Провадження № 1-кс/554/231/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2026 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря - ОСОБА_2 ,

представника заявника - ОСОБА_3 ,

прокурора - ОСОБА_4 ,

слідчого - ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_6 в особі її представника ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000035 від 26.05.2025 року,

встановив:

19.12.2025 року в провадження слідчого судді Шевченківського районного суду міста Полтави надійшло клопотання ОСОБА_6 в особі її представника ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000035 від 26.05.2025 року, накладеного ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 09.09.2025 року, на грошові кошти в сумі 550 000 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) гривень, вилучені під час обшуку 04.09.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 та повернути ці кошти власнику ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

На обґрунтування клопотання зазначено, що грошові кошти в сумі 550 000 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) гривень, вилучені під час обшуку 04.09.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 належать його матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), які вона передала сину на зберігання у лютому 2025 року через те, що у січні 2025 року внаслідок обстрілу рф суттєво пошкоджений її будинок АДРЕСА_2 . Цей будинок став непридатним для проживання, тому вона перевезла свої власні заощадження в сумі 550 000 грн до сина за адресою: АДРЕСА_1 . Означені кошти вона заробила протягом свого 40-ка річного трудового стажу на підприємствах Дніпропетровської області із заробітної плати та пенсійних виплат, а також отримала в якості допомоги від доньки та зятя, які проживають у Канаді та від продажу власної однокімнатної квартири АДРЕСА_3 .

До суду ОСОБА_6 не з`явилась, мотивуючи, що наразі перебуває у місті Нікополь та внаслідок постійних обстрілів є загроза її життю, надала суду власноручне письмове пояснення, згідно з яким підтвердила доводи скарги, детально описавши хронологію подій, правові підстави отримання нею коштів та передачі їх на зберігання сину в умовах воєнного стану.

Її представник ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила його задовольнити з викладених підстав.

Прокурор ОСОБА_4 та слідчий ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання, вважаючи не доведеним належність вилучених коштів ОСОБА_6 .

Однак, при цьому зазначили, що наразі ОСОБА_7 змінено підозру та виключено зі звинувачення посилання на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Оновлена підозра оголошена за ч. 2 ст. 358, ч. 1 ст. 362, ч. 3 ст. 354, ч. 2 ст. 369-2 КК України, які не передбачають конфіскації майна. ОСОБА_6 не допитана в ході досудового розслідування, а дружина ОСОБА_7 ОСОБА_8 під час допиту та в минулому судовому засіданні підтверджувала, що грошові кошти в сумі 550 000 грн належать її свекрусі, хоча безпосередньо під час обшуку зазначала, що частина цих коштів є їх власними заощадженнями, а інша частина отримана від сестри чоловіка з Канади.

Також вказали, що за інкримінованим звинуваченням за ч. 3 ст. 354 КК України передані ОСОБА_7 25.08.2025 року під контролем кошти в сумі 30000 грн були із переписаними номерами купюр, проте саме цих коштів серед вилучених у ОСОБА_7 не виявлено. За інкримінованим звинуваченням за ч. 2 ст. 369-2 КК України ідентифіковані грошові кошти в сумі 5000 доларів США вилучені.

На запитання слідчого судді, яка саме наразі мета арешту 550 000 грн вказали, що ці кошти можливо матимуть значення речових доказів після проведення додаткових перевірок в інших кримінальних провадженнях, хоча конфіскація майна за інкримінованою підозрою не передбачена, а досудове розслідування у цій справі завершено та виконуються вимоги ст. 290 КПК України (ознайомлення зі справою).

Заслухавши представника заявника, прокурора, слідчого, дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, слідчий суддя приходить до такого висновку.

СУ ГУНП в Полтавській області проводилось досудове розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000035 від 26.05.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України, яке наразі завершено та єдиному підозрюваному у цій справі ОСОБА_7 змінено раніше повідомлену підозру. Зокрема, виключено зі звинувачення посилання на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Оновлена підозра оголошена за ч. 2 ст. 358, ч. 1 ст. 362, ч. 3 ст. 354, ч. 2 ст. 369-2 КК України, які не передбачають конфіскації майна.

04.09.2025 року було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтави у помешканні ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 . В ході обшуку працівниками поліції було вилучено належні ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 70 700 доларів США, які ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Полтави від 16.12.2025 року повернуті власнику.

Як установлено цією ухвалою, ОСОБА_9 з 2007 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 (матір`ю ОСОБА_7 ), а з 14.06.2025 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було зареєстровано.

З 03.03.2022 року ОСОБА_9 є діючим військовослужбовцем ЗСУ, ветераном війни учасником бойових дій, захищає Україну та отримує грошове забезпечення, як військовослужбовець, отримує пенсію.

За час тривалої праці на керівних посадах та під час військової служби ОСОБА_9 було накопичено грошові кошти в сумі 70 700 доларів США та 3800 євро, а його дружиною ОСОБА_6 550 000 грн.

До початку повномаштабного вторгнення на територію України ОСОБА_9 впродовж 2010-2022 р. працював на посаді директора філії ТОВ «ДТЕК ЕНЕРГО».

Як повідомлено ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вказані грошові кошти спочатку зберігалися за місцем їх проживання за адресою АДРЕСА_2 .

21.01.2025 року відбувся черговий обстріл території м. Нікополь Дніпропетровської області, внаслідок якого було пошкоджено будинок в якому проживали ОСОБА_9 та ОСОБА_6 . В результаті пошкоджень будинок став непридатним для проживання. За вказаним фактом зареєстровано кримінальне провадження за №0000106.

Як вказано ОСОБА_6 у лютому 2025 року з огляду на триваючі обстріли, вона передала грошові заощадження в сумі 550 000 грн на зберігання своєму сину ОСОБА_7 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 . В подальшому на вказані кошти вона планувала відновити своє житло.

Також ОСОБА_6 не має будь-якого статусу в рамках даного кримінального провадження.

Заявниця вказала, що відсутні будь-які докази вважати, що вилучені кошти за місцем проживання ОСОБА_7 можуть бути доказами в рамках даного кримінального провадження чи мають незаконне походження.

Суд приходить до висновку, що заявницею доведено та підтверджено, що вилучені грошові кошти є заощадженнями ОСОБА_6 та відсутні докази їх нелегального джерела походження.

Це, зокрема, об`єктивно підтверджується окрім наданих нею письмових власноручних пояснень, наданими нею відомостями про застраховану особу ПФУ щодо отримання заробітної плати, даними свідоцтва про її шлюб із ОСОБА_9 , даними свідоцтва про одруження її доньки ОСОБА_10 із громадянином Канади ОСОБА_11 , актами комісійного обстеження суттєво пошкодженого житла ОСОБА_6 у місті Нікополь, даними банківських переказів щодо систематичного отримання ОСОБА_6 банківських переказів у 2024- 2025 роках від своєї доньки ОСОБА_10 у значних сумах.

Наявність арешту на вказаних грошових коштах позбавляє ОСОБА_6 її власних заощаджень та можливості відновлення свого зруйнованого житла.

За правилами ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Накладення арешту на певне майно може бути здійснено лише за наявності передбачених у КПК України нормативних підстав, а саме за ст.170 КПК України за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що таке майно: є речовим доказом злочину; підлягає спеціальній конфіскації; підлягає конфіскації як покарання чи заходу кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб; для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. При цьому, можливість накладення арешту за відповідними змінами до ст.170 КПК України окремо встановлюється для: 1) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого; 2) третіх осіб; 3) для юридичних осіб щодо яких застосовуються заходи кримінального провадження.

Згідно ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Арешт майна також може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК у випадку, передбаченому п.1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греціг" (ВП). заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series A N 296-A, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами," має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series A N 98).

Також слідчим суддею враховано і те, що у кримінальному провадженні має існувати розумне співвідношення пропорційності між засобами, що застосовуються, і метою, яку прагнуть досягти будь-які заходи, що застосовуються державою, у тому числі заходи, спрямовані на контроль за використанням майна приватної особи. Ця вимога виражається у понятті "справедливого балансу", який повинен бути досягнутий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи. Для того, щоб визначити пропорційність відповідного заходу, необхідно враховувати його тривалість, а також його необхідність з огляду на хід кримінального провадження.

Таким чином виходячи з наведених вище доводів та мотивів, слідчий суддя приходить до висновку, що подальше обмеження власника у праві використання майна, суперечить наведеним положенням Конституції України, КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному випадку, потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника та володільця майна, як арешт грошових коштів, оскільки судом встановлено, що заявниця не має статусу підозрюваного, нею доведено легальне походження вилучених грошових коштів та стороною обвинувачення не підтверджено значення речових доказів цих коштів, щодо жодного епізоду, за якими оголошено підозру ОСОБА_7 .

Окрім того слідчим, не надано суду переконливих доказів, які б вказували на необхідність арешту майна та неможливість його скасування.

Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і арешт майна, допускається тільки у разі коли потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора та одночасно з цим може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права, законність та недоторканність права власності.

Засада недоторканності права власності у кримінальному провадженні випливає із поваги до права власності, позбавлення права власності та контролю з боку держави щодо використання власності, які закріплені у ст. 1 Протоколу. Особливе значення цього принципу пояснюється і закріпленням його серед загальних засад кримінального провадження (п. 9 ч. 1 ст. 7, ст. 16 КПК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено ЄСПЛ у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява № 6833/74 від 13 липня 1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Обмеження права власності не тільки має ґрунтуватися на законі, а знаходитись під дією судового контролю і мати тимчасовий характер.

Європейським судом з прав людини у справі "Смирнов проти України" було висловлено правову позицію про те, що під час вирішення питання щодо можливості утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом і правомірною метою, а з іншого вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою в кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

У справі "Свіргунець проти України" ЄСПЛ навів висновки про те, що будь-яке втручання в мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час оцінки дотримання цієї умови необхідно здійснити комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур.

Власник майна ініціюючи перед слідчим суддею питання щодо здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, а саме, звернувшись до слідчого судді з даним клопотанням, має обґрунтовані підстави, вважати, що такий спосіб захисту його прав є належним.

Об`єктом судового контролю слідчого судді, серед іншого, є оцінка того, чи відповідні процесуальні дії не мають характер надмірного втручання у право власності володільця майна.

З аналізу зазначених вище норм процесуального законодавства вбачається, що навіть якщо ухвалою слідчого судді про обшук надано дозвіл на вилучення певного майна, яке у подальшому було арештоване, це не може бути перешкодою для перевірки наявності підстав для обмеження власника майна у його конституційному праві володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

У цій ситуації, не можна залишити поза увагою і те, що застосовуючи відповідні обмеження, орган досудового розслідування повинен перевірити і довести те, що вилучене майно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України, чого у даній справі належним чином зроблено не було, адже слідчому судді не надано переконливих доказів на підтвердження того, що таке майно має доказове значення у кримінальному провадженні і у разі задоволення клопотання заявника таке майно буде втрачено.

Наведене, за переконанням слідчого судді, не може бути залишено без належної процедури судового контролю, зокрема в частині наявності законних підстав для обмеження права власності, який гарантовано статтею 16 КПК України.

У рішенні ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України», серед іншого, Суд прийшов до висновку про те, що верховенство права між іншим (inter alia) передбачає, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль дає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Наведена справа стосувалася оцінки питання втручання у приватне життя, а отже таку позицію можна вважати дотичною і до питання вилучення майна у кримінальному провадженні, тобто мирного володіння таким майном.

До особи яка є власником або володільцем майна, має бути застосована належна правова процедура.

В ході розгляду клопотання даних про те, що арештоване майно має незаконне походження не здобуто.

Також слідчим суддею враховано і те, що у кримінальному провадженні має існувати розумне співвідношення пропорційності між засобами, що застосовуються, і метою, яку прагнуть досягти будь-які заходи, що застосовуються державою, у тому числі заходи, спрямовані на контроль за використанням майна приватної особи. Ця вимога виражається у понятті "справедливого балансу", який повинен бути досягнутий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи. Для того, щоб визначити пропорційність відповідного заходу, необхідно враховувати його тривалість, а також його необхідність з огляду на хід кримінального провадження.

Слідчий суддя враховує, що сторона обвинувачення не надала жодних доказів протиправного зберігання в умовах воєнного стану вилучених у ОСОБА_7 550 000 грн, а також їх доказового значення у контексті цієї справи. Оновлена підозра щодо останнього не передбачає конфіскації майна.

Виходячи з наведених вище доводів та мотивів, слідчий суддя приходить до висновку, що подальше обмеження власника у праві використання майна, суперечить наведеним положенням Конституції України, КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та буде непропорційним легітимній меті забезпечення досудового розслідування кримінального правопорушення, яке наразі завершено.

Відтак, клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170-173,174 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 09.09.2025 року в рамках кримінального провадження 0000035 від 26.05.2025 року, на грошові кошти в сумі 550 000 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) гривень, вилучені під час обшуку 04.09.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 та повернути ці кошти власнику ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Виконання ухвали покласти на слідчих групи слідчих СУ ГУНП в Полтавській області у кримінальному провадженні №0000035 від 26.05.2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_12