Дата документу 01.10.2025 Справа № 334/707/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/707/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/682/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, з середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

1) 9 грудня 2011 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. З ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з випробувальним строком на 2 роки,

2) 28 березня 2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. 69, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

3) 23 вересня 2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, за 3 ст. 185, 75 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з випробувальним строком на 3 роки,

4) 3 березня 2016 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ст..71 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 75 КК України зараховано у строк період з 21.01.2016 року до вступу вироку в законну силу 07.05.2019 року, звільнився по відбуттю покарання,

5) 12 грудня 2019 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 6 місяців арешту, 28.02.2020 року звільнився по відбуттю строку покарання,

6) 29 вересня 2020 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі,

7) 20 березня 2021 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, 24.04.2023 звільнився по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі період з 25.12.2023 року по 03.12.2024 року.

Звернуто в дохід держави грошові кошти в сумі 53680,00 гривень, внесені за обвинуваченого як заставу та зарахувати їх до спеціального фонду Державного бюджету України.

В порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні чотирьої епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що указом Президента України на всій території України з 24 лютого 2022 року введено військовий стан, на період дії якого впроваджено ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» заходи правового режиму воєнного стану, вчинив корисливих злочинів за наступних обставин.

6 листопада 2023 в період часу з 17:00 по 17:05 год. ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи в умовах воєнного стану, введеного згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, перебуваючи у якості відвідувача в офісному приміщенні, що розташоване за адресою: м. Запоріжжя бул. Шевченко буд. 25, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, викрав мобільний телефон Samsung Galaxy А30 в корпусі блакитного кольору з вбудованим об`ємом пам`яті 64 Gb, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вартістю 3000 гривень, який знаходився в кімнаті винайманого потерпілим приміщення на столі, та грошові кошти номіналом 200 гривень, які знаходились біля телефону, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 3200 гривень.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 з викраденим майном покинув офісне приміщення, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_2 , та розпорядився майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, 26 листопада 2023 в період часу з 17:09 по 17:11 год. ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи в умовах воєнного стану, введеного згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, перебуваючи у якості відвідувача в офісному приміщенні, що розташоване за адресою: м. Запоріжжя пр. Соборний буд. 166, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, викрав чоловічу сумку, яка належить потерпілому ОСОБА_10 та знаходилась на стільці, в якій знаходились грошові кошти в сумі 14653 гривень, та інше майно, яке матеріальної цінності для потерпілого не становить. Таким чином потерпілому ОСОБА_10 спричинив матеріального збитку на суму 14653 гривень.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 з викраденим майном покинув офісне приміщення, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_3 та розпорядився майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, 12 грудня 2023 року в період часу з 18:05 по 18:15 год. ОСОБА_7 , маючи чисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи в умовах воєнного стану, введеного згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, перебуваючи у якості відвідувача в офісному приміщенні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , з полиці біля вхідних дверей, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, викрав чорну шкіряну сумку «Puma» «Фераррі», вартість якої згідно висновку експерта складає 474 гривень 19 копійок та в якій знаходились грошові кошти в розмірі 34670 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальний збиток на загальну суму 35144 гривень 19 копійок.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 з викраденим майном покинув офісне приміщення, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_5 та розпорядився майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, поєднана з проникненням у сховище.

Окрім того, 24 грудня 2023 року, приблизно о 15 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу зайшов до приміщення студії йоги «Оasis Yoga Studia», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд.8-а.

Далі ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні роздягальні студії йоги «Оasis Yoga Studia», скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, за допомогою ключа, який знаходився в замку шафи для зберігання речей, відкрив дверцята дерев`яної шафи для зберігання речей, звідки таємно викрав навушники «Аpple airpods pro» моделі А2031, с/н H7JDK7ZBLX2Y. Вартістю 2433 гривні 33 копійки, та грошові кошти в розмірі 600 гривень, купюрами номіналом по 200 гривень, що належать потерпілій ОСОБА_12 .

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , шляхом підбору ключа, відкрив дверцята дерев`яної шафи для зберігання речей, звідки таємно викрав портмоне, в якому знаходився закордонний паспорт та паспорт громадянина України, ідентифікаційний код, водійське посвідчення на ім`я потерпілої ОСОБА_13 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Beetle», банківська карта «Моно банку» та банківська карта «А банку», які матеріальної цінності для потерпілої не представляють, грошові кошти в розмірі 2000 гривень, купюрами номіналом по 500 гривень, 100 доларів США (за курсом валют НБУ 3755 гривень), 100 євро (за курсом валют НБУ 4137 гривень), на загальну суму 9892 гривні, що належать потерпілій ОСОБА_13 .

Після чого, ОСОБА_7 , шляхом підбору ключа, відкрив дверцята дерев`яної шафи для зберігання речей, звідки таємно викрав навушники «Аpple air pods pro 2» моделі А2084, с/н H6RG86RC0C6L, вартістю 2500 гривень грошові кошти в розмірі 120 гривень, що належать потерпілій ОСОБА_14 .

У подальшому, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 3033 гривні 33 копійки, потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 9892 гривень та потерпілій ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 2620 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, поєднана з проникненням у сховище.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію його дій, вважає призначене покарання суворим.

Наголошує, що він не порушував процесуальні вимоги під час розгляду провадження, з`являвся на всі судові засідання.

Вважає, що звернення застави в дохід держави є незаконним.

Просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції від 15.04.2025 року та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Просить також зменшити строк призначеного покарання та об`єднати провадження з іншим провадженням у Вознесенівському районному суді м. Запоріжжя.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не погоджується з вироком у частині призначеного покарання.

В обґрунтування скарги зазначає, що вирок щодо ОСОБА_7 у частині визначення виду та розміру покарання є незаконним і несправедливим через надмірну суворість, оскільки не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, не враховує у повному обсязі дані про особу засудженого, пом`якшуючі обставини та реальні цілі покарання, і тому підлягає зміні із застосуванням статей 75, 76 КК України, а також у частині звернення застави в дохід держави, що здійснено з порушенням норм ст. 182, 194, 203 КПК України та Порядку, затвердженого постановою КМУ № 15 від 11.01.2012 року.

Вважає, що суд першої інстанції формально констатував наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і не виходячи за межі санкції, визначив п`ять років позбавлення волі, однак не навів індивідуалізованої мотивації, чому саме реальне відбування покарання є необхідним і достатнім у сенсі ч. 2 ст. 65 КК України і чому менш суворі заходи не досягнуть цілей виправлення та загальної превенції.

Посилання суду на тяжкість інкримінованого діяння не може замінити обов`язку дати оцінку особистості засудженого, його поведінці до і після вчинення злочину, ставленню до відшкодування шкоди, родинним та соціальним зв`язкам, стану здоров`я близьких, а також факту тривалого попереднього ув`язнення, зарахованого за правилом «день за день», що вже частково виконало каральну функцію покарання.

Суд залишив поза увагою наявні пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття, правдиві пояснення на досудовій і судовій стадіях, часткове повернення майна потерпілим, відсутність наполягання потерпілих на суворому покаранні, місце проживання та реєстрації, міцні соціальні зв`язки, а також тяжкі сімейні обставини тяжка онкологічна хвороба матері, що зумовлює необхідність у її догляді та матеріальній підтримці.

Сам по собі факт попередніх судимостей, на які послався суд, не є автоматичною підставою для виключення можливості застосування ст. 75 КК України; навпаки, суд має з`ясувати, чи відбула особа призначені покарання, як вона поводилася після відбуття, чи свідчать нинішні дані про реалістичну можливість виправлення без ізоляції.

Обґрунтовуючи неможливість застосування ст.ст. 69, 75 КК України, суд обмежився загальними словами про наслідки злочину, але не спирався на встановлені конкретні факти і логічні висновки.

Крім того, майже одинадцять місяців фактичного тримання під вартою, зараховані у строк покарання у поєднанні з наведеними пом`якшуючими факторами свідчать, що мети покарання на теперішній час досягнуто у мінімально необхідному обсязі; подальша ізоляція не є потрібною для виправлення ОСОБА_7 і не додасть превентивного ефекту, натомість істотно обмежить його здатність підтримувати та доглядати тяжкохвору матір, що матиме непропорційний, надмірний характер.

У цій частині покарання є явно несправедливим через суворість у розумінні ст. 414 КПК України та підлягає пом`якшенню апеляційним судом на підставі п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.

Окремо, на переконання захисника, підлягає скасуванню рішення про звернення застави в сумі 53 680 грн. у дохід держави. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 182 КПК України застава є запобіжним заходом, сутність якого забезпечити виконання підозрюваним/обвинуваченим процесуальних обов`язків під загрозою звернення внесених коштів у разі їх невиконання; застава може бути внесена третіми особами заставодавцями.

Частина 6 ст. 194 КПК України встановлює граничний строк покладання обов`язків не більше двох місяців із можливістю продовження лише за клопотанням прокурора в порядку ст. 199 КПК України; після спливу відповідного строку ухвала в цій частині припиняє дію, а обов`язки скасовуються.

Відповідно до ст. 203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє дію також у разі постановлення вироку або закриття провадження.

Пункт 8 Порядку № 15 передбачає повернення застави заставодавцю після припинення дії запобіжного заходу і за наявності рішення суду про таке повернення, якщо не встановлено порушення обов`язків, прямо покладених на особу ухвалою суду.

Матеріали провадження не містять даних, що ухвала слідчого судді покладала на ОСОБА_7 обов`язок «не вчиняти інше кримінальне правопорушення» як умову застосування застави, не підтверджено й факту належного продовження строку дії обов`язків у порядку ст. 199 КПК України.

Процесуальна поведінка обвинуваченого до моменту його подальшого затримання у іншому провадженні не була визнана судом такою, що порушує покладені саме цією ухвалою обов`язки; тим більше, матір - заставодавець - не є суб`єктом відповідальності за можливі подальші дії обвинуваченого поза межами визначених ухвалою процесуальних умов.

За цих обставин відсутні передбачені законом підстави для звернення застави у дохід держави; грошові кошти підлягають поверненню заставодавцю як такі, що забезпечували належну процесуальну поведінку в межах і на строк, визначений ухвалою, і порушень яких не доведено.

Отже, індивідуалізація покарання з урахуванням тяжкості діяння, особи винного, тривалості попереднього ув`язнення, наявних пом`якшуючих обставин та цілей покарання об`єктивно веде до висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе без реального відбування покарання.

Справедливим та достатнім буде звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Просить апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції, відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, пом`якшити йому покарання застосувавши ст.ст.75 та 76 КК України. Звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

В частині визначення застави заставу повернути застоводавцю.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подані апеляційні скарги без доповнень та просив їх задовольнити.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційні скарги та зазначила, що вирок є надмірно суворим, а звернення застави в дохід держави - неправомірним, оскільки обвинувачений не порушив обов`язків, покладених на нього судом.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечив проти доводів апеляційних скарг і наголосив, що вирок є законним; заставу звернуто в дохід держави правомірно, оскільки покладений на обвинуваченого обов`язок не вчиняти кримінальних правопорушень ним не було виконано.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду зміні з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини чотирьох епізодів таємного викрадення чужого майна, вчинених повторно в умовах воєнного стану, а щодо подій 12.12.2023 та 24.12.2023 - також із проникненням у сховище.

Ці висновки підтверджено сукупністю допустимих і належних доказів: показаннями потерпілих і свідків, результатами впізнання за фотознімками, даними відеозаписів камер спостереження, товарознавчими експертизами щодо вартості викраденого, а також добровільною видачею обвинуваченим частини викраденого майна.

Оцінка доказів здійснена відповідно до ст. 94 КПК України з наведенням мотивів прийняття й відхилення кожного з них; внутрішня узгодженість та взаємозв`язок доказів судом розкриті достатньою мірою, логічні прогалини відсутні.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Твердження апелянтів про несправедливість покарання через надмірну суворість, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Санкція ч. 4 ст. 185 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років. Призначений вироком суду строк у п`ять років позбавлення волі є мінімальним, отже сам собою свідчить про індивідуалізацію покарання у бік поблажливості.

Посилання захисту на ст.ст. 50, 65 КК України не спростовують того, що суд першої інстанції ці приписи виконав: він врахував характер і ступінь тяжкості злочинів, кількість епізодів, їх учинення в умовах воєнного стану, повторність, дані про особу (наявність низки попередніх судимостей за тотожні корисливі злочини, останнє звільнення з місць позбавлення волі 24.04.2023 та вчинення нових посягань уже восени 2023 року), а також пом`якшувальну обставину - визнання вини.

Твердження про «формальність» мотивів не відповідає змісту вироку, оскільки суд навів конкретні дані, з яких логічно випливає неможливість досягнення мети покарання (ст. 50 КК України) заходами, не пов`язаними з ізоляцією, з огляду на стійку злочинну налаштованість, короткий проміжок між звільненням і новими правопорушеннями, множинність потерпілих та систематичний характер корисливих злочинних дій обвинуваченого.

Застосування ст. 75 КК України у цій справі є необґрунтованим. Звільнення від відбування покарання з випробуванням допускається лише за наявності переконливих підстав вважати, що виправлення особи можливе без реального відбування покарання.

Наведені захистом аргументи про тяжкі сімейні обставини та «міцні соціальні зв`язки» документально не підтверджують належної правомірної поведінки обвинуваченого після попередніх засуджень і не нівелюють ризик вчинення нових злочинів, продемонстрований практикою його життя.

Часткова добровільна видача майна й щире каяття враховані судом, але за обставин справи не досягають такого виняткового рівня, який би виправдовував умовність покарання при тяжкому злочині, вчиненому повторно в умовах воєнного стану.

Так само відсутні підстави для застосування ст. 69 КК України, адже сукупність пом`якшуючих обставин не є настільки істотною, щоб обґрунтувати відступ від мінімуму санкції або зміну її виду.

Посилання захисту на тривалість попереднього ув`язнення також не змінює висновку. Час тримання під вартою зараховано за правилом день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.

Однак механізм зарахування не підміняє індивідуалізацію покарання і не є автоматичною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням, адже це різні правові інститути з різними цілями.

Той факт, що певна частина строку фактично вже відбута як запобіжний захід, не означає, що на час апеляційного розгляду мета покарання досягнута в мінімально необхідному обсязі, тим більше з огляду на повторність і воєнний стан.

Клопотання обвинуваченого про об`єднання цього кримінального провадження з іншим, що слухається у Вознесенівському районному суді м. Запоріжжя, задоволенню не підлягає, оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії апеляційного розгляду, апеляційний суд позбавлений можливості вирішувати питання підсудності та руху інших матеріалів на вказані стадії. Зараз предметом апеляційного перегляду відповідно до ст. 404 КПК України є виключно перевірка законності й обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції в межах перегляду вироку за ст.ст. 404407 КПК України не наділений повноваженнями втручатися в інше, окреме провадження, змінювати його підсудність чи визначати порядок його подальшого руху під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції. У цьому провадженні завдання апеляційного суду полягає у перевірці законності та обґрунтованості вже постановленого вироку, а не у вирішенні питань підсудності або об`єднання справ.

Зрештою, покарання визначено в межах санкції, на мінімальному рівні, з урахуванням встановлених пом`якшуючих обставин і даних про особу, однак із правильною відмовою в застосуванні ст. 75 КК України з огляду на тяжкість і повторність злочинів, учинених у період воєнного стану.

Однак колегія суддів погоджується з доводами апелянтів у частині вирішення питання про звернення застави в дохід держави та вважає висновки суду першої інстанції передчасними й необґрунтованими.

По-перше, стороною обвинувачення не доведено факту невиконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 систематично з`являвся до суду, зокрема 10.12.2024 року, а його подальша неявка зумовлена об`єктивною та документально підтвердженою причиною - затриманням 28.01.2025 року та подальшим перебуванням під вартою в межах іншого кримінального провадження.

За змістом ч. 8 ст. 182 КПК України звернення застави можливе, зокрема, у разі неявки без поважних причин.

Перебування під вартою в іншій справі є поважною причиною та виключає вину особи в неприбутті на виклик у цьому провадженні. Сам по собі факт обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є і не може бути самостійною підставою для звернення застави.

Суд першої інстанції, вирішуючи долю застави, не навів жодного документально підтвердженого порушення процесуальних обов`язків - нез`явлення в судове засідання.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зміни вироку в частині вирішення питання про заставу: виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на звернення в дохід держави застави у розмірі 53 680,00 грн., як ухвалене з істотним порушенням вимог ст.ст. 182, 194, 199, 203 КПК України та за відсутності доведеного факту невиконання процесуальних обов`язків обвинуваченим у цьому провадженні.

Отже, за таких умов апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 слід задовольнити частково, а вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2025 року змінити в частині вирішення питання про звернення застави в дохід держави.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, змінити.

Виключити з вироку суду посилання на звернення в дохід держави грошових коштів в сумі 53680 (п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят) гривень, внесених за обвинуваченого ОСОБА_7 як заставу та зарахування їх до спеціального фонду Державного бюджету України.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4