1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/7633/25 1-кп/335/818/2025
31 жовтня 2025 рокум. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , законного представника малолітнього ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_6 , представника відділу по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради ОСОБА_7 , представника ювенальної превенції ОСОБА_8 , психолога ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру до малолітнього:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, українця, громадянина України, учня 8В класу Запорізької гімназії № 51 Запорізької міської ради, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше до кримінальної відповідальності не притягався,
за скоєння суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,
13 липня 2025 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, малолітній ОСОБА_6 маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись біля готелю «Пектораль» по вулиці Будинок відпочинку, 33 у м. Запоріжжі, діючи умисно, в умовах воєнного стану, який введено в дію відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом нанесення удару коліном правої ноги в коліно лівої ноги потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від якого останній втратив рівновагу та випустив з рук мобільний телефон « Xiaomi Redmi Note 9» 4/128 GB в корпусі бірюзового кольору, вартістю 3100 грн.. Після чого ОСОБА_6 відкрито заволодів вказаним мобільним телефоном, піднявши його з землі, та зник з місця вчинення кримінального правопорушення, не реагуючи на дії потерпілого, які були направлені на повернення належного йому майна, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальний збиток на вищезазначену суму.
В судовому засіданні малолітній ОСОБА_6 пояснив, що 13 липня 2025 року, близько 16.00 год., він гуляв з товаришами і побачив як потерпілий знімає їх на свій мобільний телефон. Він підійшов до потерпілого та вдарив його по нозі через що останній впустив свій телефон на землю. Далі він схопив телефон і побіг від потерпілого. Потім він передав цей мобільний телефон брату. Дівчата, які були в їх компанії запропонували сховати мобільний телефон прямо в парку, але його брат та він вирішили забрати телефон додому. Потім, коли до них приїхала поліція, він відразу віддав їм мобільний телефон. Про скоєне дуже шкодує, наразі відчуває сором за свій вчинок, так він хотів справити враження на своїх старших товаришів.
Прокурором суду не були передані інші докази в кримінальному провадженні, оскільки вважала це за недоцільне через визнання малолітнім своєї вини та не запереченням стороною захисту обставин по справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України за клопотанням прокурора та за згодою захисника, законного представника та малолітнього ОСОБА_6 судом визнано недоцільним подальше дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано чи правильно учасники кримінального провадження розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.
За таких обставин, суд вважає, що достовірно встановлено, що мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.4 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, і таке діяння вчинене малолітнім ОСОБА_6 , якому на той час було 13 років.
В клопотанні, яке подано до суду, прокурор ставив питання про застосування до малолітнього ОСОБА_6 примусового заходу виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків строком на 1 рік.
В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання про застосування до малолітнього ОСОБА_6 примусових заходів виховного характеру, і вважала що з урахуванням повного визнання своєї провини, але вчинення такого діяння не вперше, до ОСОБА_6 необхідно застосувати примусовий захід виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків строком на 1 рік.
Законний представник малолітнього ОСОБА_6 його мати ОСОБА_5 , та захисник адвокат ОСОБА_4 вважали, що для застосування найсуворішого заходу підстав немає.
Так, захисник ОСОБА_4 суду пояснив, що в обґрунтування свого клопотання в судовому засіданні прокурор посилалася на наявність ухвали Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 22.10.2025 у справі № 337/2549/25 щодо застосування до малолітнього ОСОБА_6 примусового заходу виховного характеру у виді застереження. Разом з тим, на час складання клопотання про застосування заходів примусового виховного характеру в даному кримінальному провадженні, тобто станом на 31.07.2025, такого рішення суду не було та воно не рахувалося таким, що набрало законної сили. Також, прокурором надані документи, які не були зібрані в цьому кримінальному провадженні безпосередньо слідчим СВ ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 . Це, зокрема стосується довідки (листа) від 21.05.2025 № 10-07/1284, яку було надано в межах іншого кримінального провадження на запит слідчого СВ ВП № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області лейтенанту поліції ОСОБА_12 та цьому документу була вже надана оцінка Хортицьким районним судом міста Запоріжжя при ухваленні рішення від 22.10.2025. Поміж тим, захисник звернув увагу на те, що в цій довідці (листі) начальника відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради відомості про притягнення батьків малолітнього ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП надані за 2021 рік та без долучення відповідного рішення суду про накладення адміністративного стягнення, зокрема на матір дитини. Станом же на грудень 2024 року малолітній ОСОБА_6 знятий з обліку як дитина, яка проживає у сім`ї, в якій батьки або особи, які їх заміняють, ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини та обстеженням житлових умов родини, останні були визнані таким, які забезпечують розвиток та виховання малолітнього в повному обсязі. Загалом просив суд критично поставитися до наданих документів, які не були йому відкриті за наслідками закінчення досудового розслідування.
Далі захисник окремо зазначив, що подія мала місце в липні 2025 року, при цьому до теперішнього часу ОСОБА_6 не вчинив іншого суспільно небезпечного діяння, відвідує школу, навчальний план виконує задовільно, оскільки протилежного не доведено. Обмеження його кола спілкування, яке було застосоване батьками, дало свої позитивні наслідки, оскільки дитина відійшла від протиправної поведінки та не підпадає під негативний вплив оточуючих. За таких обставин, на його переконання, оскільки сторона захисту та сам малолітній ОСОБА_6 не заперечують як подію суспільно небезпечного діяння, так і обставини, за яких воно було вчинено, достатнім примусовим заходом виховного характеру, в даному випадку, буде передача неповнолітнього під нагляд батьків, зокрема матері.
Малолітній ОСОБА_6 підтримав свого захисника і пояснив, що зобов`язується більше не повторювати подібні вчинки, просив вибачення, вказав на те, що зробив відповідні висновки щодо своєї поведінки. Додатково зазначив, що хоче й надалі проживати вдома зі своєю родиною, він відчуває турботу та піклування з боку своєї матері, хоче продовжити навчання у своїй школі зі своїм класом.
Представник відділу по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради ОСОБА_7 в судовому засіданні вважав, що з врахуванням всіх обставин справи, відомостей, які були надані суду, він вважає, що примусове вилучення дитини без його згоди до спеціалізованого закладу може мати негативні наслідки для самого малолітнього. Такий захід є крайнім при вирішенні таких питань. Вважав, що з врахуванням положень Конвенції про права дитини до малолітнього ОСОБА_6 , зважаючи на його вік, стан здоров`я та поведінку після вчинення суспільно небезпечного діяння, можливо застосувати примусовий захід виховного характеру у виді передачі під нагляд матері та зобов`язання останньої пройти разом з дитиною програму психологічної підтримки родини.
Представник ювенальної превенції ОСОБА_8 в судовому засіданні вказала на те, що малолітній ОСОБА_6 на обліку в СЮП ВП ЗРУП ГУНП в Запорізькій області не перебуває. Щодо застосування примусових заходів виховного характеру вважала за можливе не застосовувати найсуворіший із заходів, який зазначений у клопотанні прокурора, а вирішити питання щодо застосування більш м`якого заходу.
Психолог ОСОБА_9 в судовому засіданні вказала на те, що вона була залучена під час досудового розслідування суспільно небезпечного діяння вчиненого ОСОБА_6 . Після її спілкування з ним вона дійшла висновку, що він є дуже добрим хлопчем, який може потрапляти під негативний вплив старших товаришів. На теперішній час, він дійсно розкаявся у вчиненому, розуміє протиправність своєї поведінки, зробив висновки. Вважає, що поміщення ОСОБА_6 до спеціалізованого закладу на тривалий час може негативно вплинути на нього, наразі його необхідно залишити в родині та в школі, в якій він навчається, оскільки це буде в якнайкращих інтересах дитини.
Заслухавши пояснення учасників, перевіривши докази та інші обставини, які мають істотне значення для вирішення питання про застосування примусових заходів виховного характеру, суд прийшов до наступних висновків.
За ст. 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч.2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені ст. 105 КК України, суд застосовує і до особи, яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.
Відповідно до ч.1 ст. 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:
1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння;
2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від 11 років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;
3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.
Як було встановлено судом раніше, дії малолітнього ОСОБА_6 містять ознаки суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України.
На момент вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 було 13 років, а отже згідно ст. 22 КК України, він не досягнув віку, з якого передбачена кримінальна відповідальність.
До особи, яка вчинила кримінальне правопорушення після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчинюваного діяння, згідно зі ст. 498 КПК України, мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.
Згідно з ч.2 ст. 105 КК України до неповнолітнього може бути застосовано примусові заходи виховного характеру: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 КК України до неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у частині другій цієї статті. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.
Суд ухвалюючи судове рішення щодо малолітнього ОСОБА_6 , та вирішуючи який примусовий захід виховного характеру необхідно застосувати, керується принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у статті 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК та розділу ХІ КК України.
Так суд враховує, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння вперше, оскільки відомостей про набрання ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 22.10.2025 у справі № 337/2549/25 (провадження № 1-кп/337/385/25) не встановлено. На час підготовки клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру в цьому кримінальному провадженні, тобто станом на 31.07.2025, вищезазначене кримінальне провадження Хортицьким районним судом міста Запоріжжя взагалі ще не було розглянуто. Разом з тим, суд не може залишити повністю поза увагою наявність такої події.
Наразі ОСОБА_6 у вчиненому щиро розкаюється і висловлює осуд своєї поведінки. Спричинені потерпілому збитки відшкодовані шляхом повернення викраденого майна. ОСОБА_6 навчається у гімназії, негативної характеристики учня суду не надано. Мати у судовому засіданні пояснила, що вона підтримує тісний контакт з класним керівником сина і та жодного разу не повідомляла їй про незадовільну поведінку ОСОБА_13 , наявність у нього будь-яких заборгованостей з навчальних предметів, порушення ним відвідування занять. Також, мати зазначила, що зараз ОСОБА_13 обмежений в спілкуванні з тією компанією, в якій він проводив своє дозвілля під час літніх канікул, тому нарікань щодо його поведінки від будь-яких осіб наразі не було.
В цьому кримінальному провадженні окремо не було проведено обстеження побутових умов проживання родини малолітнього ОСОБА_6 . Разом з тим, прокурор вважала за необхідне надати суду копію листа від 21.05.2025 № 10-07/1284, який було надано в межах іншого кримінального провадження на запит слідчого СВ ВП № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області лейтенанту поліції ОСОБА_12 та цьому документу була вже надана оцінка Хортицьким районним судом міста Запоріжжя при ухваленні рішення від 22.10.2025. Поміж тим, захисник звернув увагу на те, що в цій довідці (листі) начальника відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради відомості про притягнення батьків малолітнього ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП надані за 2021 рік та без долучення відповідного рішення суду про накладення адміністративного стягнення, зокрема на матір дитини. Станом же на грудень 2024 року малолітній ОСОБА_6 знятий з обліку як дитина, яка проживає у сім`ї, в якій батьки або особи, які їх заміняють, ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини та обстеженням житлових умов родини, останні були визнані таким, які забезпечують розвиток та виховання малолітнього в повному обсязі. Загалом просив суд критично поставитися до наданих документів, які не були йому відкриті за наслідками закінчення досудового розслідування.
Тому, суд вважає такі зауваження з боку сторони захисту доречними і такими, які заслуговують на увагу.
Таким чином, станом на час розгляду даного кримінального провадження доказів того, що батьки малолітнього ОСОБА_6 є такими, що систематично притягуються до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП щодо невиконання ними свої батьківських обов`язків суду не надано. Також, суду не було надано відомостей про незадовільний матеріально-побутовий стан родини малолітнього ОСОБА_6 . Натомість, з тих документів, які вважала за необхідне надати прокурор в судовому засіданні, слідує, що станом на 13.12.2024 умови в квартирі, яку займає ця родина, є задовільними, наявні меблі, побутова техніка (холодильник, пральна машина, телевізор, мікрохвильова піч), підключені всі комунікації. Ярослав має місце для сну, облаштоване місце для навчання, забезпечений одягом та взуттям за віком та сезоном, засобами особистої гігієни, продуктами харчування у достатній кількості. Дитина станом на 20.12.2024 не перебуває на обліку у зв`язку з проживанням в сім`ї, в якій батьки або особи, які їх заміняють, ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини.
Відомостей про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 суду не надано. Останній на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває.
При вирішенні порушеного перед судом питання, враховується те, що Рада Європи розробила ряд правових стандартів і практичних посібників у сфері правосуддя, дружнього до дітей. Дані інструменти передбачають створення системи правосуддя, що гарантує дотримання та ефективну реалізацію всіх прав дітей. Найповніший перелік стандартів у сфері правосуддя, дружнього до дітей, викладено в Керівних принципах щодо правосуддя, дружнього до дітей, ухвалених Комітетом міністрів Ради Європи в 2010 році. Реалізація цих керівних принципів та інших аспектів правосуддя, дружнього до дітей, є ключовим пріоритетним напрямком нової Стратегії Ради Європи з прав дитини на період 2022-2027 років.
Міжнародні стандарти правосуддя щодо неповнолітніх визначені в: Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини та Загальних зауваженнях Конвенції ООН про права дитини, 12, 10, 14 і 24; Рекомендації Ради Європи Rec (2005) 5 про права дітей, які проживають в інтернатних установах; Рекомендації Rec (2004) 10 про захист прав людини та гідності осіб із психічними розладами; Рекомендації Rec (2003) 20 про нові способи розв`язання проблеми правопорушень серед неповнолітніх і ролі правосуддя щодо неповнолітніх; Рекомендації № R (97) 12 про персонал, який займається застосуванням санкцій або заходів; Рекомендації № R (92) 16 про європейські правила щодо санкцій та заходів спільноти; Рекомендації № R (87) 20 про соціальну реакцію на правопорушення неповнолітніх; Керівних принципах Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, доброзичливого до дитини; Керівних принципах Організації Об`єднаних Націй з профілактики правопорушень серед неповнолітніх (Ер-Ріядські керівні принципи); Мінімальних стандартних правилах Організації Об`єднаних Націй, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх (Пекінські правила); Мінімальних стандартних правилах Організації Об`єднаних Націй щодо заходів, не пов`язаних із тюремним ув`язненням (Токійські правила); Правилах Організації Об`єднаних Націй, що стосуються захисту неповнолітніх, позбавлених волі (Гаванські правила); Керівних принципах ЮНІСЕФ щодо правосуддя, доброзичливого до дітей.
Дитина в конфлікті з законом це особа до 18 років, яка підозрюється, обвинувачується або визнана винною у вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення, або яка вчинила суспільно небезпечне діяння до досягнення віку кримінальної відповідальності. Така дитина має право на безоплатну правову допомогу, соціально-психологічну реабілітацію та участь у програмах відновного правосуддя, що передбачають відшкодування шкоди та ресоціалізацію.
Сфера застосування примусових заходів виховного характеру є ширшою, ніж покарання, яке виступає формою реалізації кримінальної відповідальності. Реалізація примусових заходів виховного характеру здійснюється через кримінальну відповідальність (ст. 105 КК України), поза межами кримінальної відповідальності (ст.97 КК України), а також регламентована можливість їх застосування щодо особи, котра до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України. Остання форма застосування такого некарального заходу є надто суперечливою в контексті можливості реагувати на поведінку, яку немає підстав назвати кримінально протиправною, системою заходів, що застосовуються до суб`єктів кримінальних правопорушень.
Зміст примусових заходів виховного характеру полягає у певних обмеженнях прав і свобод неповнолітнього, що залежить від виду такого заходу. Держава відмовляється від реалізації щодо таких осіб основного засобу кримінально-правового впливу, тобто кримінальної відповідальності, заохочуючи тим самим особу до правослухняної поведінки у майбутньому, але, оскільки звільнення від кримінальної відповідальності (ст. 97 КК України) та звільнення від покарання (ст. 105 КК України) є факультативними заходами кримінально-правового характеру, то застосовувані обмеження прав і свобод є своєрідним додатковим забезпечувальним заходом для того, щоб неповнолітній не схилявся в майбутньому до порушення кримінально-правових заборон.
Пунктами 6 та 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог щодо поведінки неповнолітнього (п. 2 ч. 2 ст. 105 КК слід розуміти як: обмеження перебування поза домівкою в певний час доби; заборону відвідувати певні місця, змінювати без згоди органу, який здійснює за ним нагляд, місце проживання, навчання чи роботи, виїжджати в іншу місцевість; покладення обов`язку продовжити навчання, пройти курс лікування (за наявності хворобливого потягу до спиртного або в разі вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів); тощо.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 КК суд у кожному випадку встановлює конкретний строк, протягом якого органи, що здійснюють контроль та нагляд за поведінкою неповнолітнього, повинні пред`являти особливі вимоги щодо неї, а неповнолітній зобов`язаний їх дотримувати. З урахуванням даних про особу неповнолітнього та характеру вчиненого ним злочину чи суспільно небезпечного діяння суд визначає, які види дозвілля слід обмежити, а які - заборонити, або які обов`язки покласти на неповнолітнього і на який саме строк. Тривалість останнього має бути достатньою для виправлення неповнолітнього. На практиці обмеження дозвілля чи інші особливі вимоги щодо поведінки неповнолітнього можуть установлюватися на декілька місяців, що пов`язано, наприклад, із необхідністю пройти курс лікування від алкоголізму, наркоманії, токсикоманії, позбутися інших шкідливих для здоров`я звичок або закінчити навчання в школі, одержати професійні навики та працевлаштуватися (іноді - і на певний період після цього).
Передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють (п. 3 ч.2 ст. 105 КК, допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою. Особами, які заміняють батьків, є, зокрема, усиновителі, опікуни і піклувальники. Питання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, суд повинен вирішувати з урахуванням даних, що їх характеризують. Неприпустимо передавати неповнолітнього під нагляд батька чи матері, які позбавлені батьківських прав, а також батьків чи інших осіб, котрі через свою поведінку не здатні позитивно впливати на нього. Хоча в законі не передбачено обов`язкове отримання згоди батьків або осіб, які їх заміняють, на передачу їм неповнолітнього під нагляд, суд має отримати таку згоду.
Неповнолітнього можна передати під нагляд педагогічного (за місцем навчання) чи трудового (за місцем роботи) колективу за згодою цього колективу, а також під нагляд окремих громадян - на їхнє прохання. При цьому як педагогічний чи трудовий колектив, так і окремий громадянин мають бути спроможні здійснювати виховний вплив на неповнолітнього, постійно й належним чином контролювати його поведінку та зобов`язані це робити.
Строк нагляду, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 105 КК, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватися, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття).
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що до спеціальних навчально-виховних установ відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 105 КК направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру. До таких установ не можна направляти осіб, визнаних інвалідами, а також тих, кому згідно з висновком відповідних спеціалістів перебування там протипоказане за станом здоров`я через наявність певних захворювань. Докладний перелік останніх наведено у п. 11 Інструкції про медичне обстеження дітей і підлітків, які направляються до загальноосвітніх шкіл та професійних училищ соціальної реабілітації для дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання (затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я та Міністерства освіти України від 5 травня 1997 року № 137/131, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 20 серпня 1997 року за № 328/2132. Необхідно також ураховувати застереження щодо протипоказань для направлення неповнолітніх до зазначених установ, які містяться у пунктах 12, 14 Інструкції.
Під час судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_6 не позбавлена. На переконання суду остання здатна забезпечити позитивний виховний вплив на малолітнього та здійснювати постійний контроль за його поведінкою, а також за його дозвіллям. Тому, суд вважає, що малолітній ОСОБА_6 є таким, що вийшов з-під контролю батьків, не піддається виховному впливу та не може виправитися шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру ніж того, на якому наполягає прокурор.
В такому випадку, враховуючи встановлені обставини, ставлення дитини до вчиненого, думку всіх учасників кримінального провадження, суд вважає, що до малолітнього необхідно застосувати більш м`який примусовий захід виховного характеру ніж направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення строком на 1 рік.
В той же час, задля повного забезпечення змісту та мети застосування примусових заходів виховного характеру суд вважає, що з врахуванням положень ч. 3 ст. 105 КК України, в цьому випадку необхідно застосувати два види заходів, що буде достатньо для виправлення малолітнього і попередження вчинення ним інших діянь, що мають ознаки кримінальних правопорушень.
Отже, на переконання суду, клопотання підлягає частковому задоволенню, і для забезпечення найкращих інтересів дитини, та досягнення мети застосування до малолітнього примусових заходів виховного характеру, буде забезпечено при застосуванні таких видів примусових заходів виховного характеру як передача неповнолітнього під нагляд батьків, зокрема матері та обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що представники органу у справах неповнолітніх, на який покладено виконання судового рішення про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру, зобов`язані здійснювати ефективний контроль за його поведінкою і в разі ухилення від застосування призначеного судом заходу постійно аналізувати й усувати причини ухилення та запобігати йому в подальшому.
Ухиленням від застосування примусових заходів виховного характеру слід вважати таку поведінку неповнолітнього, коли він без поважних причин протягом установленого строку систематично порушує або не виконує умови застосування визначеного судом заходу (заходів) - не дотримує встановлених судом обмежень свободи дій або вимог щодо його поведінки; не піддається виховному впливу та ухиляється від контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, педагогічного або трудового колективу; відмовляється відшкодувати майнові збитки; не виконує умов угоди про примирення; самовільно залишає школу чи училище соціальної реабілітації або систематично порушує порядок перебування в цих установах; тощо.
Соціально-психологічна реабілітація - здійснюється під час виконання покарань, застосування адміністративних стягнень, виведення з кримінального провадження та застосування відновних заходів.
Служба у справах дітей є основним органом, який займається захистом прав дітей, у тому числі тих, хто має конфлікт із законом.
Арешт, накладений під час досудового розслідування на майно неповнолітнього ОСОБА_14 2011 року народження, та малолітнього ОСОБА_6 , 2012 року народження, у цьому кримінальному провадженні, слід скасувати.
Питання про речові докази підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 22, 97, 105 КК України, ст.ст.369-372, 376, 392-395, 498, 500, 501, 615 КПК України, суд,
Клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру відносно малолітнього задовольнити частково.
У зв`язку із скоєнням суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, застосувати щодо малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи виховного характеру у виді:
1)передачі малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під нагляд матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , терміном на один рік, про що їй оголосити та яку зобов`язати посилити контроль, нагляд та виховний вплив над сином і систематично контролювати його поведінку;
2)строком на один рік обмежити дозвілля малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і встановити особливі вимоги до його поведінки, а саме: заборонити перебувати поза домівкою з 22.00 год. до 07.00 год. без супроводу батьків чи осіб, які їх замінятимуть; заборони відвідувати кафе, бари, танцмайданчики, інші заклади розваг без супроводу батьків чи осіб, які їх замінятимуть.
Строк застосування вказаних примусових заходів виховного характеру малолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити на 1 рік з моменту набрання чинності даного судового рішення.
Контроль за виконанням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру покласти на службу (управління) у справах дітей та сектор ювенальної превенції за місцем проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 23 липня 2025 року у справі ЄУН №335/6914/25 (провадження №1-кс/335/2513/2025) на: футболку та шорти синього кольору, кросівки Asics зеленого кольору, футболку поло синього кольору та шорти в чорно-синю-зелену смужки, взуття чорного кольору, які вилучені 15.07.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .
футболку поло синього кольору та шорти в чорно-синю-зелену смужки, які вилучені 15.07.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , упаковані до спецпакету HQY0015848 та передані на відповідальне зберігання до камери схову ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області повернути власнику ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.
Копію ухвали негайно після її проголошення вручити малолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , його законному представнику ОСОБА_5 та прокурору.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення через Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя.

Протягом строку апеляційного оскарження учасники судового провадження мають право ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.

Повний текст ухвали виготовлено 31 жовтня 2025 року.

Суддя: ОСОБА_1