Дата документу 09.10.2025 Справа № 314/1953/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1953/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/836/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 7 липня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про вирішення питання про всього роду сумніви і протиріччя, що виникли про зверненні вироку до виконання та при виконанні вироку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою суду першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про вирішення питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникли при зверненні вироку до виконання та при виконанні вироку, за наступних обставин.

У цьому провадженні 30.04.2024 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , яке уточнено 07.07.2025. В даному клопотанні ОСОБА_7 просив суд прийняти до розгляду клопотання про вирішення питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникли при зверненні вироку до виконання та при виконанні вироку.

В обґрунтування клопотання засуджений зазначив, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року, він був визнаний винуватим за п.п. «а», «г» ст. 93, ч. 3 ст. 142 (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) та йому призначено покарання за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

В порушення вимог Інструкції з діловодства в судах від 07.05.2002 р. на копіях, надісланих начальнику СІЗО-3, не зазначено про те, що вирок не набрав законної сили.

На вирок ним та захисником були подані касаційні скарги.

Ухвалою Верховного суду України від 23.07.2002 року вказаний вирок залишено без змін, а касаційні скарги без задоволення.

12.08.2002 р. Верховний суд України у непередбачений законом спосіб, надіслав до виконання три копії ухвали Верховного Суду України від 23.07.2002р. до СІЗО-3 м. Дніпропетровська, хоча повинен був перерахувати його за судом першої інстанції Апеляційним судом Дніпропетровської області. Після зазначених дій, суд першої інстанції повинен був направити копії вироку з відміткою про те що вирок не змінений, розпорядження про виконання вироку та копію ухвали Верховного Суду України до адміністрації місця попереднього ув`язнення де він утримувався під вартою.

На підставі викладеного ОСОБА_7 вважає, що ухвала Верховного Суду України від 23.07.2002р. є невиконаною судом першої інстанції внаслідок порушення вимог Інструкції з діловодства в судах, кримінальна справа є незакінченою, а вирок не було звернуто до виконання.

Суд першої інстанції, відмовив у задоволенні клопотання засудженого, тому що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 р. набрав законної сили 23.07.2002 р. за ухвалою Верховного Суду України і був належним чином звернений до виконання.

Це підтверджується матеріалами особової справи засудженого, зокрема супровідним листом від 12.08.2002 р., яким до СІЗО-3 м. Дніпропетровська надіслано три копії ухвали «для виконання», і він фактично відбуває покарання у ДУ «Вільнянська УВП (№11)».

Отже, твердження про «невиконання» вироку чи «незавершеність» кримінальної справи спростовуються документально.

Посилання заявника на порушення Інструкції з діловодства (відсутність відміток на копіях, «непередбачений законом» шлях надсилання документів тощо) не впливають на чинність вироку та обов`язок його виконання: за ч. 2 ст. 21 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх незаконними.

Захисник наголошує, що під час розгляду клопотання суд першої інстанції формально витребував матеріали особової справи засудженого, а також томи 3 і 4 матеріалів судової справи № 1-19/02 із Дніпровського апеляційного суду, проте безпосередньо в судовому засіданні їх не дослідив, обмежившись загальним повідомленням про нібито попереднє ознайомлення поза межами засідання, чим порушив принципи змагальності та безпосередності дослідження доказів і позбавив сторону захисту процесуальної можливості поставити запитання, заявити клопотання й надати пояснення щодо змісту цих матеріалів.

Звертає увагу, що у всіх наявних у справі документах відсутні розпорядчі акти про звернення вироку до виконання стосовно ОСОБА_7 , а саме належним чином оформлене і підписане розпорядження суду про виконання вироку з гербовою печаткою, що прямо передбачалося ст. 404 КПК 1960 року (в редакції, чинній на момент постановлення вироку) і фактично дублюється нині ст. 535 КПК України.

На переконання захисту, просте надсилання копії вироку до установи попереднього ув`язнення (чи установи виконання покарань) не є достатньою та законною підставою для приведення вироку до виконання: закон вимагає саме розпорядження суду про виконання вироку і направлення його до відповідного органу чи установи, на які покладено виконання судового рішення, з фіксацією подальшого інформування суду про виконання.

Захисник підкреслює, що з 2002 року по теперішній час належного розпорядження не існує, вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 у справі № 1-19/02 належним чином не звернуто до виконання, а відтак перебування ОСОБА_7 в установі виконання покарань з огляду на відсутність такого розпорядчого документа суперечить вимогам закону.

Крім того, на думку захисника, суд першої інстанції залишив без оцінки наведені у клопотанні і його доповненнях посилання на п. 14 ч. 1 ст. 537 та п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України щодо компетенції суду вирішувати під час виконання вироку «всякого роду сумніви і протиріччя», що виникли при зверненні вироку до виконання та при його виконанні і фактично ухилився від надання відповіді по суті ключового питання наявності/відсутності належного розпорядження про виконання вироку та наслідків його відсутності.

У зв`язку з викладеним захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.07.2025 та постановити нову ухвалу, якою клопотання ОСОБА_7 задовольнити: визнати, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 у справі № 1-19/02 не був належним чином звернений до виконання; звернути зазначений вирок до виконання відповідно до вимог ст. 535 КПК України; видати та надіслати до відповідного органу чи установи виконання покарань розпорядження про виконання вироку, підписане головуючим або головою суду та секретарем, скріплене гербовою печаткою, з одночасним покладенням обов`язку повідомити суд про виконання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального і процесуального права та без повного й безпосереднього дослідження наявних у провадженні матеріалів.

На переконання апелянта, місцевий суд формально витребував особову справу засудженого та томи 3 і 4 кримінальної справи № 1-19/02 з архіву Дніпровського апеляційного суду, проте в засіданні ці матеріали не дослідив, чим порушив засади безпосередності та змагальності (статті 22, 23 КПК України) і позбавив сторону можливості поставити запитання, подати клопотання та надати пояснення щодо змісту документів, які мають істотне значення для правильного вирішення заявленого клопотання про усунення сумнівів та протиріч, що виникли при зверненні вироку до виконання й під час його виконання (п. 14 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України).

Апелянт звертає увагу на те, що у жодному з наданих суду першої інстанції масивів документів ані в особовій справі засудженого у ДУ «Вільнянська УВП (№ 11)», ані у витребуваних томах кримінальної справи № 1-19/02 не має належного розпорядження суду про звернення до виконання вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року, яким ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі.

За змістом ст. 404 КПК 1960 року (чинної на час постановлення вироку) та кореспондуючої їй ст. 535 КПК України (редакція 2012 року) просте надсилання копії вироку не є достатньою правовою підставою для приведення вироку до виконання: закон вимагає саме розпорядження про виконання вироку, підписане головуючим (або головою суду) і секретарем та скріплене гербовою печаткою, з направленням його до відповідного органу чи установи виконання покарань і наступним обов`язковим інформуванням суду про виконання.

Невиконання судом цього обов`язку, на думку апелянта, породжує юридичну невизначеність щодо законності фактичного утримання ОСОБА_7 у місці позбавлення волі та унеможливлює реалізацію ним передбачених законом прав, зокрема подання клопотання про помилування і виконання цивільно-правових наслідків вироку (сплата присудженої моральної шкоди).

Крім того, апелянт наполягає, що місцевий суд залишив поза увагою висновки, викладені в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 6 серпня 2021 року у справі № 182/6356/20, де зазначено про припинення роботи Апеляційного суду Дніпропетровської області 3 жовтня 2018 року без правонаступника та про територіальну підсудність питань звернення судового рішення до виконання із врахуванням місця вчинення злочину (м. Нікополь), що відноситься до юрисдикції Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У цьому зв`язку апелянт вважає, що заявлені ним вимоги мали двоїстий характер: по-перше, встановити юридичний факт відсутності належного звернення вироку до виконання питання, яке могло бути розглянуте Вільнянським районним судом Запорізької області за місцем тримання під вартою; по-друге, вжити дій для належного звернення вироку до виконання питання, яке підлягало вирішенню судом, визначеним за територіальною юрисдикцією (Нікопольським міськрайонним судом), шляхом передання матеріалів за підсудністю або постановлення відповідної ухвали з дотриманням процедури, передбаченої ст. 535 КПК України.

Натомість місцевий суд, на думку апелянта, безпідставно відмовив у клопотанні загалом, не надавши відповіді по суті жодного з цих двох блоків вимог.

Просить апеляційний суд скасувати ухвалу суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким встановити та вказати, що вирок апеляційного суду від 15.04.2002 року, по справі №1-19/02 не звернуто апеляційним судом Дніпропетровської області до виконання відповідно до встановленого порядку та процедури КПК України. Прийняти рішенням, яким направити матеріали справи до суду, який за Законом може та зобов`язаний звернути до виконання вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року або звернути до виконання вирок апеляційного суду, шляхом видачі розпорядження суду про звернення до виконання вироку.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник засудженого, адвокат ОСОБА_8 підтримав подані апеляційні скарги та наголосив, що у матеріалах кримінального провадження, так само як і в особовій справі засудженого відсутнє розпорядження про виконання вироку. На теперішній час, на переконання захисника, ОСОБА_7 утримують під вартою незаконно.

Засуджений ОСОБА_7 повністю підтримав доводи апеляційних скарги, зазначивши, що відсутність у матеріалах провадження та його особовій справі належного розпорядження про виконання вироку фактично позбавляє його можливості звернутися з клопотанням про помилування.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду законною і обґрунтованою та зазначив, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає виконанню, що й відбувається у даному випадку.

Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження та провівши судові дебати, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень п. 14 ч. 1 ст. 535 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як зазначено в ухвалі суду першої інстанції, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року ОСОБА_7 він був визнаний винуватим за п.п. «а», «г» ст. 93, ч. 3 ст. 142 (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) та йому призначено покарання за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна. Ухвалою Верховного суду України від 23.07.2002 року вказаний вирок залишено без змін, а касаційні скарги без задоволення.

Не погоджуюсь з виконанням вироку, обвинувачений та його захисник подали клопотання, а в подальшому на рішення суду першої інстанції апеляційні скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарги, колегія дійшла до таких висновків.

Насамперед доводи апелянтів про порушення судом першої інстанції засад безпосередності й змагальності під час розгляду клопотання за п. 14 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України є декларативним і не підтверджені жодними об`єктивними даними про те, що стороні захисту було відмовлено у доступі до матеріалів або у можливості надати пояснення, поставити запитання чи заявити клопотання, релевантні предмету розгляду.

Зміст клопотання і мотиви оскаржуваної ухвали свідчать, що місцевий суд виходив із офіційних документів особової справи засудженого та архівних матеріалів кримінальної справи № 1-19/02, які мають вирішальне значення саме для відповіді на вузьке питання, порушене заявником: чи було звернено вирок до виконання.

Апелянти не навели жодного конкретного документа, який суд не дослідив або зміст якого міг би вплинути на висновок щодо факту звернення вироку до виконання.

Формальні зауваження до способу оголошення та оцінки письмових доказів у провадженнях, що стосуються питань виконання вироку, не є самі по собі підставою для скасування рішення, якщо не доведено істотного впливу таких порушень на правильність висновків суду.

Твердження захисту про відсутність «розпорядження суду про виконання вироку» як обов`язкової передумови звернення вироку до виконання також не заслуговує на увагу.

По-перше, матеріали особової справи містять належні ознаки фактичного звернення вироку до виконання: супровідний лист Верховного Суду України від 12.08.2002, яким до СІЗО-3 м. Дніпропетровська надіслано три копії ухвали від 23.07.2002 для виконання; відмітки про перерахування засудженого за відповідною установою.

Визначення комісією виду режиму відбування покарання; подальше етапування до установи виконання покарань, де ОСОБА_7 відбуває призначене покарання.

Сукупність цих документів і дій є юридично значимими фактами, що підтверджують стан виконання вироку у розумінні кримінально-виконавчого законодавства на той час.

По-друге, посилання апелянтів на ст. 404 КПК 1960 року тлумачиться ними ізольовано від нормативного контексту, чинного на момент набрання вироком законної сили.

Кримінальний процесуальний закон покладає на суд, який постановив вирок, обов`язок організувати його виконання, але правовою підставою для тримання особи під вартою та відбування покарання є сам вирок, що набрав законної сили, підтверджений ухвалою касаційної інстанції.

Відсутність у конкретному масиві документів окремого аркуша з реквізитами «розпорядження» (за формою діловодства) не нівелює юридичної сили вироку і не перетворює виконання судового рішення на невиконання, коли наявні офіційні документи, що засвідчують прийняття вироку до виконання та вчинення всього комплексу дій з його реалізації.

Вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 набрав законної сили 23.07.2002 та підлягав безумовному виконанню на всій території України, що й відбулося.

Протилежний підхід суперечив би принципу правової визначеності і фактично зводив би виконання вироку до формальної наявності окремого документа діловодства, ігноруючи реальні акти та наслідки виконання.

По-третє, навіть гіпотетичні недоліки оформлення діловодних документів понад два десятиліття тому не є предметом усунення сумнівів і протиріч у сенсі п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК, коли питання стосується не тлумачення способу чи порядку виконання, а спроби поставити під сумнів сам факт звернення вироку до виконання та легальність подальшого тримання засудженого.

Посилання на неможливість звернутися з клопотанням про помилування є необґрунтованим, оскільки право на помилування виникає з факту набрання вироком законної сили, а не з наявності окремого розпорядчого документа в матеріалах особової справи.

Крім того, матеріали провадження не містять доказів того, що засуджений дійсно звертався за помилуванням, і через брак певного документу, в даному числі розпорядження йому було відмовлено чи повернуто таку заяву.

Твердження щодо неналежної підсудності організаційних питань звернення вироку до виконання у зв`язку з припиненням роботи Апеляційного суду Дніпропетровської області після судової реформи також є безпідставним.

Вирок щодо ОСОБА_7 було звернуто до виконання у 2002 році, а тому предмет нинішнього звернення не полягає у первинному вирішенні питання підсудності для звернення вироку до виконання, а зводиться до перевірки виконання і усунення сумнівів, що виникли в процесі його реалізації за місцем відбування покарання.

Саме такий підхід і реалізував суд першої інстанції, розглянувши клопотання за територіальною юрисдикцією установи виконання покарань.

Жодних правових підстав для передання матеріалів до іншого суду апелянти не навели.

Колегія суддів також звертає увагу, що оскаржувана ухвала містить мотивовану оцінку ключового аргументу заявника - про нібито незвернення вироку до виконання - з детальним посиланням на документи особової справи і лист Верховного Суду України від 12.08.2002.

Апеляційні скарги не спростовують цієї оцінки належними та допустимими доказами, не вказують на конкретні дії чи бездіяльність органів виконання покарань, які б свідчили про відсутність виконання вироку, і відповідно, не ставлять під сумнів законність тримання ОСОБА_7 у місці відбування покарання.

За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що місцевий суд правильно застосував норми кримінального процесуального закону, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини, що мають значення для вирішення заявленого клопотання, дав належну правову оцінку доводам сторін і обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання як такого, що не ґрунтується на законі та матеріалах провадження.

Доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на помилковому тлумаченні процесуальних норм, не містять нових правових чи фактичних аргументів, які спростовують законність і обґрунтованість ухвали.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги апелянтів задоволенню не підлягають, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 , захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 7 липня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про вирішення питання про всього роду сумніви і протиріччя, що виникли про зверненні вироку до виконання та при виконанні вироку, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4