Провадження № 1-кп/638/820/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченої - ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої - ОСОБА_10 ,

представника потерпілої - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001465 від 22 червня 2023 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, українки, з середньою освітою, не одруженої, офіційно непрацевлаштована, має на утриманні неповнолітніх дітей - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в:

З грудня 2022 року по 21 червня 2023 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала разом з потерпілою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_3 . Через деякий час у грудні 2022 року, точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, оскільки ОСОБА_10 користується звичайним мобільним телефоном, не смартфоном, та необізнана в користуванні мобільним додатком «Privat24», ОСОБА_6 з дозволу потерпілої ОСОБА_10 встановила собі на мобільний телефон застосунок «Privat24» та прив`язала банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 ОСОБА_10 , використовуючи номер мобільного телефону останньої, а саме: НОМЕР_2 для того, щоб сплачувати комунальні послуги через вищевказаний мобільний додаток.

Отримавши повний доступ до банківських рахунків ОСОБА_10 та можливість розпоряджатися її коштами, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме грошових коштів з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , власником якої є ОСОБА_10 .

Реалізовуючи свій єдиний злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_6 в період дії воєнного стану, поширеного на території України, у той час, коли підрозділи збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації продовжують агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення в Україну з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , будучи обізнаною про Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про Затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 01.04.2023 по 08.06.2023, зі свого мобільного телефону, через мобільний додаток «Privat24», здійснила переказ грошових коштів з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_3 ), що належить потерпілій ОСОБА_10 , на власну банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , на загальну суму 179650 грн, а саме:

- 01.04.2023 об 20 год. 54 хв. у сумі 2000 грн;

- 06.04.2023 об 08 год. 17 хв. у сумі 1000 грн;

- 25.04.2023 об 17 год. 24 хв. у сумі 650 грн.;

- 26.04.2023 об 11 год. 23 хв. у сумі 6 000 грн.;

- 03.05.2023 об 09 год. 25 хв. у сумі 1 000 грн;

- 12.05.2023 об 10 год. 37 хв. у сумі 500 грн;

- 13.05.2023 об 11 год. 10 хв. у сумі 2 000 грн;

- 14.05.2023 об 10 год. 45 хв. у сумі 500 грн;

- 16.05.2023 об 10 год. 17 хв. у сумі 1 000 грн;

- 16.05.2023 об 10 год. 42 хв. у сумі 6 000 грн;

- 21.05.2023 об 11 год. 38 хв. у сумі 10 000 грн;

- 03.06.2023 об 07 год. 56 хв. у сумі 5 000 грн;

- 05.06.2023 об 08 год. 02 хв. у сумі 5 000 грн;

- 08.06.2023 об 18 год. 26 хв. у сумі 139 000 грн,

та отримала можливість розпоряджатися викраденими коштами на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 179650 грн.

Таким чином, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчинила кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Крім того, з грудня 2022 року по 21 червня 2023 рок, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала разом з потерпілою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_3 . Через деякий час у грудні 2022 року, точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, оскільки ОСОБА_10 користується звичайним мобільним телефоном, не смартфоном, та необізнана в користуванні мобільним додатком «Privat24», ОСОБА_6 з дозволу потерпілої ОСОБА_10 встановила собі на мобільний телефон застосунок «Privat24» та прив`язала банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 ОСОБА_10 , використовуючи мобільний телефон останньої, а саме: НОМЕР_2 , задля того, щоб сплачувати комунальні послуги через вищевказаний мобільний додаток.

Далі у період часу з 01.04.2023 по 08.06.2023 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 та маючи умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_10 , діючи з корисливих мотивів, використовуючи номер мобільного телефон останньої, а саме: НОМЕР_2 , та діючи шляхом вільного доступу, знаючи пароль мобільного додатка «Privat24», здійснила несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем за допомогою мобільного додатка «Privat24». Після чого, ОСОБА_6 отримала повний доступ до банківських рахунків ОСОБА_10 , де

- ІНФОРМАЦІЯ_6 об 20 год. 54 хв.

- 06.04.2023 об 08 год. 17 хв.

- 25.04.2023 об 17 год. 24 хв.

- 26.04.2023 об 11 год. 23 хв

- 03.05.2023 об 09 год. 25 хв.

- 12.05.2023 об 10 год. 37 хв.

- 13.05.2023 об 11 год. 10 хв.

- 14.05.2023 об 10 год. 45 хв.

- 16.05.2023 об 10 год. 17 хв.

- 16.05.2023 об 10 год. 42 хв.

- 21.05.2023 об 11 год. 38 хв.

- 03.06.2023 об 07 год. 56 хв.

- 05.06.2023 об 08 год. 02 хв.

- 08.06.2023 об 18 год. 26 хв.

зі свого мобільного телефону через мобільний додаток «Privat24», здійснила переказ грошових коштів на загальну суму 179650 грн з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_3 ), що належить потерпілій ОСОБА_10 на власну банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , обернувши грошові кошти у свою власність і розпорядившись ними на свій розсуд, чим заподіяла потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 179650 грн.

Таким чином, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчинила кримінальне правопорушення проступок, передбачений ч. 1 ст. 361 Кримінального кодексу України, тобто несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем.

Потерпіла в судовому засіданні надала показання, у яких зазначила, що її син (який потім був визнаний безвісти зниклим внаслідок бойових дій), працюючи в «Екопарку», познайомився з громадянкою ОСОБА_6 , в якої було двоє малолітніх дітей, а також доросла донька, що були народжені від інших чоловіків. Так син потерпілої та обвинувачена почали зустрічатися, а в подальшому і проживати разом. Але внаслідок початку повномасштабної війни син ОСОБА_10 був призваний по мобілізації, а ОСОБА_6 як внутрішньо переміщена особа поїхала на проживання до міста Львова. Потім одного разу син зателефонував своїй матері з проханням допомогти ОСОБА_14 з житлом та запропонувавши їй проживати у неї. Остання, в свою чергу, мала б допомагати літній жінці по побутових питаннях, поратися по господарству. ОСОБА_10 зазначила, що умови спільного проживання з ОСОБА_6 не обговорювалися, при цьому остання проживала у неї близько чотирьох місяців.

Потерпіла заначила, що у відділенні «Укрпошти» вона отримувала пенсію, яка складала близько 6000-7000 грн, а потім оформила пенсійні виплати через банківську карту. Так потерпіла не спростовує, що вона давала кошти обвинуваченій для придбання продуктів харчування та для реалізації інших потреб, при цьому часто ОСОБА_14 не повертала решту коштів потерпілій після здійснення покупок чи оплати комунальних послуг. Однак ОСОБА_10 також вказала, що ОСОБА_6 знімала кошти з її банківської карти і без її дозволу. При цьому остання за допомогою застосунку «Приват24», установленого на мобільний телефон обвинуваченої за допомогою контактного номеру телефону потерпілої, користувалася коштами останньої, проводячи певні банківські операції.

У свою чергу, коли до потерпілої приїхала донька, остання повідомила про те, що з банківського рахунку ОСОБА_10 були зняті кошти у великому розмірі, зокрема після зарахування їй коштів як фінансової допомоги після того, як син зник внаслідок бойових дій. Таким чином потерпіла вказала, що загальний розмір знятих коштів з банківського рахунку потерпілої становить близько 200 000 грн. При цьому ОСОБА_6 частково погасила борг ОСОБА_10 у розмірі лише 20 050 грн. Інших дій на погашення вказаної заборгованості обвинуваченою вчинено не було.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України визнала повністю, щиро розкаялася у скоєному, попросила вибачення у потерпілої ОСОБА_10 , погодилася з кваліфікацією вчинених нею діянь, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованих кримінальних правопорушень, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

Просила суд врахувати, що вона вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнала повністю, щиро розкаялася у вчиненому, жалкує та критично ставиться про скоєні нею діяння, за цей час добровільно в рахунок відшкодування перерахувала потерпілій ще 10 000 грн та у подальшому також буде намагатися повністю виправити свою поведінку та відшкодувати завдану шкоду. Зауважила, що має трьох дітей, з них двох малолітніх доньок. Просила суд суворо її не карати та не призначати реальну міру покарання.

Захисник підтримав позицію обвинуваченої.

Обвинувачена в судовому засіданні цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди визнала повністю з урахуванням часткового погашеної нею заборгованості в розмірі 20050 грн, що підтверджується наданою платіжною інструкцією. Також обвинувачена вказала, що частково визнає цивільний позов про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн, однак заявлену вимогу про стягнення з неї витрат на правничу допомогу обвинувачена остання заперечувала.

Прокурор, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, просив суд остаточно призначити ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Застосувати до ОСОБА_6 положення статей 75, 76 КК України. Запобіжний захід стосовно обвинуваченої до набрання вироком законної сили не обирати. Долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Представник потерпілої в судовому засіданні заперечував щодо застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України, вважав, що в її діях відсутні ознаки щирого каяття в розумінні вимог чинного кримінального законодавства, з огляду на те, що ОСОБА_6 протягом судового розглялу свою правову позицію змінювала.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінальних правопорушень, добровільності та істинності її позиції.

Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_6 в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, обставини вчинених правопорушень, що викладені в обвинувальному акті, та, беручи до уваги, що інші учасники судового провадження також не оспорюють фактичних обставин правопорушень, водночас, судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил частини третьої статті 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Таким чином, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд вважав, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції.

Судом обвинуваченій роз`яснено, що у такому випадку вона буде позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дослідивши зібрані у справі докази, які підтверджують його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, суд вважає, що вина ОСОБА_6 повністю доведена, а її дії органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 361 КК України, тобто несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем, та ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_6 суд враховує її щире каяття, та, добровільне часткове відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, та, відповідно до статті 66 КК України, визнає ці обставини такими, що пом`якшують її покарання.

Обставиною, що обтяжує покарання винної, передбаченої статтею 67 КК України, судом встановлено вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Вивченням особи обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Харкова, громадянка України, українка, з середньою освітою, не одружена, офіційно непрацевлаштована, має на утриманні малолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , є внутрішньо переміщеною особою, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, раніше не судима.

Відповідно до частини другої статті 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно вимог статті 65 Кримінального кодексу України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання суд керується положенням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Так, в справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

За ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У ч.2 ст.65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого виду покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і в ході вирішення питання про порядок відбування покарання, зокрема, щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання, як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили умисні злочини, так і щодо осіб, які вперше вчинили кримінальні правопорушення з необережною формою вини.

Дотримання ж загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини, захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до роз`яснень наданих у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При цьому згідно ч. 1 ст. 361 КК України несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк.

Суд також враховує, що згідно вимог ч. 3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

При цьому матеріалами кримінального провадження підтверджується, що ОСОБА_6 офіційно не працевлаштована, має на утриманні малолітніх дітей - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ураховуючи викладені вище дані щодо вчиненого обвинуваченою кримінальних правопорушень, її особи та посткримінальної поведінки, думки прокурора, потерпілої та її представника, суд вважає, що виправлення обвинуваченої можливе без реального відбування покарання, проте в умовах здійснення контролю за її поведінкою впродовж іспитового строку, який буде необхідним і достатнім стимулюючим засобом правослухняної поведінки останньої, а тому суд доходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченої без її ізоляції від суспільства та вважає необхідним призначити покарання: за ч. 1 ст. 361 КК України - 1 (один) рік пробаційного нагляду; за ч. 4 ст. 185 КК України - 5 (п`ять) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, поклавши на засуджену обов`язки відповідно до статті 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Контроль за поведінкою ОСОБА_6 покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем її проживання.

Саме такий вид покарання дозволить усвідомити обвинуваченій її негативну поведінку по відношенню до суспільства. Також за глибоким переконанням суду саме така міра покарання буде законною, обґрунтованою, справедливою, пропорційною і співрозмірною із ступенем тяжкості, характером, обставинами та наслідками вчинених кримінальних правопорушень, відповідати особі обвинуваченої та меті покарання, а також буде розумним балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав і свобод особи.

Також дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Щодо посилань представника потерпілого на те, що в поведінці обвинуваченої відсутнє щире каяття як обставина, що пом`якшує покарання, суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, відповідно до ст.ст. 50,65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так у ч.2 ст.65 КК України також встановлено презумпцію призначення більш м`якого виду покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Апеляційний суд уважає, що такий же принцип застосовується і в ході вирішення питання про порядок відбування покарання, зокрема, щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Як вже було зазначено судом, системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

У свою чергу, суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання, як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили умисні злочини, так і щодо осіб, які вперше вчинили кримінальні правопорушення з необережною формою вини.

Дотримання ж загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини, захистом інтересів держави й суспільства.

При призначенні покарання суд зазначив про врахування ним ступеню тяжкості й обставин вчинених кримінальних правопорушень, процесуальної та посткримінальної поведінки обвинуваченої, що полягає у визнанні нею своєї винуватості в ході судового розгляду, та під час судових дебатів, особи обвинуваченої, яка має на утриманні двох малолітніх дітей, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, раніше не судима.

При цьому судом встановлено, що досягнення мети покарання можливе шляхом застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України, і суд врахував усі обставини в їх сукупності, які свідчать про можливість виправлення обвинуваченої без відбування реального покарання у вигляді позбавлення волі, однак в умовах контролю за її поведінкою.

Виходячи із системного тлумачення законодавства, щире каяття, означає, що особа визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому й демонструє готовність понести покарання, яке заслуговує.

Так, Верховний Суд у своїх рішеннях (ЄУН справ 199/6365/19, 643/13256/17, 166/1065/18) неодноразово зазначав про те, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Так, в судових засіданнях ОСОБА_6 дійсно визнала вину, щиро розповідала про скоєне та каялася, висловила щирий жаль у вчинених нею кримінальних правопорушеннях та надала негативний осуд своїм діям, попросила вибачення у потерпілої, що, зокрема, виражалось в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання, тобто, наявним є факт щирого каяття, добровільного частково вішкодування завданої потерпілій шкоди.

При цьому щире розкаяння особи також можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, що свідчили би про справжність, щирість каяття.

Аналогічну позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від у справі № 523/4890/19.

Крім того, потерпілою ОСОБА_10 заявлено цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_6 про стягнення матеріальних збитків у розмірі 179 650,00 грн та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, а також понесених судових витрат на правничу допомогу.

В обгрунтування цивільного позову потерпіла зазначила, що внаслідок вчинення кримінальних правопорушень їй завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Також потерпіла зазначила, що злочинні дії ОСОБА_6 тривали значний проміжок часу, що вплинуло на значущість моральних страждань потерпілої, остання була позбавлена можливості лікуватися та купувати їжу, ліки. При цьому життя цивільного позивача була насичене негативними емоціями та психічними переживаннями.

Представник потерпілої в судовому засіданні підтримав даний позов, просив суд його задовольнити.

Також, як було зазначено вище, обвинувачена в судовому засіданні цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди визнала повністю в розмірі 179 650 грн, з вирахуванням часткового погашеної заборгованості в розмірі 20 050 грн (17 650 грн - 2 025 грн = 159 600 грн), що підтверджується платіжною інструкцією від 21.06.2023 (а.с. 70). Також обвинувачена вказала, що частково визнає цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, а саме, в розмірі 10 000 грн. Вимогу про стягнення з неї витрат на правничу допомогу обвинувачена остання заперечувала.

Розглянувши вищевказаний цивільний позов, заслухавши думку учасників, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

До прав потерпілого, відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України, віднесено право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Частиною 2 ст. 127 КПК України визначено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому в ч. 5 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під час судового розгляду було встановлено, що внаслідок винних дій обвинуваченої (цивільного відповідача) потерпілій (цивільному позивачу) завдано матеріальну шкоду у розмірі 179650 грн, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Разом із тим, платіжною інструкцією від 21.06.2023 підтверджується сплата ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_10 суми відшкодування у розмірі 20 050 грн (а.с. 70).

Таким чином сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з цивільного відповідача на користь цивільного позивача складає 179 650,00 грн 20 050,00 грн = 159 600,00 грн, у зв`язку з чим, дані вимоги про стягнення матеріальних збитків у вищевказаному розмірі є законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про відшкодування потерпілій завданої моральної шкоди, суд враховує характер, тривалість та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнала потерпіла, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інші негативні наслідки, а також характер неправомірних дій обвинуваченої, її матеріальний стан, а тому моральну шкоду суд визначає у розмірі 10 000,00 гривень, яку вважає розумною, виваженою та справедливою, що відповідає положенням ст.ст. 23, 1167 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

При цьому суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985р.) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви, - з іншого.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Види адвокатської діяльності визначеністаттею19 Закону № 5076-VI.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Разом з тим в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази понесених витрат на правничу допомогу. При цьому навіть в тексті позовної заяви в його прохальній частині не конкретизовано розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку з чим дані вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченої не обирався. Підстав для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Долю речових доказів суд вирішує в порядку статті 100 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 349, 368, 370, 374 КПК України суд

ухвалив:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання:

- за ч. 1 ст. 361 КК України - 1 (один) рік пробаційного нагляду;

- за ч. 4 ст. 185 КК України - 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, поклавши на засуджену обов`язки відповідно до статті 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Контроль за поведінкою ОСОБА_6 покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем її проживання.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , 159 600 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот) грн 00 коп матеріальної шкоди та 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп моральної шкоди.

В іншій частині в задоволенні цивільного позову - відмовити.

Процесуальні витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили - не обирати.

Після набрання вироком законної сили речові докази:

- CD диск «Verbatium» з маркуванням «1-кс/638-1678/232», вх. 6810904-ВБ (ЄРДР 1465) з інформацією про повний номер рахунку (рахунків), відкритих на ім`я ОСОБА_6 із зазначенням адрес та номерів мобільного та стаціонарного зв`язку, копій паспорту тощо, прив`язаних до картки номерів мобільних та стаціонарних телефонів; інформація про рух грошових коштів по картковому рахунку № НОМЕР_4 у період з 00:00 01.03.2023 по 23.59 21.06.2023; інформацію стосовно IP - адрес, з яких здійснювався вхід до Web - банкінгу у період з 00:00 01.03.2023 по 23.59 21.06.2023 та всю наявну інформацію про користувача при проведенні операцій по вказаним банківським рахункам - зберігати в матеріалах кримінального провадження;

- CD диск «Verbatium» з маркуванням «1-кс/638-1678/232», вх. 6810906-ВБ (ЄРДР 1465) з інформацією про рух грошових коштів з банківської карти АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_10 , в період 00:00 01.03.2023 по 23.59 21.06.2023; інформацію стосовно IP - адрес, з яких здійснювався вхід до Web - банкінгу у період з 00:00 01.03.2023 по 23.59 21.06.2023 та всю наявну інформацію про користувача при проведенні операцій по вказаним банківським рахункам - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 349 КПК України до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Відповідно до частини другої статті 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 376 КПК України копія вироку негайно після його проголошення вручається прокурору та обвинуваченій, інші учасники судового провадження копію вироку суду мають право отримати після подачі відповідної заяви про це до суду.

Повний текст вироку складено 26 вересня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1