ефективного забезпечення незаконної діяльності та координації зазначеної групи осіб, за рахунок коштів організаторів було орендовано квартири на житловому масиві «Оболонь» в м. Києві.

В подальшому, ОСОБА_7 , а також Особа 1, Особа 2, Особа 3, Особа 4, Особа 5, Особа 6, Особа 7, Особа 8, Особа 9, факти вчинення якими злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та інші невстановлені особи розпочали дії по викраденню активних учасників мітингу в підтримку євроінтеграції України, який проходив в центральній частині м. Києва, з метою їх залякування та отримання відомостей щодо організаторів та джерел фінансування «Євромайдану».

В ніч з 20 на 21 січня 2014 року, Особа 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, діючи за вказівкою представників владних структур по придушенню масових акцій протесту, безпосередньо координуючи дії ОСОБА_7 , а також Особи 2, Особи 3, Особи 4, Особи 5, Особи 6, Особи 7, Особи 8, Особи 9, факти вчинення якими злочинів розслідуються з окремому кримінальному провадженні, та інших невстановлених осіб, зібрав їх у офісному приміщенні, розташованому на АДРЕСА_2 , де розподілив ролі кожного співучасника по викраденню активних учасників мітингу в підтримку євроінтеграції України, їх катуванню та в необхідних випадках і фізичного усунення. Відповідно до розробленого плану умисної спільної участі у вчиненні злочинів, Особа 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, повинен був прийняти участь у викраденні осіб, вказівка про необхідність викрадення яких повинна була надійти від представників владних структур, надати засоби для їх катування та в необхідних випадках і фізичного усунення.

Для незаконного викрадення активістів «Євромайдану», їх вивезення до заздалегідь підшуканій лісовій місцевості на території Бортницького лісництва, подальшого транспортування до гаражного приміщення № НОМЕР_1 , що розташоване на території гаражного кооперативу АДРЕСА_5, яке знаходилося у користуванні Особи 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, з метою катування та в необхідних випадках і фізичного усунення активістів «Євромайдану», Особа 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, наказав використати мікроавтобус парки «ТОYОТА НІ АСЕ», кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , який попередньо приготували для даних цілей.

Втілюючи в дію злочинний план, Особа 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, продовжив координувати дії організованої ним групи за допомогою абонентських номерів НОМЕР_4 та НОМЕР_5 оператора мобільного зв`язку «МТС- Україна». Так, Особа 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, отримавши при невстановлених обставинах інформацію про те, що один із активістів «Євромайдану» ОСОБА_12 доставляє автомобілем з вул. Хрещатик до приміщення Олександрійської клінічної лікарні, розташованої на вул. Шовковичній, 39/1, в м. Києві, учасника акцій протесту ОСОБА_15 , користуючись мобільним зв`язком наказав групі осіб, до якої входили ОСОБА_7 , а також Особа 2, Особа 3, Особа 4, Особа 5, Особа 6, Особа 7, Особа 8, Особа 9, факти вчинення якими злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та інші невстановлені особи, прибути на вул. Шовковичну, 39/1, в м. Києві та відслідкувати приїзд до Олександрівської клінічної лікарні активістів «Євромайдану».

Виконуючи вказівку Особи 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, 21 січня 2014 року біля 03 год. 30 хв. Особа 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, використовуючи абонентський номер НОМЕР_6 оператора мобільного зв`язку ТОВ «Астеліт», керуючи автомобілем «ТОYОТА НІ АСЕ», державний номерний знак НОМЕР_3 , разом із ОСОБА_7 , а також Особою 2, Особою 3, Особою 4, Особою 6, Особою 7, Особою 8, Особою 9, факти вчинення якими злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та іншими невстановленими особами, які пересувалися на декількох автомобілях невстановлених марок класу «седан» та класу «позашляховик», заїхали на територію Олександрівської клінічної лікарні, розташованої на вул. Шовковичній, 39/І, в м. Києві, та почали очікувати приїзду ОСОБА_12 та ОСОБА_15 .

При цьому ОСОБА_7 та Особа 2, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, на автомобілі класу «позашляховик», під керуванням останнього, припаркувалися на території лікарні. Для більшої ефективності та координації своїх дій вищевказана група осіб використовувала стільниковий зв`язок мобільних операторів України.

Після цього, ОСОБА_7 , діючи в групі осіб, за попередньою змовою, згідно із розподілом ролей, вийшов з салону автомобіля та пішов вниз по дорозі до в`їзду в лікарню, спостерігаючи при цьому за навколишньою обстановкою, щоб при необхідності (появі осіб, які могли перешкодити викраденню ОСОБА_12 та ОСОБА_15 ) попередити інших співучасників злочину про можливу небезпеку. Впевнившись, що вчиненню злочину жодних перешкод немає, ОСОБА_7 повернувся до автомобіля, в якому знаходився Особа 2, факти вчинення яким злочинів розслідуються а окремому кримінальному провадженні, який відповідно до розподілених ролей спостерігав за дорогою, щоб вчасно попередити безпосередніх виконавців про можливу появу небажаних свідків.

Після того, як вказаними особами був зафіксований факт приїзду ОСОБА_12 та ОСОБА_15 до офтальмологічного відділення Олександрівської клінічної лікарні, розташованої на вул. Шовковичній, 39/1, в м. Києві, Особа 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, дав вказівку ОСОБА_7 , а також Особі 2, Особі 3, Особі 4, Особа 5, Особі 6, Особі 7, Особі 8, Особі 9, факти вчинення якими злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та іншим невстановленим особам, які перебували на території Олександрівської клінічної лікарні, вчинити активні дії з метою незаконного викрадення ОСОБА_12 та ОСОБА_15 .

Виконуючи вказівку Особи 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, Особа 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, згідно із розподілом ролей, за попередньою змовою групою осіб, спільно з іншими учасниками злочину, керуючи мікроавтобусом марки «ТОYОТА НІ АСЕ», державний номерний знак НОМЕР_3 , підвіз Особу 8, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні та інших невстановлених осіб, які перебували у мікроавтобусі, до офтальмологічного відділення «Олександрівської» клінічної лікарні, розташованої на вул. Шовковичній 39/1 в м. Києві, які, скориставшись можливістю вільного доступу, зайшли до зазначеного приміщення, де відшукали ОСОБА_15 , якого ОСОБА_12 привіз для отримання медичної допомоги, внаслідок отриманих поранень на Майдані Незалежності, та перебував у приміщенні лікарні разом із останнім. Відповідно до злочинного задуму, Особа 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та інші невстановлені особи, виконуючи вказівку Особи 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, діючи за попередньою змовою групою осіб, користуючись чисельною та фізичною перевагою, для подолання можливого опору, застосували до ОСОБА_12 та ОСОБА_15 фізичне насильство, яке виразилося у нанесені ударів руками в різні частини тіла та погрози застосування такого насильства, схопили їх за руки і ноги всупереч їх волі, насильно винесли з приміщення офтальмологічного відділення Олександрівської клінічної лікарні і заштовхали в салон мікроавтобуса марки «ТОYОТА НІ АСЕ», державний номерний знак НОМЕР_3 . Після цього,Особа 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, керуючи мікроавтобусом, виїхав з території лікарні.

В цей же час, біля 04 год. 00 хв., ОСОБА_7 та Особа 2, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, які згідно із розподілом ролей спостерігали за навколишньою обстановкою, щоб в разі появи охоронців «Євромайдану», які могли перешкодити викраденню ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , завчасно попередити інших співучасників злочину, побачивши, як мікроавтобус марки «ТОYОТА НІ АСЕ», державний номерний знак НОМЕР_3 , проїхав повз їх автомобіль, поїхали слідом. Перед виїздом з території зазначеного медичного закладу, ОСОБА_7 та Особа 2, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, побачили автомобіль таксі, який рухався їм назустріч. Не бажаючи бути викритими у злочині, та в подальшому впізнаними, Особа 2, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, увімкнув світло фар дальнього руху, щоб погіршити видимість для водія автомобіля таксі, після чого вимкнув світло, та, розминувшись, увімкнув знову.

Виїхавши з території Олександрівської клінічної лікарні ОСОБА_7 та Особа 2, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, поїхали до офісу, який розташований по вул. Почайнинській, 4-«А», «Е» в м. Києві, де почали чекати подальших вказівок від Особи 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, який у свою чергу; за допомогою мобільного зв`язку, інформував представників владних структур про результати дій його групи, та отримував вказівки щодо подальших дій.

Продовжуючи свої злочинні дії, Особа 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, керуючи мікроавтобусом марки «ТОYОТА НІ АСЕ», державний номерний знак НОМЕР_3 , діючи за попередньою змовою групою осіб, спільно з іншими учасниками злочину, відвіз ОСОБА_12 та ОСОБА_15 до лісової місцевості, розташованої на території Бортницького лісництва, неподалік траси «Київ -Бориспіль», де Особа 8, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та інші невстановлені особи, організовані Особою 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, діючи спільною групою, взаємно доповнюючи один одного, протягом тривалого часу, супроводжуючи свої дії погрозами, завдавали ОСОБА_12 і ОСОБА_15 численних ударів по кінцівках, тулубу і голові, спричиняли тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, вимагаючи повідомити інформацію про організаторів та джерела фінансування, плани подальших дій осіб учасників та організаторів «Євромайдану», чим викликали страждання потерпілих.

Після цього, Особа 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, за вказівкою Особи 1, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, керуючи мікроавтобусом марки «ТОYОТА НІ АСЕ», державний номерний знак НОМЕР_3 , діючи спільно з Особою 8, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, та іншими невстановленими особами, відвіз ОСОБА_12 та ОСОБА_15 до гаражного приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване на території гаражного і кооперативу АДРЕСА_5, та знаходилося у користуванні Особи 5, факти вчинення яким злочинів розслідуються в окремому кримінальному провадженні, де ОСОБА_12 та ОСОБА_15 утримували проти їх волі значний час, близько до 16:00 - 17:00 год. 21 січня 2014 року. Після цього ОСОБА_12 вивезли до с. Проців Бориспільського району Київської області, а ОСОБА_15 до с. Гнідин Бориспільського району Київської області.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив викрадення людини, вчинене щодо двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілим фізичних страждань, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.146 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись з вироком суду подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. З урахуванням п. 5 ч. 2 ст. 396 КПК України, вважає за необхідне повторно дослідити всі обставини, встановлені в кримінальному провадженні, з дотриманням вимог ст. 404 КПК України дослідити всі докази, на які послався суд у вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_7 .

На обґрунтування своїх доводів в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону захисник зазначає, що 14.06.2021 року суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту з посиланням на змінений обвинувальний акт та зміну кваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 на ч. 3 ст. 146 КК України, що потягло збільшення строку давності до 10 років. Зазначає, що в порушення вимог ст. 338 КПК України копії обвинувального акта про зміну обсягу обвинувачення та правової кваліфікації не надавалися стороні захисту, яка заперечувала проти долучення до матеріалів провадження цього процесуального документа і наполягала на завершенні розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності з урахуванням прибуття в судове засідання потерпілого ОСОБА_12 . На думку захисника, під час судового розгляду провадження не було жодних підстав для зміни правової кваліфікації та обсягу обвинувачення, тому в порушення ч. 1 ст. 338 КПК України прокурор безпідставно змінив обвинувачення, а суд незаконно прийняв змінений обвинувальний акт, чим порушив вимоги статей 8, 9, 20 КПК України. Крім того, захисник звертає увагу на те, що змінений обвинувальний акт не містить в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення, що є порушенням права на захист.

В частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, сторона захисту зазначає, що показання обвинуваченого щодо його необізнаності, непричетності до викрадення потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , відсутності попередньої змови з іншими особами, не були спростовані під час судового розгляду. Показання потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_12 , які наведені у вироку суду, на думку захисника, не містять будь-якої інформації відносно участі обвинуваченого ОСОБА_7 у викраденні потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_12 , а тому, не є доказами винуватості ОСОБА_7 і свідчать про те, що особи які викрали потерпілих не були обізнані кого саме вони викрали. При цьому, потерпілий в судовому засіданні показав, що обвинуваченого ОСОБА_7 вперше побачив в суді в 2015 році. Стверджує, що показання свідка ОСОБА_16 містять інформацію з чужих слів, показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , містять суперечності та неправдиві відомості щодо обставин викрадення потерпілого ОСОБА_15 із застосуванням насильства, свідок ОСОБА_19 надав показання неповного змісту, яким суд не дав оцінку, а всі допитані в судових засіданнях свідки не знали обвинуваченого і не вказували на нього як на учасника викрадення потерпілих. Суд врахував показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , на які суд послався у вироку як на докази вини ОСОБА_7 , проте не зазначив, що дані свідки були допитані за клопотанням сторони захисту після того, як прокурор 27.05.2022 року відмовилася від допиту усіх свідків, що розцінюється як визнання стороною обвинувачення не існування свідків, які б могли повідомити будь-яку інформацію на підтвердження вини обвинуваченого.

Захисник вважає, що наведені у вироку і досліджені судом письмові докази жодним чином не доводять вини обвинуваченого і його участі у викраденні потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_12 . При цьому, зазначає про недопустимість документів, які не мають доказового значення та були необґрунтовано враховані судом як допустимі докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 . Зокрема, це протоколи слідчих експериментів за участі підозрюваних ОСОБА_7 , ОСОБА_21 , потерпілого ОСОБА_12 , які проведено органом досудового розслідування з порушеннями вимог ч.4 ст.95, статей 23, 104, 174, 240 КПК України. На думку захисника, допущені недоліки в ході слідчих експериментів та складанні протоколів, а саме проведення фактично додаткового допиту потерпілого, не зазначення в протоколі слідчого експерименту від 13.03.2014 року часу завершення слідчої дії, відсутність в протоколі 10.04.2014 року підписів потерпілого і його представника, відсутність флеш-карт фіксації слідчих дій, не дослідження носіїв фіксації слідчих експериментів судом (зокрема від 13.03.2014 року, 22.04.2014 року), роблять отримані відомості під час слідчих дій недопустимими доказами, на які суд не міг посилатися у вироку.

Сторона захисту також не погоджується з тим, що копію протоколу перегляду відеозапису від 26.01.2014 року, наданого ОСОБА_20 і отриманого від ОСОБА_22 визнано допустимим доказом, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутній документ про вилучення відеозапису і відеореєстратора, долучення до матеріалів та визнання речовим доказом, і який судом не досліджувався. Стверджує, що визнана як доказ у провадженні, інформаційна довідка Департаменту карного розшуку від 20.03.2014 року щодо реєстрації та розміщення оголошення про продаж мікроавтобусу, відповідно до вимог ст. 85 КПК України не може бути доказом, оскільки слідчі дії в порядку ст.40 КПК України щодо встановлення даного факту не проводилися.

Крім того, захисник вказує, що зазначені у вироку протоколи пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками за участю підозрюваного ОСОБА_7 , що визнані судом допустимими доказами і покладені в основу вироку, було проведено з порушеннями частин 1, 2, 6, 7 ст. 228 КПК України, що є порушенням права на захист та наслідком недопустимості відомостей, які містяться в протоколах. Захисник вважає, що відомості, що містяться в копіях протоколів обшуків та оглядів вилучених під час обшуків речей і документів (зокрема від 27.02.2014 року, 14.03.2014 року, 16.05.2014 року), проведені на підставі ухвал слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва, є також недопустимими доказами з огляду на концепцію «плодів отруєного дерева» та правового висновку, зазначеного у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 року (справа №473/2010/17).

Водночас, сторона захисту вважає неналежним і недопустимим доказом копію інформації центрального державного архіву Вищих органів влади та управління України ДАС України від 11.04.2017 року № 324, яка була отримана на запит прокурора ГП України в рамках іншого кримінального провадження за підозрою ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , які жодним чином не пов`язані з обвинуваченим ОСОБА_7 та фактом викрадення потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_12 в ніч на 21.01.2014 року.

Захисник вважає недопустимим доказом відеозапис з камер зовнішнього спостереження, що встановлені на фасаді офісу ТОВ «М.С.Л.» від 21.01.2014 року, наданому цьому товариству 11.02.2014 року на запит представника потерпілого ОСОБА_11 , оскільки він отриманий в не процесуальний спосіб з порушенням вимог КПК України, адже представник не заявляла клопотання про доручення до матеріалів цього доказу, який в порушення вимог ст. 290 КПК України не відкривався стороні захисту.

При цьому сторона захисту посилається на те, що досліджені судом протоколи тимчасового доступу до речей і документів, здійснені на підставі ухвал слідчих суддів, згідно яких отримано доступ до інформації провайдерів мобільного зв`язку за відповідними номерами, оглянуто та досліджено інформацію отриману від операторів та провайдерів телекомунікацій щодо з`єднань абонентських номерів підозрюваних осіб між собою в період з 20 по 21.01.2014 року, не підтверджують факт участі ОСОБА_7 у викрадені потерпілих, оскільки суд у вироку не навів мотивів та оцінки щодо з`єднань мобільного зв`язку, а стороною обвинувачення не спростовано факт користування мобільним телефоном ОСОБА_7 - ОСОБА_25 , доводи прокурора з приводу змісту телефонних розмов між підозрюваними особами є припущеннями.

В частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник зазначає, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України не доведена. Адже, постановляючи вирок, суд має діяти за стандартом доведення винуватості поза будь-яким розумним сумнівом.

В судовому засіданні апеляційного суду 30.04.25р. від захисника надійшло клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України. Разом з тим, в судовому засіданні 27.11.25р. сторона захисту відмовилася від зазначеного клопотання, не погодилась на звільнення від кримінальної відповідальності та просила розглянути їх апеляційну скаргу за доводами про невинуватість.

Прокурор в кримінальному провадженні не погоджуючись з вироком суду подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На обґрунтування своїх вимог в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, прокурор не погоджується з висновком суду про те, що за результатами судового розгляду не знайшло свого підтвердження спричинення тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_15 , внаслідок дій вчинених ОСОБА_7 щодо викрадення потерпілих за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілим фізичних страждань. Зазначає, що з огляду на правовий висновок Верховного Суду, зазначеного в постанові від 10.11.2022 року (справа № 299/3630/20), питання наявності в діях особи кваліфікуючої ознаки «тяжкі наслідки» при застосуванні статей КК України, де цей зміст не розкрито, є оціночним і покладено законодавцем на розсуд суду, який в конкретному випадку з урахуванням положень кримінального закону та встановлених фактичних обставин справи, повинен самостійно визначати чи були спричинені такі наслідки внаслідок вчиненого злочину.

Крім того, в частині доводів неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор, погоджуючись з висновком суду, що смерть потерпілого ОСОБА_15 настала внаслідок умисного вбивства, що підтверджується копіями матеріалів кримінального провадження № 0000089 від 22.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України (т.8, а.п.34-63), посилається на те, що доказів про наявність умислу в обвинуваченого на вбивство потерпілого матеріалами провадження не здобуто. Однак, на переконання сторони обвинувачення, з огляду на встановлені обставини в кримінальному провадженні, є підстави вважати, що наслідки у вигляді смерті одного з викрадених потерпілих, ОСОБА_7 міг допускати. Такими вважаються встановлені досудовим слідством і судом факти про те, що викрадення потерпілих було здійснено в ніч з 20 на 21 січня 2014 року групою осіб, частина виконавців таких дій вже ідентифікована та притягнута до кримінальної відповідальності, викрадення потерпілих відбулося з медичного закладу, в який вони звернулися за кваліфікованої допомогою, яку не могли оцінити викрадачі, обвинувачений позбувся свого мобільного телефону після 14:30 год. 22.01.2014 року, тобто після того, як новина про знаходження потерпілого ОСОБА_12 набула широкого оприлюднення в мережі Інтернет, що свідчить про безумовне розуміння обвинуваченим, що таке позбавлення волі людей серед ночі не може бути пов`язане з діями, які не завдали б шкоди їх здоров`ю, а його дії у вигляді викрадення потерпілого вже призвели до наслідків у вигляді катування і спричинення тілесних ушкоджень, та в умовах того, що були відсутні відомості про місцезнаходження потерпілого ОСОБА_15 .

Отже, прокурор стверджує, що є підстави вважати, що ОСОБА_7 міг і повинен був передбачити настання тяжких наслідків, внаслідок викрадення потерпілих, у вигляді смерті ОСОБА_15 , адже про це свідчить знищення слідів злочину - власного мобільного телефону.

Зазначає, що інші мотиви суду про недоведеність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.146 КК України за ознакою «тяжкого наслідку у вигляді настання смерті потерпілого» не виключають наявність тяжких наслідків, як таких загалом. Суд, при цьому, не врахував того, що дії ОСОБА_7 в складі групи осіб щодо викрадення потерпілого, які доведені в ході судового розгляду, перебувають в прямому причинному зв`язку з подальшим настанням тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_15 і по відношенню до таких наслідків форма вини обвинуваченого є необережною, у зв`язку з чим йому не було інкриміновано участь в умисному вбивстві.

На думку прокурора, суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.3 на ч.2 ст.146 КК України, тобто на злочин, який не є тяжким, та призначив покарання, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

При цьому, прокурор звертає увагу на те, що поведінка обвинуваченого відносно вчиненого діяння свідчить про відсутність жалю, навіть при досить умовному сприянні розкриттю злочину, що мало вигляд надання інформації ним виключно про зручні чи нешкідливі для нього обставини, що не свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Крім того, необхідно також врахувати обстановку вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, безпорадний стан ОСОБА_15 , його зникнення і катування, настання смерті потерпілого, вчинення злочину виключно з корисливих мотивів, та усвідомлюючи насильницький характер протидії акціям протесту, до участі в яких обвинувачений долучився разом з іншими співучасниками.

Крім того, прокурор подала заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , в якому просить скаргу захисника залишити без задоволення. Вважає, що доводи сторони захисту є безпідставними в частині відмови судом в задоволенні клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, оскільки вимоги ст. 388 КПК України визначають право прокурора змінити обвинувачення в суді після погодження обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням. Доводи про неотримання стороною захисту обвинувального акта безпідставні, оскільки після його погодження процесуальний документ був вручений потерпілій стороні та направлений стороні захисту, а 09.06.2021 року направлений до суду. Станом на дату розгляду клопотання 14.06.2021 року обвинувачення за яким ОСОБА_7 можна було звільнити не існувало, оскільки воно було змінене 08.06.2021 року. Оскільки під час розгляду справи попереднім складом суду не було досліджено жодного з письмових доказів, на підставі яких прокурор дійшов висновку про необхідність зміни обвинувачення. Прокурор вважає необґрунтованими посилання захисника на порушення ст. 291 КПК України через ідентичність викладу фактичних обставин і формулювання обвинувачення та звертає увагу на те, що зазначеною процесуальною нормою не регламентована така вимога та фактично залишена на розсуд сторони обвинувачення з урахуванням правової позиції Верховного Суду (постанова від 18.05.2020 року № 639/2837/190).

Прокурор зауважує, що доводи захисника в апеляційній скарзі про недопустимість всіх протоколів слідчих експериментів не узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду (постанови від 10.02.2022 року № 523/8553/16, 14.09.2020 року № 740/3597/17, 19.05.2021 року № 234/15877/16) та положеннями ч.4 ст.95 КПК України. Доводи про недопустимість протоколів слідчих дій, які надавалися в копіях без пред`явлення носія фіксації слідчих дій прокурор вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються з позицією, викладеною в постановах суду касаційної інстанції від 15.01.2020 року (справа № 161/2306/16), 07.12.2021 року (справа № 905/902/20), 22.10.2021 року (справа № 487/5684/19), при цьому сторона захисту не ставила під сумнів відповідність копій - оригіналам протоколів, їх зміст чи відображення інформації. Прокурор зауважує, що про неможливість надати суду докази в оригіналах, свідчить також факт, що копії матеріалів, які в кримінальному провадженні є виділеними з іншого провадження, в якому розслідуються тяжкі та особливо тяжкі злочини.

При цьому, Верховний Суд визначив, що застосовуючи ст. 87 КПК України, докази можуть бути визнані недопустимими лише у випадку істотного порушення прав і свобод особи, а не за будь-якого порушення кримінального процесуального закону (постанова від 28.01.2020 року справа №359/7742/17, від 31.08.2022 року справа № 756/10060/17).

Стосовно доводів захисника щодо відсутності підписів в окремих протоколах слідчих дій та учасників провадження, прокурор посилається на визначення Верховним Судом позиції в цій частині, а саме, що встановлення судом порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростувати зафіксованих в них фактів, а також враховуючи відсутність будь-яких зауважень при здійснення відповідних слідчих дій (постанова від 11.04.2019 року справа №642/5974/13, 25.04.2023 року справа № 753/130/19).

Крім того, прокурор вважає безпідставним клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів, без конкретизації їх переліку, в якому захисник фактично не погоджується з ухваленим у справі рішенням. Прокурор посилається на позицію Верхового Суду в постановах від 03.02.2022 року справа № 753/8874/18, 08.12.2021 року справа № 578/648/16, 08.12.2021 року (справа № 761/18346/15), в яких зазначено, що повторне дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду є правом, а не обов`язком суду, відмова в дослідженні доказів не свідчить про порушення норм КПК України, а лише про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Представники потерпілої ОСОБА_10 - адвокати ОСОБА_11 та ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.146 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги посилаються на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.2 на ч.3 ст.146 КК України. Вважають, що в судовому засіданні було встановлено і підтверджено, що дії ОСОБА_7 щодо викрадення двох осіб, потягли тяжкі наслідки - смерть потерпілого ОСОБА_15 . Показання свідків, потерпілого ОСОБА_12 , досліджені в судовому засіданні, безперечно свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між викраденням потерпілого ОСОБА_15 та настанням його смерті.

При цьому, на думку представників потерпілої, судом вірно встановлено та зазначено у вироку, що викрадення потерпілих в ніч з 20 на 21 січня 2014 року з приміщення Олександрівської клінічної лікарні м. Києва було здійснено групою осіб, які діяли за попередньою змовою і за безпосередньою участю ОСОБА_7 , який виконував відповідну роль у злочинних діях. Зазначають про те, що викрадених потерпілих було вивезено до гаражного приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване на території гаражного і кооперативу АДРЕСА_5, де їх утримували проти їх волі значний час, завдали потерпілим сильний фізичний біль, фізичні і моральні страждання шляхом нанесення численних ударів по кінцівках, тулубу і голові, в одні й ті ж частини тіла, одягали на голову полімерний пакет, що ускладнювало дихання і викликало страждання внаслідок нестачі повітря, спричинивши при цьому різного ступеня тілесні ушкодження.

21.01.2014 року потерпілого ОСОБА_12 вивезли до с. Проців Бориспільського району Київської області та звільнили, а ОСОБА_15 вивезли з гаражного приміщення до с. Гнідин Бориспільського району Київської області, там на відстані близько 500 метрів вглиб лісу від автодороги було завдано потерпілому декілька ударів в голову та тулуб, після чого залишено його без свідомості на морозі, в результаті чого ОСОБА_15 помер. Таким чином смерть потерпілого стала наслідком його викрадення групою осіб за участі ОСОБА_7 , тому висновки суду щодо недоведеності обвинувачення за ч.3 ст. 146 КК України, оскільки смерть потерпілого не могла бути спричинена через необережність, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та наявним доказам, що є підставою для скасування вироку згідно п.2 ч.1 ст.409 КПК України.

Апелянти зауважують, що судом встановлено прямий умисел обвинуваченого на викрадення потерпілих. Вважають, що наявність і реалізація спільників викрадача на вбивство (якого не було в обвинуваченого), не знімає відповідальності з обвинуваченого за тяжкість наслідків викрадення - смерть потерпілого, адже саме викрадач створює передумову для спричинення такої смерті і фактично допомагає в реалізації такого злочину. На думку представників потерпілої, обвинувачений міг і повинен був передбачити загрозу для здоров`я і життя викрадених осіб.

Крім того, звертають увагу на те, що вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.04.2021 року (справа №359/5760/18) засуджено ОСОБА_26 , який обвинувачувався в участі в злочинній організації, створеній для вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів та викрадення в ніч з 20 на 21.01.2014 року зприміщення Олександрівської клінічної лікарні м. Києва учасників акцій протесту «Євромайдан» потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_12 , їх катування, а також вчинення умисного вбивства ОСОБА_15 , та був засуджений за ч.3 ст. 27, ст. 340, ч.3 ст.27 ч.3 ст.146, ч.3 ст.27 ч.2 ст.127, ч.3 ст.27 ч.3 ст.135 КК України. Отже, цим вироком встановлено, що смерть потерпілого ОСОБА_15 є прямим наслідком умисного його викрадення групою осіб, які діяли за попередньою змовою.

Представники потерпілої зазначають про те, що внаслідок необґрунтованої перекваліфікації дій обвинуваченого, ОСОБА_7 призначено надто м`яке покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на те, що він не визнав свою вину, не співпрацював зі слідством, не відшкодував матеріальну і моральну шкоду, завдану злочинними діями. Крім того, перекваліфікація дій обвинуваченого призвела до звільнення його від покарання у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності та надало змогу обвинуваченому уникнути покарання за вчинення кримінального правопорушення, що є явно несправедливим з огляду на встановлені судом обставини та спричинені злочином тяжкі наслідки - смерть потерпілого.

Водночас представниками ОСОБА_11 та ОСОБА_9 подано заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , в якому вони просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту. Вважають, що суд першої інстанції 14.06.2021 року обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та діяв виключно в межах чинного кримінального процесуального закону (ст. 131-1 Конституції України, ч.1 ст.338 КПК України). Зміна обвинувачення в суді є законним правом прокурора і суд не може перешкоджати прокурору в реалізації такого права. Доводи захисника в апеляційній скарзі щодо не доведення участі обвинуваченого у викраденні потерпілих є необґрунтованими, оскільки сторона захисту не спростувала у змагальному процесі висунуте обвинувачення ОСОБА_7 , та судом встановлено і зазначено у вироку, що викрадення потерпілих було здійснено за безпосередньою участю обвинуваченого.

На думку апелянтів, необґрунтованими є доводи сторони захисту про недопустимість і неналежність письмових доказів у провадженні, адже суд надав цим доводам належну оцінку та зазначив, що вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Вважають, що клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з закриттям кримінального провадження містить суперечливий зміст стосовно закриття за реабілітуючими і нереабілітуючими обставинами.

Представник ОСОБА_13 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті. Цивільний позов представника ОСОБА_12 - ОСОБА_13 задовольнити в повному обсязі.

На підтвердження своїх апеляційних вимог вказує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині безпідставної перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.3 на ч.2 ст. 146 КК України на підставі ч.3 ст. 337 КПК України. Зазначає про те, що при викладенні сформульованого зміненого в суді обвинувачення за ч.3 ст.146 КК України прокурор не зазначив правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_7 злочину за ознакою діяння, як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Однак, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження змінене обвинувачення в частині спричинення тяжких наслідків - смерті потерпілого, внаслідок дій вчинених обвинуваченим щодо викрадення двох осіб за попередньою змовою групою осіб. Вважає, що судом вірно встановлено і визнано допустимими та надано оцінку висновкам судово-медичних експертиз від 03.02.2014 року та 12.03.2014 року, дані яких в сукупності з іншими доказами підтверджують факт настання тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_15 , що вданому випадку є похідним від викрадення потерпілого, тобто від кримінального правопорушення, вина в якому визнана судом.

Факт тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого констатовано в п.п.49, 59, 62, 93, 121 рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_91 та ОСОБА_92 проти України» від 21 січня 2021 року (заяви № 12482/14 та № 39800/14), в якому суд зазначив, крім іншого, що відповідальність за смерть потерпілого ОСОБА_15 покладається на державу - відповідача та було порушено ст. 2 Конвенції, з чим представник потерпілого не погоджується та вважає помилковим висновком.

Щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого, представник зазначає, що наявний психотравмуючий характер є психологічною складовою завданої потерпілому ОСОБА_12 моральної шкоди, яка складала на час постановлення вироку 720 мінімальних заробітних плат в розмірі 6 700 грн. (4 824 000 грн). Посилається на правову позицію Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 року (справа №752/17832/14). Стверджує, що задоволений розмір моральної шкоди потерпілому ОСОБА_12 в розмірі 200 000 грн в співвідношенні до розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення вироку становив 29 заробітних плат, що в 25 раз є меншим від рекомендованого розміру моральної шкоди, визначеного висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 12.02.2019 року.

Вважає, що таке критичне зменшення розміру моральної шкоди, з урахуванням отримання потерпілим фізичних, психічних страждань, а також негативних наслідків морального характеру не відповідає критеріям розумності, виваженості і справедливості відносно самого потерпілого та не аргументована судом необхідність такого зменшення. Звертає увагу на те, що з моменту вчиненого злочину пройшло 9 років, однак жоден з обвинувачених не компенсував потерпілому ні матеріальну ні моральну шкоду, а потерпілий ОСОБА_12 відновлювався за власні кошти сім`ї, тому розмір моральної шкоди має бути збільшено відповідно до висновку експерта. Також, зазначені події щодо викрадення потерпілого, враховуючи публічність його особи, з того часу ставали і стають предметом для публічного обговорення і він щоразу змушений повертатися до психотравмуючих подій і аналізувати болісні переживання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, думку прокурора та представників потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції згідно з положеннями ст.337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені в судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, яким надана належна оцінка у вироку, у зв`язку з чим дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України за обставин, викладених у вироку, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Так, допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, пояснив, що він не вчиняв злочин, який йому інкримінується. Йому нічого не відомо з приводу того, що офіс по вул. Почайнинській, 4-А,у м. Києві використовувався для організації протидії акціям протесту, він не отримував у зазначеному офісі завдань на вчинення конкретних протиправних дій щодо застосування фізичного насильства, в тому числі викрадення людей, спричинення тілесних ушкоджень . Він працював з кінця травня-початку червня 2013 року особистим охоронцем ОСОБА_27 в парі з ОСОБА_25 , який запропонував йому цю роботу. Отримував заробітну плату у розмірі 8000 гривень і йому оплачували орендоване житло. Оскільки він мешкав у м. Біла Церква, за умовою роботодавця, він під час роботи проживав з червня 2013 року в орендованій квартирі на Оболоні у м.Києві, поруч з місцем проживання особи, яку він охороняв. Він не вчиняв ніяких протиправних дій ні сам ні з іншими особами і не викрадав учасників Революції гідності. Чим займалися і що робили інші охоронці, водії офісу йому невідомо. Багатьох із них він взагалі не знав, деяких знав по іменам та їх прізвища дізнався з матеріалів кримінальної справи. Офіс, де працював ОСОБА_27 знаходився на вул. Почайнинській,4-А, у м. Києві. ОСОБА_27 з ним як охоронцем не спілкувався, він під час його охорони перебував в стороні, або в машині супроводу поруч з автомобілем, в якому знаходився ОСОБА_27 . З начальником охорони ОСОБА_28 він вперше поспілкувався через 2-3 місяці від початку роботи, а прізвище його дізнався вже з матеріалів кримінальної справи. 20 січня 2014 року, приблизно о 18 годині, він спільно з ОСОБА_25 заступили на чергування по охороні будівлі офісу і перебували всередині приміщення. Близько 3 години ночі ОСОБА_25 зателефонував начальник охорони ОСОБА_28 і наказав ОСОБА_25 разом з ним під`їхати до церкви, яка розташована по вул.Шовковичній у м. Києві. Цю церкву матеріально підтримував і опікувався нею ОСОБА_27 , який постійно відвідував церкву, спілкувався з батюшкою. Зі слів ОСОБА_28 на церкву готувався напад із застосуванням «коктейлів молотова». В цей час до офісу під`їхали три автомобіля, які він не роздивлявся. ОСОБА_25 та він сіли в службовий автомобіль позашляховик чорного кольору. ОСОБА_25 був за кермом, а він сів поруч з водієм на пасажирське сидіння. В машину також сіли позаду ще двоє раніше невідомих йому чоловіків. Приблизно о 03 год. 45 хв. вони заїхали на територію Олександрівської лікарні та припаркувалися на майданчику біля церкви. ОСОБА_25 та він вийшли з автомобіля, щоб обстежити територію. Він один пішов вниз по дорозі в напрямку центрального входу в лікарню, нічого підозрілого не побачив. Він зателефонував ОСОБА_25 і повідомив йому про те, що ніяких сторонніх підозрілих осіб немає. ОСОБА_25 наказав йому повертатися до церкви. Коли він повернувся і сів в автомобіль на якому вони приїхали, ОСОБА_25 зателефонував ОСОБА_28 і повідомив, що сторонніх осіб немає Після цієї розмови ОСОБА_28 наказав ним повернутися в офіс на вул. Почайнинську. Коли він перебував нетривалий час на території лікарні, він до жодних приміщень лікарні і приміщення церкви не заходив, йому невідомо, що робили ОСОБА_25 і двоє невідомих чоловіків коли він відходив від автомобіля і обстежував територію. Яким маршрутом вони поверталися сказати не може, за кермом був ОСОБА_25 , який декілька разів розмовляв по телефону, в тому числі і з начальником охорони ОСОБА_28 . Окрім того, у ОСОБА_25 в той час були проблеми з телефоном, він був розбитий і скріплений резинками, і тому він один чи два рази брав його телефон і комусь телефонував. В офісі вони знаходилися недовго, а потім ОСОБА_25 сказав, що треба їхати під будинок на Оболоні, де мешкав ОСОБА_27 , оскільки на ОСОБА_27 може мати місце напад. Коли вони приїхали під будинок ОСОБА_27 , там вже знаходилось два автомобіля марки «Ренж Ровер», в яких знаходилися інші охоронці, зокрема ОСОБА_29 . Біля будинку ОСОБА_27 вони були декілька годин, а коли чергування закінчилося він поїхав до сім`ї у м. Біла Церква. Про викрадення ОСОБА_12 і ОСОБА_15 , а також про смерть ОСОБА_15 він дізнався з новин. Ані ОСОБА_12 , ані ОСОБА_15 йому невідомі, він їх не бачив,жодних дій, направлених на їх викрадення, заподіяння тілесних ушкоджень, катування він не вчиняв, у злочинну змову щодо їх викрадення не вступав. Наказу або вказівок від ОСОБА_28 щодо участі у викраденні людей він не отримував. Зазначив, що він не знав, що церква, куди вони постійно їздили з ОСОБА_30 знаходиться на території Олександрівської лікарні, від церкви він нікуди не ходив, охороняючи ОСОБА_27 . З ОСОБА_21 познайомився під час засідання суду в Бориспільскому міськрайонному суду Київської області, станом на 20 січня 2014 року його не знав. Коли вони залишали територію церкви і спускалися вниз, побачили іншу машину. Сторонніх осіб він взагалі не бачив, також не було охорони біля арки через яку здійснюється в`їзд. Після декілька днів після 21 січня 2014 року ОСОБА_25 сказав, що треба позбутися телефонів, якими вони користувалися, щоб по ним не змогли відстежити місцезнаходження особи, яку вони охороняли ОСОБА_27 . Зі слів ОСОБА_25 йому відомо, що такий наказ він отримав від начальника охорони ОСОБА_28 . На даний час, з матеріалів кримінального провадження він знає прізвища деяких осіб, які працювали в офісі на вул. Почайнинській . Не виключає, що ОСОБА_25 , який безпосередньо спілкувався з ОСОБА_28 , мав більше інформації коли вони виконували вказівки ОСОБА_28 в ніч на 21 січня 2014 року. Під час охорони ОСОБА_31 вони користувалися службовими раціями, і не спілкувалися по телефонам. Просить виправдати його.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, висновок суду про доведеність його винуватості відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності доказів, зібраних у встановленому законом порядку, безпосередньо досліджених у судовому засіданні, належно оцінених і детально викладених у вироку суду.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що в січні 2014 року входив до активу Майдану, був заступником коменданта наметового містечка, ведучим на сцені Майдану, неодноразово представляв спікерів. 20 січня 2021 року він займався організаційними питаннями, пов`язаними із забезпеченням активістів Майдану, ввечері поїхав до готелю «Дніпро», де мав зустрітися з представниками політичних сил, щоб обговорити питання подальших дій. Зустріч закінчилась близько півночі і він вирішив залишитися на Майдані. Через деякий час він ввімкнув ефір радіоканалу «Zello» та почув повідомлення, що розшукується волонтер, який на автомобілі зможе транспортувати пораненого до лікарні, на яке він погодився. Було обумовлено місце зустрічі, на перехресті вулиць Хрещатик та Б.Хмельницького , біля ЦУМу. Приблизно о 3 годині ночі 21 січня 2014 року він зустрівся з пораненим чоловіком, у якого було поранено око. У зв`язку з тим, що поїздка до Олександрівської клінічної лікарні тривала незначний період часу, він майже не розмовляв з незнайомим чоловіком. Заїхавши на територію Олександрівської лікарні , він побачив на території «тітушок», але на той момент не звернув на них особистої уваги. Після того, як він припаркував автомобіль, вони зайшли до приміщення Олександрівської клінічної лікарні. Він відвів незнайомого чоловіка до кабінету лікаря у відділенні офтальмології, після чого пішов в напрямку виходу. Назустріч йому йшли 2 незнайомих чоловіка загрозливого вигляду і тому він встиг через радіоканал «Zello» повідомити про загрозу. Він почав шукати інший вихід з лікарні. Через деякий час , до корпусу забігло приблизно 10 осіб чоловічої статі міцної статури,один з яких вдарив його по голові, а незнайомого чоловіка, якого він привіз до лікарні забрали з кабінету лікаря, після чого їх обох повантажили до мікроавтобусу. Його обшукали, відрізали гаманець та кинули в дальній кут, поруч з ним сіли двоє чоловіків. Потім йому в ноги поклали невідомого чоловіка, якого він привіз до Олександрівської клінічної лікарні. Після цього мікроавтобус рушив з місця та поїхав в невідомому напрямку. Коли мікроавтобус зупинився, він побачив, що їх привезли в лісову місцевість. Особи, які їх викрали, посадивши обох на коліна, почали допитувати хто вони такі,супроводжуючи це погрозами. В ході розмови дізнались, що потерпілий ОСОБА_15 із Західної України. Після цього його відвели в бік метрів на 20, та почали наносити тілесні ушкодження ОСОБА_15 , це він зрозумів з криків останнього. Йому також наносили удари по всьому тілу, обличчю. Після цього їх знову посадили до мікроавтобусу і відвезли інше місце,приміщення типу гаража. Йому вдягли пакет на голову і почали допитувати, вимагаючи повідомити інформацію про організаторів Майдану,плани подальших дій учасників та організаторів «Євромайдану», супроводжуючи його допит нанесенням йому тілесних ушкоджень в різні частини тіла. ОСОБА_15 знаходився в іншому місці, він чув його крики. Після допитів та нанесення йому тілесних ушкоджень, його відвезли та залишили в лісовій місцевості в Бориспільському районі Київської області, звідки він дійшов до дачного кооперативу, де йому сторонні люди надали допомогу.

Потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що в грудні 2013 року його рідний брат ОСОБА_15 захистив кандидатську дисертацію, через що мав кілька разів приїздити до Києва в справах. Останній раз він бачив брата 18 січня 2014 року . 18 січня 2014 року брат вирушив до м. Києва, де проживав у своїх знайомих. 21 січня 2014 року брат подзвонив йому та повідомив, що отримав поранення ока і отримує допомогу в будинку профспілок. Коли в чергове він подзвонив до брата, той сказав, що активіст ОСОБА_32 відвезе його до лікарні, згодом він дізнався, що брат сідає до машини ОСОБА_33 і вже після того він з ним не розмовляв. Згодом в інтернеті він знайшов інформацію, що брата та ОСОБА_12 викрали з лікарні, ОСОБА_12 знайшли і надавали допомогу в лікарні, туди він і поїхав. Потім вже дізнався, що брата знайшли мертвим в лісі і він мав його упізнати. Йому достоменно відомо, що його брат ОСОБА_15 підтримував ідеї Майдану, неодноразово там перебував для підтримки, але про активні дії він йому не повідомляв. Брат взагалі не був конфліктною людиною, був врівноваженим, професійно займався альпінізмом, гірськими лижами, був дуже витривалою людиною. Коли він приїздив на впізнання, побачив, що брат був без верхнього одягу, лише в сорочці.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що 21 січня 2014 року , в нічний час, точний час він не пам`ятає, він перебував в своїй машині поблизу ЦУМу в м.Києві, коли на радіоканал «Zello» надійшло повідомлення від ОСОБА_33 про те, що поблизу Олександрівської лікарні знаходяться підозрілі особи і потрібна допомога. Він прийняв це повідомлення та в ефірі каналу повідомив, що виїжджає на допомогу. На дорогу він витратив близько 6 хвилин, оскільки була пізня пора , машин і людей фактично не було. На в`їзді на території Олександрівської лікарні в будці охорони він нікого не побачив, шлагбаум був піднятий, по дорозі йому назустріч на дуже великій швидкості виїхало три автомобіля, один з яких був з однією фарою, яка або неправильно працювала , або ж водієм спеціально було увімкнено дальнє світло фар, оскільки його це світло засліпило. Об`їхавши територію він нікого не знайшов, кликав по рації «Zello», проте жодної реакції не було. Після цього він залишив повідомлення в ефірі цього каналу про можливе викрадення ОСОБА_34 . На той час на його автомобілі був встановлений відео-реєстратор, запис з якого він через деякий час передав дружині ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_17 , яка допитана в порядку ст. 225 КК України , пояснила, що 20 січня 2014 року, близько 00 год. 30 хв. вона разом з медичною сестрою ОСОБА_18 заступили на добове чергування . Під час чергування вони здійснювали прийом хворих по невідкладній офтальмологічній допомозі. Близько 3 год.50 хв. вона почула як в кабінет хтось постукав та піднявшись вона пішла та відчинила двері, помітила, що в кабінеті стоять двоє чоловіків, запитавши у них, що їм потрібно, вони відповіли, що їм потрібен лікар офтальмолог і вона запросила чоловіків до кабінету. Один з чоловіків зайшов до кабінету , зняв верхній одяг, а інший чоловік вийшов в коридор та зачинив за собою двері. Оглянувши хворого, вона виявила проникаюче поранення роговиці із випаданням оболонок лівого ока. Потім відчинились двері кабінету та до нього зайшло кілька чоловіків в чорному одязі та в чорних в`язаних шапках, які при собі мали палки. Вони взяли хворого під руки зі стільця. Через мить вона помітила, що хворий чоловік лежить на підлозі та руками закриває обличчя. Потім невідомі чоловіки взяли його під руки та вивели із кабінету, зачинивши за собою двері. Через деякий до кабінету приїхали працівники міліції, які оглянули одну з курток хворого , у якій виявили паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що вона у січні 2014 року працювала в Олександрівській клінічній лікарні на посаді медсестри офтальмологічного відділення. 21 січня 2014 року о 3 годині 55 хвилин до офтальмологічного відділення звернувся хворий з ушкодженням ока, який представився ОСОБА_15 , проживаючим в м. Львові. З його слів стало відомо про те, що ушкодження ока сталось у зв`язку з тим, що в темряві він наткнувся на гілку дерева. Після огляду його ока лікарем було констатовано проникаюче поранення рогівки, лікарем було вирішено направити його до стаціонару, вона здійснювала оформлення. Несподівано до приміщення кабінету зайшли двоє незнайомих чоловіків в чорному одязі та шапках,у коридорі також перебували незнайомі чоловіки, їх кількість їй невідома. Вказані чоловіки взяли хворого під руки та вивели його з кабінету. Чоловіка, який привів ОСОБА_15 до кабінету, вона не бачила. Після чого лікар ОСОБА_17 викликала працівників міліції. Через деякий час приїхали працівники міліції, які займались оформленням події. В кабінеті залишись дві куртки хворого, під час огляду однієї з них був виявлений паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що вони з ОСОБА_12 перебували у фактичних шлюбних відносинах. 20 січня 2014 року знайома повідомила їй, що ОСОБА_12 пропав. Вона почала його шукати, дзвонила та зверталась з цього приводу до активістів, учасників Майдану, пішла до Олександрівської лікарні, де їй лікарі підтвердили, що ОСОБА_12 був у лікарні та в ніч на 21 січня 2014 року його разом з іншим чоловіком викрали з приміщення Олександрівської лікарні у невідомому напрямку. Вона звернулась в міліцію з заявою про викрадення чоловіка. Увечері 21 січня 2014 року їй повідомили про те, що чоловіка знайшли у Київській області, вона відразу виїхала за ним. У ОСОБА_12 на тілі, голові були чисельні тілесні ушкодження, йому важко було спілкуватися, говорити, чоловік повідомив що його та іншого чоловіка, яким був ОСОБА_15 , викрали з приміщення Олександрівської лікарні, погрузили в автомобіль та відвезли у невідомому напрямку, били та катували їх. Після чого їх розділили, ОСОБА_12 з зав`язаними очима вивезли та кинули у незнайомому місці на території Київської області. Вона відвезла чоловіка до лікарні, де він знаходився на лікуванні близько двох тижнів. Від незнайомого таксиста вона отримала запис з відеореєстратора автомобіля таксиста, на якому було зафіксовано автомобілі на яких викрадачі вивезли ОСОБА_12 та ОСОБА_15 з території Олександрівської лікарні, який вона під її допиту в якості свідка передала слідчому.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_35 підтверджується наступними письмовими доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме:

- даними копії протоколу огляду місця події від 21 січня 2014 року, з фототаблицею, згідно якого вбачається, що в ході огляду приміщення кабінету №115 Олександрівської клінічної лікарні, за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, були виявлені верхній одяг, речі та документи на ім`я ОСОБА_15 ;

- даними копії протоколу огляду місця події від 22 січня 2014 року, з ілюстрованою таблицею, план-схемою, згідно якого вбачається, що в лісосмузі поблизу с. Гнідин Бориспільського району Київської області був виявлений труп чоловіка з ознаками насильницької смерті;

- даними копії Довідки метеостанції Бориспіль від 24 січня 2014 року, згідно якої зафіксовано температурний режим в період 21 та 22 січня 2014 року, зокрема мінімальна температура повітря знижувалась до 10,2 градусів морозу ;

- даними копії протоколу огляду місця події від 22 січня 2014 року, згідно якого вбачається, що в ході огляду в Бориспільському відділенні КОБ СМЕ трупу невідомого чоловіка були виявлені сліди зв`язування та поверхневі тілесні ушкодження в області правого лобного бугра, а також у вигляді поверхневого переривчастого садна, набряку повіки правого ока, синців поверхні по нижніх повіках правого та лівого ока, синця по правій поверхні тулубу від рівня 10 ребра по задньо-пахвинній лінії з переходом в поперекову область справа до рівня гребня здухвинної кістки, аналогічного синця в проекції правого кульшового суглобу по зовнішній поверхні, вертикально розташованого садна на боковій поверхні здухвинної кістки, на якому було виявлено відшарування епідермісу шкіри, множинних саден на поверхнях обох кистей та поверхневих ран на поверхні лівої та правої гомілок;

- даними копії протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 22 січня 2014 року, з якого вбачається, що тіло чоловіка, виявленого у лісосмузі поблизу с. Гнідин Бориспільського району, було впізнано ОСОБА_14 як труп ОСОБА_15 ;

- даними копії протоколу слідчого експерименту від 13 березня 2014 року за участю потерпілого ОСОБА_12 , згідно якого вбачається, що 21 січня 2014 року, приблизно о 4 годині ранку, ОСОБА_12 було викрадено невідомими особами з офтальмологічного відділення корпусу №4 Олександрівської клінічної лікарні, вивезено в ліс, де йому були заподіяні тілесні ушкодження, та перевезено в невідоме гаражне приміщення, в якому йому продовжили заподіювати тілесні ушкодження. В цей же день, приблизно о 17 годині, його було вивезено з вказаного гаражного приміщення та залишено поблизу кооперативу «Іскра» в Бориспільському району. В ході слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_12 детально показав перебіг його викрадення та катування;

- даними копії протоколу перегляду відеозапису від 24 січня 2014 року, з якого вбачається, що під час досудового розслідування оглянуто відеозапис інтерв`ю, яке потерпілий ОСОБА_12 надав після його викрадення ;

- даними копії висновку комісійної судово-медичної експертизи №10/К від 12 березня 2014 року, з якої вбачається, що характер тілесних ушкоджень, виявлених на трупі ОСОБА_15 не виключав можливості здійснення потерпілим після їх спричинення активних дій, в тому числі і при температурі -10,2 градусів за Цельсієм. Але, враховуючи характер, множинність, поширену локалізацію виявлених тілесних ушкоджень на трупі, здатність до активних дій була вкрай обмежена, а саме: потерпілий не міг активно бігати та вільно ходити, а його пересування мало вимушений та вкрай утруднений характер, що в сукупності значно збільшило негативну дію низької температури на організм потерпілого і в результаті призвело до настання смерті від переохолодження. Те, що смерть ОСОБА_15 настала від переохолодження тіла, підтверджується макроскопічними даними: яскраво-червоним забарвленням передніх поверхонь обох колінних суглобів, втягненням яєчок в зовнішні отвори пахових каналів (ознака Пуперева), наявністю змішаних згустків крові в порожнині серця, крововиливами під слизовою оболонкою шлунку (плями Вишневського), переповненням прозорою сечею січового міхура, дрібними крововиливами в слизовій оболонці мисок нирок (ознака Фабрикантова); а також мікроскопічними даними, що викладені у висновку судово-гістологічної експертизи. Прямого причинного зв`язку між наявними тілесними ушкодженнями та настанням смерті не мається. Спричинені ОСОБА_15 тілесні ушкодження не є безпосередньою причиною його смерті, та при сприятливих кліматичних умовах така травма могла не призвести до настання смерті постраждалого. При своєчасному наданні ОСОБА_15 із виявленими у нього тілесними ушкодженнями кваліфікованої медичної допомоги його життя могло бути збереженим;

- даними копії висновку судово-медичної експертизи №22д від 20 лютого 2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді множинних забоїв м`яких тканин голови, гематоми повік, субкон`юктивального крововиливу склери, контузії лівого ока, емфіземи м`яких тканин обличчя зліва, правобічного обмеженого пневмотораксу, множинних забоїв м`яких тканин правої верхньої кінцівки, правої сідничної ділянки, правих стегна та стопи, лівого стегна, забійної рани верхньої третини передньої поверхні правої гомілки, які виникли від дїї тупого (тупих) предмету (предметів) індивідуальні характерні властивості яких не відобразились, та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- даними копії висновку судово-медичної експертизи №23 від 3 лютого 2014 року, згідно якої ОСОБА_15 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді садна в області правого лобного бугра, синця нижньої повіки лівого ока, садна кінчика носа, крововиливу слизової оболонки верхньої губи зліва, синця із забоєм м`яких тканин лівого передпліччя в середньо-нижній третині та перелому лівої ліктьової кістки на межі середньої та нижньої третин, синця в проекції правого кульшового суглобу по зовнішній поверхні, садна на боковій поверхні здухвинної кістки справа, синця із забоєм м`яких тканин на тильній поверхні правої кисті, множинних саден тильних поверхонь пальців обох рук, саден із забійними поверхневими ранами передніх поверхонь обох гомілок, закритої травми грудної клітки, синця правої бокової поверхні тулуба з переходом на поперекову область справа, двох синців грудної клітки зліва по передньо-пахвинній лінії, поперекового перелому тіла грудини в 4 міжребер`ї з крововиливом в переднє середостіння, переломів ребер зліва: 7, 8 ребер по навкологрудинній лінії, 7, 8, 9, 10 ребер по середньо-ключичній лінії з переходом на середньо-пахвинну лінію, справа: 6 ребра по середньо-ключичній лінії, 7, 8 ребер по хребтовій лінії, 9, 10 ребер по середньо-пахвинній лінії, 11, 12 ребер по хребтовій лінії. Вказані тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до трьох груп: синець із забоєм м`яких тканин лівого передпліччя та закритий перелом лівої ліктьової кістки на межі середньої та нижньої третин, закрита травма грудної клітки, синець правої бокової поверхні тулуба з переходом на поперекову область справа, два синця грудної клітки зліва по передньо-пахвинній лінії, перелом тіла грудини в 4 міжребер`ї з крововиливом в переднє середостіння, переломи ребер зліва: 7, 8 ребер по навкологрудинній лінії, 7, 8, 9, 10 ребер по середньо-ключичній лінії з переходом на середньо-пахвинну лінію, справа: 6 ребра по середньо-ключичній лінії, 7, 8 ребер по хребтовій лінії, 9, 10 ребер по середньо-пахвинній лінії, 11, 12 ребер по хребтовій лінії - за критерієм тривалості розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості; садно із забійними поверхневими ранами передніх поверхонь обох гомілок - за критерієм тривалості розладу здоров`я відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; садно в області правого лобного бугра, синець нижньої повіки лівого ока, садно кінчика носа, крововилив слизової оболонки верхньої губи зліва, синець в проекції правого кульшового суглобу по зовнішній поверхні, садно на боковій поверхні здухвинної кістки справа, множинні садна тильних поверхонь пальців обох рук - за критерієм тривалості розладу здоров`я відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- даними копії протоколу перегляду відеозапису від 26 січня 2014 року, згідно якого вбачається, що в ході огляду відео-реєстратора,наданого ОСОБА_20 , який вона отримала від ОСОБА_19 , виявлений файл «0301_0_0_100009 ». На 34-й секунді відеозапису, що міститься у вказаному файлі, ОСОБА_19 на автомобілі повернув ліворуч на вул. Шовковичну в м. Києві, після чого заїхав в арку Олександрівської клінічної лікарні. З лівого боку від арки проглядається силует невстановленої особи, яка відвернулася від автомобіля під час проїзду арки. При в`їзді у лікарню на першій хвилині та 15 секунді запису назустріч з території лікарні виїхав автомобіль типу мікроавтобус світлого кольору. На першій хвилині та 22 секунді, першій хвилині та 26 секунді, першій хвилині та 46 секунді запису на зустріч з території лікарні виїхали три автомобілі типу седан. На другій хвилині та 6 секунді запису ОСОБА_19 запитав у невстановленої особи, як проїхати до офтальмологічного відділення лікарні. На другій хвилині та 9 секунді запису з`явився невстановлений автомобіль, який рухався назустріч по території лікарні із ввімкненою фарою дальнього світла з зеленуватим відтінком. На другій хвилині та 11 секунді вказаний автомобіль вимкнув світло та на швидкості проїхав повз автомобіль ОСОБА_19 ;

- даними копії інформації Департаменту карного розшуку від 20 березня 2014 року №7/7-1432, у якій міститься інформація про реєстрацію та розміщення оголошення про продаж автомобіля марки TOYOTA НІ АСЕ, 2011 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_3 ;

- даними копії інформаційної довідки Департаменту карного розшуку від 24 березня 2014 року №7/7-1515 , згідно якої вбачається, що 2 березня 2014 року ОСОБА_36 розмістив на Інтернет-сайті оголошення про продаж автомобіля TOYOTA НІ АСЕ, 2011 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_7 (попередній номерний знак НОМЕР_8 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_37 ). Вказаний автомобіль йому передав наглядно знайомий чоловік на ім`я ОСОБА_38 та просив продати. Йому не відомо, як знайти цього чоловіка, оскільки він зв`язувався з ним із закритого номера мобільного телефону. Документів на транспортний засіб у нього немає, йому не відомий ОСОБА_39 Автомобіль TOYOTA НІ АСЕ, 2011 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_7 знаходився у м. Івано-Франківськ. Також встановлено, що раніше цей транспортний засіб мав номерний знак НОМЕР_3 та належав ОСОБА_40 , який тісно пов`язаний з ОСОБА_28 . На підставі довідки-рахунку, виданої 25 січня 2014 року ТОВ «Оріон-Трейд», вказаний автомобіль був проданий;

- даними копії протоколу впізнання особи за фотознімками від 24 березня 2014 року за участю потерпілого ОСОБА_12 , згідно якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_12 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі впізнав ОСОБА_41 як одну з осіб, які приймали участь в його викраденні з офтальмологічного відділення Олександрівської клінічної лікарні у м. Києві в ніч на 21 січня 2014 року;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27 лютого 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі,впізнав ОСОБА_28 , який зображений на фотознімку під №1, як начальника охорони офісного приміщення по вул. Почайнинській в м. Києві, якого він знав за ім`ям як ОСОБА_42 ;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі,впізнав ОСОБА_27 , який зображений на фотознімку під №3, як особу, стосовно якої він здійснював фізичну охорону з червня 2013 року по лютий 2014 року;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі,впізнав охоронця офісу на АДРЕСА_3 ОСОБА_43 , який зображений на фотознімку під №2, якого він знав як ОСОБА_90»;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі, впізнав ОСОБА_25 , який зображений на фотознімку під №2,як особу, з яким спільно здійснював фізичну охорону ОСОБА_27 та разом з яким 21 січня 2014 року, приблизно о 04 годині, приїжджали до церкви, яка розташована на території Олександрівської клінічної лікарні ;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі, впізнав ОСОБА_44 , який зображений на фотознімку під №1,як особу, яка працювала охоронцем в офісі по АДРЕСА_3 ;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі, впізнав ОСОБА_45 , який зображений на фотознімку під №1, як особу, з якою він восени 2013 року приймав участь у зборах з підвищення курсу охорони ;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі, впізнав ОСОБА_21 , який зображений на фотознімку під №3, як особу, з якою він восени 2013 року приймав участь у зборах з підвищення курсу охорони ;

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 10 червня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 в ході слідчого експерименту повідомив,що він в ніч з 20 на 21 січня 2014 року знаходився на території Олександрівської лікарні, на територію заїжджав з ОСОБА_25 . На площадці, де вони зупинились , інших машин не було. ОСОБА_7 пішов в сторону шлагбауму, а ОСОБА_25 , який вийшов з ним, пішов в сторону воріт. Інших людей не було. Виявивши відсутність будь-кого ОСОБА_7 набрав ОСОБА_25 і сказав, що нічого нема, на що той сказав йому повертатись. Окремо ОСОБА_25 розмовляв з начальником охорони на ім`я ОСОБА_42 , і той наказав їм повертатись назад. На території лікарні вони перебували орієнтовно приблизно 7 хвилин ;

- даними копії протоколу проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_21 від 17 квітня 2014 року, згідно якого вбачається, що ОСОБА_21 в ході слідчого експерименту повідомив,що в ніч викрадення потерпілих перебував на території Олександрівської клінічної лікарні, з ним там знаходилось 6-8 осіб,під`їжджав за вказівкою безпосередньо до лікарні. В подальшому людей, які були в автомобілі ,яким він керував, висадив поблизу метро Бориспільська у м. Києві.

Аналогічні обставини викрадення щодо потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_15 підозрюваний ОСОБА_21 повідомив та відтворив на місці вчинення злочину в ході слідчого експерименту за його участю проведеного 24 квітня 2014 року, що вбачається з копії протоколу проведення слідчого експерименту від 24 квітня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_21 ;

- даними копії протоколу пред`явлення предмета для впізнання за фотознімками від 24 квітня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_21 , згідно якого вбачається , що ОСОБА_21 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків автомобілів ,впізнав на фотознімку під №1 автомобіль TOYOTA НІ АСЕ, 2011 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_7 , на якому він 21 січня 2014 року перевозив викрадених ОСОБА_12 та ОСОБА_15 ;

- даними копії протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 квітня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_21 , згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_21 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі, впізнав ОСОБА_28 , який зображений на фотознімку під №1,як особу, яка надала йому роботу водія та який керував , як начальник охорони, роботою водіїв та охоронців в офісі по АДРЕСА_3 ;

- даними копії протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 квітня 2014 року, згідно якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_21 серед чотирьох пред`явлених йому для впізнання фотознімків осіб чоловічої статі, впізнав ОСОБА_46 , який зображений на фотознімку під №2, як « ОСОБА_47 », який 21 січня 2014 року безпосередньо викрадав з Олександрівської лікарні ОСОБА_12 та ОСОБА_15 . Саме ОСОБА_48 вказував йому маршрут руху під час викрадення ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , спілкуючись при цьому по телефону з ОСОБА_49 ;

- даними копії протоколу проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_21 від 24 квітня 2014 року, згідно якого вбачається, що ОСОБА_21 в ході слідчого експерименту повідомив, що в ніч викрадення потерпілих перебував на території Олександрівської клінічної лікарні, з ним там знаходилось 6-8 осіб,під`їжджав за вказівкою безпосередньо до лікарні. В подальшому людей, які були в автомобілі ,яким він керував, висадив поблизу метро Бориспільська у м. Києві ;

- даними копії протоколу обшуку від 27 лютого 2014 року, проведеного на підставі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року у справі №757/1401/14к, згідно якого вбачається що в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_21 за адресою : Київська область, Бориспільський район, с. Велика Олександрівка, вилучено, серед іншого, документи щодо оренди квартири , розташованої за адресою : АДРЕСА_4 , копія протоколу про адміністративне правопорушення від 14 січня 2014 року;

- даними копії протоколу огляду від 14 березня 2014 року, згідно якого вбачається, що проведено огляд речей, вилучених в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_21 , що у с. Велика Олександрівка Бориспільського району Київської області, зокрема, договору оренди квартири за адресою: АДРЕСА_4 , від 01 грудня 2013 року, укладеному між ОСОБА_50 та ОСОБА_21 терміном з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2014 року, ціною оренди 5600 гривень в місяць, додатками до договору, копії протоколу про адміністративне правопорушення від 14 січня 2014 року, складеному відносно ОСОБА_21 ,згідно якого ОСОБА_21 , який користується мобільним телефоном НОМЕР_123,14 січня 2014 року ,керуючи автомобілем TOYOTA НІ АСЕ, з номерним знаком НОМЕР_3 , належному ОСОБА_40 , зупинився у невстановленому місці в м. Києві по Володимирському узвозу в бік Європейської площі ;

- інформацією Центрального державного архіву Вищих органів влади та управління України Державної архівної служби України від 11 квітня 2017 року №324 , згідно якої вбачається, що постановою ЦВК України від 13 листопада 2013 року №321 затверджено список довірених осіб кандидатів у народні депутати України по одномандатних виборчих округах довіреними особами ОСОБА_51 було затверджено серед інших ОСОБА_28 , ОСОБА_52 - ОСОБА_41 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 - ОСОБА_55 , ОСОБА_56 ; згідно подання кандидата у депутати по 233 округу ОСОБА_51 значиться як телефон для зв`язку ОСОБА_28 - НОМЕР_9 ;згідно подання кандидата у депутати по 223 округу ОСОБА_52 значаться як телефони для зв`язку ОСОБА_41 -НОМЕР_80, ОСОБА_53 -НОМЕР_121. Згідно постанови ЦВК України від 11 листопада 2013 року №318 затверджено список довірених осіб кандидатів у народні депутати України по одномандатних виборчих округах, де довіреними особами серед інших значились у кандидата ОСОБА_57 - ОСОБА_58 , ОСОБА_59 - ОСОБА_60 , ОСОБА_25 , ОСОБА_61 - ОСОБА_62 , ОСОБА_63 - ОСОБА_64 , ОСОБА_65 - ОСОБА_66 , ОСОБА_7 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 - ОСОБА_26 ОСОБА_69 ; згідно подання кандидата у народні депутати України по 223 округу ОСОБА_59 значиться як телефон для зв`язку ОСОБА_25 - НОМЕР_10 , ОСОБА_70 - НОМЕР_11 ; згідно подання кандидата в депутати по 223 округу ОСОБА_63 значиться як телефон для зв`язку ОСОБА_71 -НОМЕР_44 ; згідно подання кандидата у депутати по 223 округу ОСОБА_65 значиться як телефон для зв`язку ОСОБА_7 -НОМЕР_122, ОСОБА_72 -НОМЕР_102 ; відповідно до подання кандидата у депутати по 223 округу ОСОБА_68 значиться як телефон для зв`язку ОСОБА_26 -НОМЕР_60 ;

- даними копії протоколу обшуку від 15 травня 2014 року, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі №757/10847/144 від 05 травня 2014 року, згідно якого за місцем проживання ОСОБА_28 вилучено, серед іншого, пластикове посвідчення №ДО-188, «повторні вибори народних депутатів України в одномандатних виборчих округах №94,132,194,197,223 від 15 грудня 2013 року ОСОБА_28 , довірена особа кандидата у народні депутати України ОСОБА_51 в одномандатному виборчому окрузі №223, видане Головою ЦВК України 11 листопада 2013 року», шість аркушів паперу формату А4, на знаходиться таблиця «Список технічних кандидатів ВО №223» ; аркушу паперу формату А4, на якому розміщена таблиця з позначками (зарплата, оренда,оренда (дата),день) стосовно осіб, серед яких ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , заробітна плата якого становить 8000 гривень, ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 ; аркуш паперу формату А4, на яких міститься таблиця ( рік народження,адреса, телефон, авто,заробітна плата, оренда квартири, початок оренди» зокрема стосовно наступних осіб : ОСОБА_80 (телефон НОМЕР_12 ), ОСОБА_76 (телефон НОМЕР_13 ), ОСОБА_82 (телефон НОМЕР_14 ), ОСОБА_79 (телефон НОМЕР_4 ), ОСОБА_78 (телефон НОМЕР_15 ), ОСОБА_74 (телефон НОМЕР_16 ), ОСОБА_81 (телефон НОМЕР_17 ), ОСОБА_73 , ОСОБА_75 , ОСОБА_77 (телефон НОМЕР_18 ) , які були оглянуті згідно протоколу огляду від 16 травня 2014 року, протоколу додаткового огляду від 13 квітня 2020 року ;

- даними відеозапису з камер зовнішнього спостереження, що встановлені на фасаді офісу ТОВ «М.С.Л.» ( м. Київ, вул. Шовковична, 50), здійснені 21 січня 2014 року, у період часу з 03 год.50 хв. до 04 год.15 хв.,наданому ТОВ «М.С.Л.» 11 лютого 2014 року, за вих№11, на запит представника потерпілого ОСОБА_11 ;

- даними копії протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 07 березня 2014 року, здійсненого на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року у справі №757/4564/14к , щодо отримання доступу до інформації провайдерів мобільного зв`язку за номерами НОМЕР_19 , НОМЕР_20 , НОМЕР_21 , НОМЕР_22 , НОМЕР_23 , НОМЕР_9 , НОМЕР_24 ;

- даними копії протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 17 березня 2014 року, здійсненого на підставі ухвал Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року у справі №757/4211/14-к ,від 04 березня 2014 року у справі №757/4577/14к, згідно якого отримано доступ до інформації провайдерів мобільного зв`язку за номерами НОМЕР_25 , НОМЕР_26 , НОМЕР_27 , НОМЕР_28 , НОМЕР_29 , НОМЕР_30 , НОМЕР_31 , НОМЕР_32 , НОМЕР_33 , НОМЕР_34 , НОМЕР_35 , НОМЕР_36 , НОМЕР_37 , НОМЕР_38 ;

- даними копії протоколу огляду від 31 липня 2014 року-05 червня 2014 року, згідно якого оглянуто та досліджено інформацію отриману в операторів та провайдерів телекомунікацій на підставі ухвал слідчого судді щодо з`єднань абонентських номерів підозрюваних ОСОБА_28 , ОСОБА_25 , ОСОБА_41 , ОСОБА_70 , ОСОБА_83 , ОСОБА_7 , ОСОБА_21 , ОСОБА_53 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 між собою, в період з 21 год. 30 хв. 20 січня 2014 року до 20 год.00 хв. 21 січня 2014 року ;

- даними копії протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 07 березня 2014 року, здійсненого на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року у справі №757/4565/14 щодо отримання доступу до інформації провайдерів мобільного зв`язку за номерами телефонів :

НОМЕР_39 , НОМЕР_40 , НОМЕР_41 , НОМЕР_42 , НОМЕР_43 , НОМЕР_44 , НОМЕР_45 , НОМЕР_46 , НОМЕР_47 , НОМЕР_48 , НОМЕР_49 , НОМЕР_50 , НОМЕР_51 , НОМЕР_52 , НОМЕР_53 , НОМЕР_54 , НОМЕР_55 , НОМЕР_56 , НОМЕР_57 , НОМЕР_58 , НОМЕР_59 , НОМЕР_60 , НОМЕР_61 , НОМЕР_62 , НОМЕР_63 , НОМЕР_64 , НОМЕР_65 , НОМЕР_66 , НОМЕР_67 , НОМЕР_68 , НОМЕР_69 , НОМЕР_70 , НОМЕР_71 , НОМЕР_72 , НОМЕР_73 , НОМЕР_74 , НОМЕР_75 , НОМЕР_76 , НОМЕР_77 , НОМЕР_78 , НОМЕР_79 , НОМЕР_80 , НОМЕР_81 , НОМЕР_82 , НОМЕР_83 , НОМЕР_84 , НОМЕР_85 , НОМЕР_86 , НОМЕР_87 , НОМЕР_88 , НОМЕР_89 , НОМЕР_90 , НОМЕР_91 , НОМЕР_92 , НОМЕР_93 , НОМЕР_94 , НОМЕР_95 , НОМЕР_96 , НОМЕР_97 , НОМЕР_98 , НОМЕР_99 , НОМЕР_100 , НОМЕР_101 , НОМЕР_102 , НОМЕР_103 , НОМЕР_104 , НОМЕР_105 , НОМЕР_106 , НОМЕР_107 , НОМЕР_108 , НОМЕР_109 , НОМЕР_110 , НОМЕР_111 , НОМЕР_112 , НОМЕР_113 , НОМЕР_114 , НОМЕР_115 , НОМЕР_116 , НОМЕР_117 , НОМЕР_118 , НОМЕР_119 , НОМЕР_120 .

Дослідивши вказані докази та надавши їм належну юридичну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності кожного доказу, а сукупності зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та вірно кваліфікував його дії за ч.2 ст.146 КК України.

Щодо заявленого стороною захисту клопотання в порядку ч.3 ст.404 КПК України про повторне дослідження в ході апеляційного розгляду всіх доказів, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для його задоволення, оскільки належних аргументів захисником не наведено. Дане клопотання обумовлене незгодою сторони захисту з показаннями учасників провадження та наданою судом першої інстанції оцінкою доказам і прийнятим судовим рішенням, що, у розумінні положень ч.3 ст.404 КПК України, саме по собі не є підставою для повторного дослідження обставин провадження і наявних у провадженні доказів при апеляційному розгляді. Разом з тим, розгляд в суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального закону.

Посилання захисника на те, що місцевим судом в порушення вимог ст.338 КПК України копії обвинувального акта про зміну обсягу обвинувачення не надавалися стороні захисту, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 338 КПК України прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження.

В матеріалах кримінального провадження міститься обвинувальний акт, складений 08.06.2021 року прокурором у кримінальному провадженні - начальником третього відділу процесуального керівництва Департаменту організації, процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2012-2014 роках, офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , погоджений заступником Генерального прокурора ОСОБА_87 , за результатами зміни обвинувачення в суді у кримінальному провадженні №0000312, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2014 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, згідно якого ОСОБА_7 змінено обвинувачення з ч.2 ст. 146 КК України на ч.3 ст. 146 КК України, тобто вчинення викрадення двох осіб, що супроводжувалося заподіянням їм фізичних страждань, що спричинило тяжкі наслідки (т.14, а.с.40-53).

Разом з тим, наявне підтвердження про надсилання копії зазначеного обвинувального акта обвинуваченому ОСОБА_7 та його захиснику ОСОБА_8 , зокрема через АТ «Укрпошта» та на електронну адресу захисника (т.14, а.с.59-60).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, остаточне обвинувачення, змінене прокурором від 08.06.2021 року було вручено стороні захисту в судовому засіданні суду першої інстанції 14.06.2021 року, за результатами чого судом оголошено перерву для ознайомлення учасників провадження зі зміненим обвинуваченням (т.14, а.с. 62-63). Так, в матеріалах справи наявна розписка обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 про те, що вони 14.06.2021 року отримали копію обвинувального акта від 08.06.2021 р. (т.14, а.с. 66).

Разом з тим, в наступному судовому засіданні 29.06.2021 року обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що йому зрозуміла суть зміненого обвинувачення (т.14, а.с.71-73).

Таким чином, відповідно до вимог ст. 338 КПК України прокурор мав право змінити обвинувачення, копію зміненого обвинувального акта було направлено всім учасникам й суд надав можливість для ознайомлення з ним, у зв`язку з чим розгляд справи відкладався.

Перевіривши зазначені обставини та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що місцевим судом в ході ознайомлення ОСОБА_7 зі зміненим обвинуваченням істотних порушень норм процесуального закону допущено не було.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.146 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000312 від 05 серпня 2014 року, є безпідставними. Так, з матеріалів кримінального провадження, зокрема ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року вбачається, що суд першої інстанції розглянув подане клопотання у встановленому КПК України порядку, надав належну оцінку доводам сторони захисту та мотивовано відмовив у його задоволенні з урахуванням подання прокурором обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням (т.14, а.с. 68-70).

Судом обґрунтовано враховано, що на момент розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обсяг обвинувачення та правова кваліфікація дій обвинуваченого були змінені прокурором у межах наданих йому процесуальних повноважень, у зв`язку з чим вирішення питання про застосування строків давності підлягало оцінці з урахуванням нової кваліфікації за ч.3 ст.146 КК України. За таких обставин, відмова суду у задоволенні клопотання сторони захисту не може вважатися незаконною чи такою, що порушує вимоги кримінального процесуального закону.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не були спростовані під час судового розгляду показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо його необізнаності, непричетності до викрадення потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , відсутності попередньої змови з іншими особами, оскільки зважаючи на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , наданими в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а також показаннями допитаних потерпілих та свідків.

Будь-яких підстав не довіряти наданим доказам у суду не було, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та іншими обставинами справи, а тому обґрунтовано покладені в основу вироку, з наведенням переконливих мотивів, чому взяті до уваги одні докази та відхилені інші, в тому числі й показання обвинуваченого ОСОБА_88 щодо його непричетності до скоєного.

При цьому, судом надано вірну оцінку як показанням потерпілих, так і свідків. Вони є послідовними та не суперечать іншим матеріалам кримінального провадження.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи захисника про те, що показання потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_12 не містять відомостей щодо участі обвинуваченого ОСОБА_7 у викраденні потерпілих, оскільки такі показання встановлюють обставини, спосіб вчинення злочину та узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні.

У даному кримінальному провадженні показання потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 отримано в порядку, визначеному законом та вони не суперечать іншим дослідженим доказам.

Твердження апеляційної скарги про те, що показання свідка ОСОБА_20 містять інформацію з чужих слів, не відповідає дійсності. Зміст її показань свідчить про те, що вони містять істотний обсяг обставин, безпосередньо сприйнятих свідком особисто, зокрема щодо обставин зникнення ОСОБА_12 , встановлення місця його перебування, фізичного стану та наявності у нього тілесних ушкоджень, а також подальших дій після його викрадення. У сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні такі показання є логічними, послідовними та узгодженими з матеріалами справи, що обґрунтовано дало суду підстави покласти їх в основу вироку.

Разом з тим, показання свідків, допитаних за ініціативою сторони захисту, не втрачають статусу доказів і підлягають оцінці судом на загальних підставах, а тому твердження захисника про те, що прокурор відмовився від допиту усіх свідків, що на думку сторони захисту розцінюється як визнання стороною обвинувачення не існування свідків, є безпідставним. Натомість, використання судом показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 як доказів вини обвинуваченого відповідає вимогам кримінального процесуального закону, оскільки зазначені свідки надали суду показання, які визнані такими, що підтверджують вину ОСОБА_7 .

При цьому, показання потерпілих та свідків є логічними, послідовними, узгоджуються і взаємодоповнюють один одного, будь-яких підстав сумніватися у правдивості таких показань немає, а тому вони абсолютно обґрунтовано покладені місцевим судом в основу вироку та по суті спростовують версію ОСОБА_7 щодо його непричетності до вчинення злочину.

Доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість протоколів проведення слідчих експериментів за участю підозрюваних ОСОБА_7 від 10.06.2014, ОСОБА_89 від 24.04.2014, потерпілого ОСОБА_12 від 13.03.2014 та 10.04.2014 з огляду на порушення вимог ч.4 ст.95, ст.ст. 23, 104, 174, 240 КПК України є непереконливими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що слідчі експерименти проведені у відповідності з вимогами ст.240 КПК України, за участі понятих та із застосуванням технічних засобів відеофіксації, а за їх результатами складено відповідні протоколи. Жодних зауважень щодо проведення слідчої дії від учасників не надходило. Будь-яких об`єктивних даних, які б ставили під сумнів вказані докази, матеріали провадження не містять.

Твердження захисника про те, що під час складання протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_12 фактично було проведено додатковий допит потерпілого, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

За приписами ст. 240 КПК України з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отже, вказана слідча дія включає в себе не лише фіксування показань учасника кримінального провадження, а й відображення їх шляхом відтворення обстановки та обставин події кримінального правопорушення на місці його вчинення, детального поетапного фіксування дій всіх учасників події (підозрюваного, потерпілого, свідків) як версії особи, за участю якої проводиться дана слідча дія.

На виконання вказаних приписів закону слідчим, з метою перевірки та уточнення обставин вчинення злочину, 13.03.2014 року проведено слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_12 , під час якого він детально показав обставини та механізм вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

При цьому, зміст вказаного протоколу свідчить про те, що слідчий експеримент проведено у формі відтворення потерпілим ОСОБА_12 обстановки та обставин подій і не посвідчує виключно проголошення ним показань. Отже, підстав розцінювати проведений слідчий експеримент як допит потерпілого колегія суддів не вбачає.

Крім того, в протоколі проведення слідчого експерименту від 13.03.2014 р. зазначено, що дану слідчу дію розпочато о «19» год. «52» хв.», а закінчено о «22» год. «27» хв., а тому доводи захисника щодо не зазначення в даному протоколі часу завершення слідчої дії, є безпідставними (т.10, а.с. 1). Також, в протоколі проведення слідчого експерименту від 10.04.2014 за участю потерпілого ОСОБА_12 наявний підпис останнього та встановлено, що жодних зауважень від учасників не надходило.

Протоколи слідчих експериментів в повній мірі відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 104, 240 КПК України, а тому підстав ставити під сумнів отриманні в ході проведення даних слідчих дій відомості, колегія суддів не вбачає.

Доводи сторони захисту щодо недопустимості копії протоколу перегляду відеозапису від 26.01.2014 року є безпідставними. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначений відеозапис був добровільно наданий ОСОБА_20 та отриманий від ОСОБА_22 , що підтверджується заявою (т.8, а.с.69), після чого оглянутий в порядку, передбаченому КПК України, з фіксацією результатів у відповідному протоколі, який досліджувався судом першої інстанції (т.8, а.с. 70-71).

Відсутність окремого процесуального документа про вилучення відеозапису, долучення до матеріалів та визнання речовим доказом, не свідчить про недопустимість протоколу огляду, оскільки предметом доказування у даному випадку є зафіксована інформація, а не матеріальний носій.

Згідно з вимогами ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів, зокрема шляхом витребування та отримання від органів державної влади документів, відомостей.

Таким чином, інформаційна довідка Департаменту карного розшуку від 24.03.2014 року №7/7-1515 правомірно визнана доказом у кримінальному провадженні, а доводи сторони захисту про її недопустимість через те, що слідчі дії в порядку ст.40 КПК України не проводилися, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону. Відтак така довідка отримана з дотриманням вимог ст. 93, 84 КПК України.

Разом з тим, копія інформації Центрального державного архіву Вищих органів влади та управління ДАС України від 11.04.2017 року №324 правомірно визнана належним і допустимим доказом, а посилання сторони захисту на те, що вона є неналежним і недопустимим доказом, оскільки отримана на запит прокурора ГП України в рамках іншого кримінального провадження, не ґрунтуються на вимогах КПК України і не спростовують її доказового значення.

Доводи сторони захисту про недопустимість як доказів протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки такі протоколи складені з порушенням норм кримінального процесуального права, є безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

За необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання (частина 6 статті 228 КПК України).

Перед пред`явленням осіб для впізнання у підозрюваного ОСОБА_7 було з`ясовано чи може він впізнати особу, опитано про її зовнішній вигляд і прикмети, а також про обставини, за яких він бачив цих осіб. Для впізнання було надано фотознімки із зображенням на них осіб чоловічої статі без різких відмінностей між собою.

Враховуючи вказане, апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту про недопустимість як доказів фактичних даних із вказаних вище протоколів впізнання за фотознімками.

Отже, сторона обвинувачення додержала процесуальний порядок проведення слідчих дій за результатами якої складено протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.02.2014, 05.06.2014, за участю ОСОБА_7 (т.9, а.с. 1-28), дотримані приписи статей 104, 223, 228, 231 КПК України, а тому відсутні підстави до визнання цього доказу недопустимим в цьому провадженні.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про недопустимість як доказу відеозапису з камери відеоспостереження , колегія суддів звертає увагу на наступне.

Зазначений відеозапис був наданий ТОВ «М.С.Л.» 11.02.2014 року на запит представника потерпілого ОСОБА_11 , що відповідає вимогам ч.3 ст.93 КПК України, якою передбачено право потерпілого збирати докази шляхом отримання речей і документів від фізичних та юридичних осіб.

Отримання такого відеозапису не є слідчою (розшуковою) дією та не потребує проведення процесуальних дій у порядку КПК України, а відтак твердження про його отримання в не процесуальний спосіб є необґрунтованими.

Окрім того, зі змісту копії вироку місцевого суду вбачається, що наданий відеозапис був безпосередньо переглянутий та досліджений під час судового розгляду та судом було надано оцінку даному доказу відповідно до вимог ст.94 КПК України, у тому числі, щодо його допустимості.

Посилання захисника на те, що досліджені судом протоколи тимчасового доступу до речей і документів, здійснені на підставі ухвал слідчих суддів, не підтверджують факт участі ОСОБА_7 у викраденні потерпілих, є необґрунтованими та спростовуються змістом зазначених протоколів, якими зафіксовано телефонні з`єднання між абонентськими номерами підозрюваних осіб у період з 20 по 21.01.2014 року.

Покладені судом в основу обвинувального вироку докази у своїй сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України та правильно кваліфікував його дії, враховуючи, що його вина підтверджується сукупністю доказів, які узгоджуються між собою.

Інші доводи апеляційної скарги захисника не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

За наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження, не встановлено фактичних даних чи то джерел їх отримання, здобутих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто таких, що в контексті ст. 87 КПК України, є явно недопустимими.

З огляду на вищевикладене, апеляційні вимоги сторони захисту щодо скасування вироку суду до задоволення не підлягають.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та представників потерпілих в частині незаконності вироку суду першої інстанції внаслідок перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.3 ст.146 КК України на ч.2 ст.146 КК України та щодо призначеного покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції дотримано вимог кримінального процесуального закону, спрямованих на встановлення у провадженні об`єктивної істини.

Суд першої інстанції ретельно перевірив позицію сторони обвинувачення щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.146 КК України на ч.3 ст.146 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч.2 ст.146 КК України, а саме як викрадення людини, вчинене щодо двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілим фізичних страждань.

З оскаржуваного вироку вбачається, що в ньому зазначено мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, а також положення закону, якими він керувався при ухваленні рішення щодо перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.3 ст.146 КК України на ч.2 ст.146 КК України.

Так, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження змінене обвинувачення в суді в частині спричинення внаслідок дій, вчинених ОСОБА_7 щодо викрадення двох осіб - потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілим фізичних страждань, - тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_15 .

Частина 3 ст.146 КК України передбачає особливо кваліфікований склад злочину, зокрема викрадення людини, що спричинило тяжкі наслідки. Отже, як викрадення людини, що спричинило тяжкі наслідки, діяння кваліфікується в разі настання смерті або самогубства потерпілої особи, втрати нею будь-якого органу чи втрати органом його функцій, психічної хвороби або іншого розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менше ніж на одну третину.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на підставі того, що під час судового розгляду в сукупності досліджених доказів не було підтверджено спричинення внаслідок дій, вчинених ОСОБА_7 настання тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_15 , зокрема, висновки судово-медичних експертиз №23 від 3 лютого 2014 року та №10/К від 12 березня 2014 року виключають причинний зв`язок між діями ОСОБА_7 та смертю ОСОБА_15 , що унеможливлює кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.3 ст.146 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що як у цьому так і в інших кримінальних провадженнях, ОСОБА_7 не притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних дій спрямованих на вбивство потерпілого ОСОБА_15 , його катування, залишення в небезпеці, тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив викрадення людини, вчинене щодо двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілим фізичних страждань, а тому вірно кваліфікував його дії за ч.2 ст.146 КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у викраденні людини, вчинене щодо двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілим фізичних страждань підтверджується сукупністю достатніх, допустимих, узгоджених між собою доказів, зібраних у встановленому порядку і досліджених судом з дотриманням принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, яким надана належна правова оцінка.

Всупереч доводам апеляційної скарги представників потерпілих, колегія суддів зауважує, що сам по собі факт участі інших осіб у подальших протиправних діях, спрямованих на позбавлення життя потерпілого, не може автоматично покладати на обвинуваченого відповідальність за такі наслідки, оскільки вони не охоплювалися його умислом і не перебували з його діями у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку. З матеріалів провадження не вбачається, що обвинувачений був обізнаний про наміри співучасників на вбивство потерпілого, або, що він сприяв реалізації такого наміру.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.146 КК України та правильно перекваліфікував їх на ч.2 ст.146 КК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції у відповідності до 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ч.4 ст.12 КК України є нетяжким злочином проти волі, честі та гідності особи, особу обвинуваченого, який є не судимим в силу ст.89 КК України, має постійне місце реєстрації та проживання, офіційно не працевлаштований, задовільно характеризується за місцем останньої роботи, має на утриманні неповнолітню дитину, 2005 року народження, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах максимальної санкції, передбаченої ч.2 ст.146 КК України у виді 5 років позбавлення волі, оскільки таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень, буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 щодо часткового задоволення цивільного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно із ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Розглядаючи наявні у кримінальному провадженні цивільні позови потерпілих, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 5 ст. 128 КПК України та ретельно дослідив обставини справи, що вказують на заподіяння шкоди потерпілим внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Постановою Великої палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц зазначено: «Визнаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Отже, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зокрема, враховуючи, що потерпілим ОСОБА_12 документально підтверджуються витрати, понесені у зв`язку з лікуванням в ТОВ «Борис» внаслідок вчиненого відносно нього злочином, в розмірі 32992 гривні 65 коп., тому вони підлягають відшкодуванню обвинуваченим ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_12 .

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що цивільний позов в частині відшкодування з обвинуваченого моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди зокрема, що з урахуванням вчиненого, характеру й обсягу фізичних, душевних та моральних страждань потерпілого ОСОБА_12 , виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, компенсація моральної шкоди повинна бути визначена в грошовій сумі у розмірі 200000 гривень, яку слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_12 .

Також, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_12 , виходячи з вимог ч.1 ст.124 КПК України, документально підтверджені витрати, пов`язані з проведенням судової психологічної експертизи №2-12/02 від 12 лютого 2019 року в сумі 16000 гривень.

Таким чином, суд першої інстанції чітко мотивував свої висновки та навів конкретні обставини, які свідчать про наявність і обсяг моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано встановив суму відшкодування матеріальної та моральної шкоди стосовно потерпілого ОСОБА_12 , тому відсутні підстави для скасування рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання узгоджується зі статтями 50, 65 КК України, апеляційні скарги прокурора та представників потерпілих слід залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 405,407, 409 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , представників потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_12 - ОСОБА_13 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4