Номер провадження: 11-кп/813/350/25
Справа № 511/1762/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської обл. від 12.09.2022 у к/п №0000571 від 20.07.2019 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Біляївка Одеської обл., громадянина України, із вищою освітою, одруженого, інваліда 2-ої групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскажуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз в розмірі 11 903, 80 грн.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалами слідчих суддів Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 23.07.2019.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2023 апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 була залишена без задоволення, а вирок Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 12.09.2022 залишено без змін.

В подальшому, постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06.09.2023 було задоволено касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , ухвалу Одеського апеляційного суду від 14.02.2023 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 19.07.2019, приблизно о 13:52 год., маючи посвідчення на керування транспортними засобами категорії «В», керував технічно справним автомобілем марки «ВMW X5», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по асфальтобетонному, сухому дорожньому покриттю вул. Одеська, с. Кучурган, з боку с. Лиманське в напрямку с. Степове, в Роздільнянському районі, Одеської області.

Проїжджаючи в указаний час нерегульовану ділянку проїзної частини вул. Одеська, в районі магазину «Дружба», де в наявності дорожня розмітка у вигляді осьової вузької суцільної лінії, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, водій ОСОБА_7 , в порушення вимоги п.п. 10.1. та дорожньої розмітки 1.1. розділу 34 ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, діючи самовпевнено, перед початком зміною напрямку ліворуч, з метою виїзду на ліве узбіччя, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав виконувати маневр ліворуч, тим самим перетнув на керованому автомобілі дорожню розмітку 1.1., виїхав на смугу зустрічного напрямку, по якій у стані маневру обгону рухався автомобіль «ВMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 (Болгарія), під керуванням водія ОСОБА_9 (відносно якого кримінальне провадження закрито), тим самим своїми діями створив небезпечну обстановку для водія ОСОБА_9 , який в свою чергу, виконуючи вимоги п. 12.3 ПДР України, з метою запобігти зіткненню з автомобілем «ВMW X5», зманеврував ліворуч, виїхав на ліве узбіччя, де керованим автомобілем «ВMW 330» допустив зіткнення з мопедом «НОNDА-DІО», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який на керованому мопеді рухався по стоянці.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події водій мопеду марки «НОNDА-DІО» ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток правої гомілки в її нижній третині (ділянка надп`ятково-гомілкового суглобу), відкритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку із забито-рваною раною лобної ділянки і саднами обличчя, саден верхніх кінцівок, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Допущені обвинуваченим ОСОБА_7 порушення вимог п.п. 10.1. та дорожньої розмітки 1.1. розділу 34 ПДР України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком, вважаючи його незаконним з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступні обставини:

1) поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що його провина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена та не підтверджується матеріалами провадження, натомість, на наданій стороною обвинувачення схемі ДТП чітко відображено, що він перетинав не суцільну, а переривчасту лінію, що підтверджується також наданими стороною захисту фотознімками з відео-реєстратора, на яких зафіксовано, що водій бачив перед собою саме переривчасту лінію; розмітка не відповідає державним стандартам, оскільки погано проглядається, в неї відсутні властивості світлоповертання;

2) судом прийнято до уваги недопустимі докази, які не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, а саме:

- висновок комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи №19-6459/20-1270 від 19.05.2020 суперечить протоколу огляду місця ДТП та схемі, відповідно до яких він перетинав переривчасту лінію розмітки, в той час як у висновку експерт зазначив, що дії водія «ВMW X5» регламентувались вимогами дорожньої розмітки 1.1. розділу 34 ПДР України (суцільної); зазначений висновок експерта, всупереч вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, містить посилання на показання ОСОБА_7 , надані слідчому;

- висновок експерта ґрунтується на іншому недопустимому доказі копії відеозапису ДТП у вигляді мультимедійного файлу, який міститься на CD-R диску, оскільки при його дослідженні в судовому засіданні було встановлено, що він створений 30.09.2019, змінений 23.07.2019, тобто неодноразово піддавався змінам, в той час як ДТП відбулась 19.07.2019, в матеріалах провадження відсутні та стороні захисту не відкривались будь-які відомості, які б свідчили про те, на якому саме пристрої здійснювався відеозапис з відображенням його характерних властивостей, а також за допомогою якої саме техніки, де та за яких обставин здійснювалось неодноразове копіювання та зміни цього файлу; під час досудового розслідування не вилучався оригінал відеозапису, не проводився ні огляд оригіналу файлу, ні техніки, на якому він зберігається, оскільки такі відомості стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України не відкривались та в судовому засіданні не досліджувались; з вищевикладених підстав ухвала суду від 17.05.2021 про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про визнання очевидно недопустимим доказом копії відеозапису у вигляді мультимедійного файлу, що міститься на CD-R диску є незаконною та необґрунтованою;

3) судом не було враховано того, що всі інші докази, надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні лише підтверджують те, що, дійсно, 19.07.2019 відбулась ДТП, внаслідок якої водій ОСОБА_9 на своєму автомобілі «ВMW» скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_10 та спричинив йому тілесні ушкодження, при цьому, ОСОБА_9 беззаперечно визнав свою вину, проте судом безпідставно додатково визнано винним іншу невинувату особу ОСОБА_7 ;

4) в судовому засіданні від 17.05.2021 суддя визначила в кримінальному провадженні свідком ОСОБА_11 , в той час як в реєстрі матеріалів досудового розслідування такого свідка не має, остання під час досудового розслідування кримінального провадження не допитувалась та в матеріалах провадження її повних анкетних даних не зазначалось, що свідчить про перехід суду на сторону обвинувачення;

5) у вирок внесено відомості, які не відповідають матеріалам провадження, зокрема, зазначено про те, що в ході судових дебатів захисник намагався подати письмове клопотання про визнання всіх доказів сторони обвинувачення недопустимими, в той час як в ході судових дебатів захисник виклав позицію стосовно недопустимості не всіх доказів, а лише висновку експерта та копії відеозапису;

6) суд 1-ої інстанції ухвалив вирок за наслідком розгляду у суді обвинувального акту, складеного неуповноваженою особою та з грубим порушенням строків, визначених КПК України, оскільки, станом до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018, тобто до 01.07.2020, яким за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України було встановлено покарання у виді штрафу більше 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, діяння, яке інкримінується ОСОБА_7 , не є злочином, а є кримінальним проступком, внаслідок чого закінчення досудового розслідування в зазначеному провадженні повинно було бути здійснене дізнавачем, проте кримінальне провадження стосовно нього не передано прокуророві та не визначено органу дізнання, а в подальшому завершено посадовою особою, яка не мала повноважень на розслідування кримінальних проступків; досудове розслідування зазначеного кримінального провадження у формі дізнання повинно було бути закінчене 10.09.2020, проте обвинувальний акт складено поза межами строків, встановлених законом, зокрема, 22.09.2020 та затверджено 24.09.2020;

7) було грубо порушено його право на захист, зокрема, суд відмовився долучати до матеріалів провадження оголошене в судових дебатах та подане до виходу суду у нарадчу кімнату клопотання сторони захисту від 01.09.2022 про визнання доказів недопустимими, поставивши умову про те, що приєднає до матеріалів таке клопотання лише у випадку, якщо воно буде надано з письмовою промовою судових дебатів, хоча закон не зобов`язує подавати письмові промови виступу у судових дебатах;

8) обвинувальний вирок стосовно нього ухвалено упередженим судом, зокрема, передчасно, без дослідження доказів, висловившись про обов`язкову відповідальність водія у разі потрапляння у «мертву точку», суддя ОСОБА_1 проявила упередженість стосовно нього; під час судового засідання 17.05.2021 суддя неодноразово відмовлялась перейти до розгляду поданого стороною захисту клопотання про очевидну недопустимість доказів, перейшовши натомість до розгляду клопотання прокурора про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_11 , відсутньої в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, упереджено виклала позицію, що захистом в ході досудового розслідування не оспорювалась правильність відображених на записі відеоспостереження подій, хоча на той час сторона захисту взагалі не володіла інформацією про те, що у сторони обвинувачення наявний такий запис; 14.06.2021 суддя не розпочала судове засідання та не вислухала думки учасників справи щодо можливості відкладення судового засідання, зобов`язавши очікувати прокурора майже півтори години; суддя ОСОБА_1 упереджено вважала, що буде продовжувати розгляд справи, вручаючи йому повістку про виклик до суду на 01.09.2021, в той час як ще не було відомо про наслідки розгляду заяви про її відвід; ОСОБА_1 є відповідачем у цивільній справі №511/2097/21 про відшкодування моральної шкоди, в якій він є позивачем;

9) висновки, викладені в ухвалах Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 16.08.2021, Великомихайлівського райсуду Одеської обл. від 17.12.2021 та Біляївського райсуду Одеської обл. від 21.07.2022 за наслідками розгляду його заяв про відвід судді ОСОБА_1 не відповідають фактичним обставинам провадження, зокрема, були проігноровані всі його доводи щодо упередженого ставлення судді ОСОБА_1 до нього та існування особистої неприязні стосовно нього, внаслідок чого остання продовжила зводити з ним свої особисті рахунки та, як наслідок, ухвалила незаконний вирок.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно нього за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати.

Кримінальне провадження за апеляційною скаргою сторони захисту на вирок Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 12.09.2022 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України надійшло у провадження головуючого судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 25.09.2023, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями (т. 3, а.с. 2).

Перше судове засідання апеляційного суду з розгляду вищевказаної апеляційної скарги було призначено на 13.12.2023 на 10 год.

В судовому засіданні апеляційного суду, призначеному на 13.12.2023, в яке обвинувачений ОСОБА_7 з`явився разом зі своїм захисником ОСОБА_8 , сторона захисту підтримала вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та просила повторно дослідити схему ДТП (т. 3, а.с. 9).

В наступні судові засідання, призначені на 10.03.2024, 11.07.2024, 17.10.2024, 09.06.2025 та 10.10.2025, ні обвинувачений, ні його захисник не з`являлись, натомість, від захисника ОСОБА_8 11.03.2024 надійшла заява про неможливість прийняття участі в судовому засіданні у зв`язку із розірванням договору про надання правової допомоги ОСОБА_7 (т. 3, а.с. 13).

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїх численних поданих до апеляційного суду клопотаннях просив апеляційний розгляд здійснювати без його участі, посилаючись при цьому на різноманітні обставини, зокрема, на погіршення стану його здоров`я, обов`язковість його участі в іншому судовому засіданні та закордонне відрядження, а також просив повторно дослідити всі докази, наявні в матеріалах кримінального провадження (т. 3, а.с. 43-45, 56-58, 60-62, 71-72, 81-82 та 102-103 відповідно).

Разом із тим, враховуючи приписи ч. 3 ст. 404, ст. 350 КПК України, а також з урахуванням думки прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , яка в судових засіданнях апеляційного суду, ознайомившись із відповідними клопотаннями обвинуваченого ОСОБА_7 про проведення апеляційного розгляду без його участі та повторного дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, заперечувала проти розгляду таких клопотань без участі обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку про неможливість розгляду поданих обвинуваченим ОСОБА_7 клопотань про дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні без участі учасників кримінального провадження, зокрема, самого обвинуваченого ОСОБА_7 , з метою уточнення підстав для необхідності повторного дослідження та яких саме доказів у кримінальному провадженні.

Зазначені вище обставини послугували підставою для систематичного відкладення апеляційного розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 12.09.2022 та здійснення судового виклику обвинуваченого в судові засідання суду апеляційної інстанції.

Окрім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.10.2025, у зв`язку із тривалим незалученням обвинуваченим ОСОБА_7 захисника для здійснення захисту його інтересів після розірвання в березні 2024 року договору про надання правової допомоги із адвокатом ОСОБА_8 , що може свідчити про його незадовільне матеріальне становище та відсутність коштів на оплату послуг адвоката, було доручено Південному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги залучити адвоката для захисту прав обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 3, а.с. 91-92), та 14.10.2025, на підставі доручення №002-150005555, центром надання безоплатної вторинної правової допомоги було призначено адвоката ОСОБА_12 для здійснення захисту прав обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 3, а.с. 98).

Після цього, 22.10.2025 обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду із клопотанням про розгляд справи за його участю, в якій послався на порушення судом апеляційної інстанції розумних строків розгляду справи та зауважив на тому, що більше двох років очікує прийняття законного рішення судом апеляційної інстанції, в якому також в черговий раз просив повторно дослідити всі докази у кримінальному провадженні (т. 3, а.с. 102-103).

Окрім того, обвинуваченим ОСОБА_7 було залучено для здійснення захисту своїх інтересів адвоката ОСОБА_8 на підставі відповідного договору №8 про надання правової допомоги від 29.10.2025 (т. 3, а.с. 141-144).

В контексті надання оцінки посиланням обвинуваченого ОСОБА_7 на порушення апеляційним судом розумних строків розгляду провадження, колегія суддів враховує практику ЄСПЛ, у відповідності до якої сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В ухвалі ККС у складі ВС у справі №676/7346/15-к від 30.05.2018 вказано про те, що хоча у КПК України не передбачено загального положення про заборону зловживання процесуальними правами, однак заборона зловживання такими є загально правовим принципом та поширюється на всі галузі права.

Більш того, відповідно до ухвали ККС у складі ВС у справі № 202/4467/14-к від 17.09.2019: «Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989, вказував на недопустимість зневілювання ключового принципу верховенства права у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом».

В контексті даного кримінального провадження суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що систематична неявка обвинуваченого ОСОБА_7 в судові засідання апеляційного суду без підтвердження поважності причин такої неявки призвела до безпідставного затягування строків апеляційного розгляду кримінального провадження, неможливості вирішення в розумні строки клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні за участю сторін кримінального провадження, внаслідок чого саме недобросовісна поведінка обвинуваченого призвела до тривалого строку перебування кримінального провадження на стадії апеляційного розгляду, натомість, судом апеляційної інстанції були створені всі умови для реалізації права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, не зважаючи на систематичне належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Враховуючи неявку потерпілого в судове засідання, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити без участі потерпілого ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисна ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Водночас ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає що, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає в повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Оцінюючи твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку не відповідають фактичним обставинам провадження та судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд доходить переконання про те, що такі доводи під час апеляційного розгляду провадження не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються матеріалами провадження.

Частина 2 ст. 9 КПК України передбачає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні суду 1-ої інстанції провину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що 19.07.2019 приблизно о 14 год. він рухався на власному автомобілі марки «ВMW X 5» зі сторони митниці «Кучурган» в сторону м. Одеса; проїхавши перехрестя, він побачив дорожній знак «обгін заборонено», проте рухаючись далі на асфальтованому покритті була переривиста лінія дорожньої розмітки; з лівої сторони дороги знаходився магазин, і він вирішив здійснити поворот ліворуч, щоб під`їхати до магазину; перед тим як здійснити поворот ліворуч, він подивився в ліве дзеркало заднього виду, та побачив, що позаду нього на відстані приблизно 20-40 метрів рухається з невеликою швидкістю вантажний автомобіль; впевнившись в тому, що він нікому не заважає, включив лівий сигнал повороту, ще раз переконався, що не має ніяких перешкод, почав здійснювати маневр повороту, проте в дзеркалі побачив, що вантажний автомобіль, який рухався позаду нього, обганяє на великій швидкості білий автомобіль; все, що він встиг зробити це різко натиснути на гальма та повернути руль праворуч, але зіткнення все ж таки відбулось; вважає себе не винуватим, оскільки правила дорожнього руху не порушав, поворот ліворуч намагався здійснити, будучи впевненим в тому, що на дорожньому покритті на даній ділянці дороги була переривиста лінія дорожньої розмітки.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини, суд 1-ої інстанції, мотивуючи доведеність його провини у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, послався у вироку на досліджені ним та надані стороною обвинувачення докази, а саме на:

- витяг з ЄРДР в к/п №0000571 від 20.07.2019, відповідно до якого до ЄРДР внесені відомості за ч. 1 ст.286 КК України щодо дорожньо-транспортної пригоди по вул. Одеській в с. Кучурган Роздільнянського р-ну Одеської обл. 19.07.2019 приблизно о 13:59 год. (т. 1, а.с. 102-103);

- відомості про ДТП, що мала місце 19.07.2019 приблизно о 13:59 год. в с. Кучурган по вул. Одеській, зареєстровані в ЖЄО Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській обл. за №4173 від 19.07.2019 (т. 1, а.с. 104);

- протокол огляду місця ДТП від 19.07.2019 з фото-таблицями та схемою ДТП (т. 1, а.с. 105-124), згідно якого було оглянуто місце ДТП на ділянки автодороги М-16 по вул. Одеській, с. Кучурган Роздільнянського р-ну, Одеської обл., зображено дорожню розмітку 1.1 ПДР, яка нечітко проглядається та стан дорожнього покриття (сухе, чисте, без дефектів та вибоїн), праворуч лісосмуга, ліворуч адмінбудівля, рух на ділянці не регулюється, в наявності дорожній знак 3.25 «Обгін заборонено», наявність приладів відеоспостереження на місці ДТП та за напрямками руху відеокамера магазину «Дружба»; зафіксовано розташування транспортних засобів на місці події та локалізацію їх пошкоджень;

- протокол огляду транспортного засобу від 19.07.2019, згідно якого слідчий, у присутності понятих та за участю водія ОСОБА_7 , здійснив огляд транспортного засобу «ВMW X 5», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору, легковий, універсал В, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , на ім`я ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 125-129);

- протоколи огляду транспортних засобів «ВMW 330», «AUDI A6» та мопеду «НОNDА-DІО» від 19.07.2019 (т. 1, а.с. 130-134, 135-139, 140-144);

- постанову від 22.07.2019 про визнання мопеду, д.н.з. НОМЕР_5 , автомобіля «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , та автомобіля «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , речовим доказом (т. 1, а.с. 145-146);

- ухвалу слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 23.07.2019 про накладення арешту на вилучені в ході огляду місця ДТП: 4 уламки від частин транспортного засобу та уламок пластикової панелі від мопеду з метою забезпечення збереження речових доказів (т. 1, а.с. 147-148), на вилучені в ході огляду місця ДТП мопед д.н.з. НОМЕР_5 , автомобіль «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , та автомобіль «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , у вигляді заборони його відчуження та використання (т. 1, а.с. 149-150);

- гарантійну розписку від 23.07.2019, згідно якої ОСОБА_7 отримав на відповідальне зберігання до вирішення питань по суті кримінального провадження свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 року випуску, сірого кольору, серії НОМЕР_6 , видане 13.11.2018 (т. 1, а.с. 156, 157);

- відео-файл, на якому зафіксовано дорожньо-транспортну пригоду, зняту на відеокамеру магазину «Дружба» за період часу з 13:52:15 по 13:53:53 год. від 19.07.2019, отриманої від ФОП « ОСОБА_13 » на запит слідчого (т. 1, а.с. 168, 169);

- ухвалу слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 23.07.2019 про призначення в кримінальному провадженні інженерно-транспортної експертизи (т. 1, а.с. 151-153);

- висновок експерта №19-4299-4308 від 23.09.2019 за результатами транспортно-трасологічного та автотехнічного дослідження обставин зіткнення автомобіля «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , з автомобілем «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , й мопедом Honda Dio, д.н.з. НОМЕР_5 , відповідно до якого встановлено, що технічний стан рульового керування, гальмової системи, ходової частини та системи освітлення автомобіля «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , (під керуванням ОСОБА_7 ) до моменту ДТП відповідав вимогам розділу 31 ПДР України, тобто указані системи на момент пригоди перебували в технічно працездатному стані, забезпечували водію можливість безпечно керувати автомобілем без несправностей, що раптово йому проявлялися та впливали на стійкість руху; на підставі наявної слідової інформації в представленій якості вбачається, що в умовах пригоди автомобілі «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , та «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , зіткнулися на зустрічній для них смузі, при маневруванні автомобіля «BMW Х5» ліворуч, обгоні його автомобілем «BMW 330» (т. 1, а.с. 171-190);

- ухвалу слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 28.07.2019, якою продовжено строк досудового розслідування к/п №0000571 від 20.07.2019 (т. 1, а.с. 204);

- висновок експерта №46 від 16.07.2020, яким зафіксовано отримання потерпілим ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, які за кваліфікаційною ознакою відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості (т. 1, а.с. 205-206);

- ухвалу слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 08.10.2019 про призначення в кримінальному провадженні автотехнічної експертизи за експертною спеціальністю 10.1. Дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди;

- висновком комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи №19-6459/20-1270 обставин зіткнення автомобіля «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , з автомобілем «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , й мопедом Honda Dio, д.н.з. НОМЕР_5 , відповідно до якого належні дії водія автомобіля «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , регламентувалися вимогами дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР, у відповідності з якими поворот ліворуч водію був заборонений; у конкретиці фактично виконаного маневру, що ігнорував указану лінію розмітки, дії водія автомобіля «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , слід розглядати згідно до вимог пункту 10.1 ПДР, відповідно до яких йому слід було надати дорогу автомобілю «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , що був уже на зустрічній смузі, виконував обгін; траєкторія руху автомобіля «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , наглядно відображається відеозаписом рух по зустрічній смузі на маневрі обгону, швидкість цього автомобіля перед зіткненням складала приблизно 67 км/г; траєкторія руху автомобіля «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , наглядно відображається відеозаписом з правої за його ходом смуги, на зустрічну смугу, швидкість цього автомобіля при виконанні маневру складала близько 10 км/г; фактичні дії водія автомобіля «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , не відповідали вимогам дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР, що з експертної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з фактом ДТП; належним виконанням вимог дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР водій автомобіля «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , мав технічну можливість уникнути пригоди, водій даного автомобіля мав технічну можливість уникнути пригоди й в умовах його обгону належним виконанням пункту 10.1 ПДР України; наявність у водіїв автомобілів «BMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , та «BMW Х5», д.н.з. НОМЕР_1 , технічної можливості належним виконанням вимог ПДР уникнути пригоди означає, що з позиції технічного аналізу та експертної точки зору, дії обох водіїв знаходяться в причинному зв`язку з фактом ДТП (т. 1, а.с. 195-203);

- відтворений в судовому засіданні оптичний носій типу CD-R «Datex», який є додатком до вищевказаного експертного дослідження, повністю відображає дорожньо-транспортну пригоду, зняту на відеокамеру магазину Дружба 19.07.2019 за період часу з 13:52:15 по 13:53:53 (т. 2, а.с. 32);

- ухвалу Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 22.01.2021, якою ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України в зв`язку з примиренням винного з потерпілим; к/п №0000571 від 20.07.2019 в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито (т. 1, а.с. 83-84).

Вищенаведені докази, на переконання апеляційного суду, узгоджуються між собою та відповідають встановленим судом 1-ої інстанції фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Логічний аналіз вищевикладеної ч. 1 ст. 94 КПК України дає підстави дійти висновку про те, що оцінка доказів судом здійснюється за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому, сукупність зібраних доказів оцінюється з точки зору достатності та взаємозв`язку, необхідних для прийняття відповідного процесуального, в даному випадку, судового рішення.

Внутрішнє переконання це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку та готовий до практичних дій у відповідності з отриманими знаннями. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Окрім того, окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена в постанові ККС у складі ВС від 13.04.2021 у справі №699/144/19 (провадження №51-5244км20), відповідно до якої обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Стандарт «поза розумним сумнівом» означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів і всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

В цьому контексті колегія суддів керується правовою позицією, викладеною в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС у складі ВС від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к (провадження №51-597км17), відповідно до якої поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Апеляційний суд критично оцінює твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що на схемі місця ДТП чітко відображено, що він перетинав не суцільну, а переривчасту лінію дорожньої розмітки.

Так, відповідно до дослідженого судом 1-ої інстанції протоколу огляду місця ДТП від 19.07.2019 разом із додатками у вигляді схеми ДТП та фото-таблиці, вбачається, що на дорожньому покритті вул. Одеської в с. Кучурган Роздільнянського р-ну Одеської обл., де 19.07.2019 мало місце ДТП, нанесена саме дорожня розмітка 1.1, а саме вузька суцільна лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків (осьова розмітка) на дорозі з двома смугами руху в обох напрямках (т. 1, а.с. 105-124).

Окремої уваги вартий той факт, що протокол огляду місця ДТП від 19.07.2019, а також схема ДТП, на яких зафіксовано те, що на дорожньому покритті вулиці нанесена саме дорожня розмітка 1.1. (вузька суцільна лінія) підписані учасниками огляду місця події, в тому числі й ОСОБА_7 ; жодних зауважень та заяв стосовно змісту зафіксованих у протоколі відомостей від учасників слідчої дії не надходило.

При цьому, поодинокий недолік в нанесеній розмітці, зафіксований на фотознімках (розрив в одному місці лінії), не може свідчити про те, що на дорожньому покритті нанесена саме переривчаста лінія, тобто розмітка 1.5, натомість, такий недолік утворений внаслідок експлуатації дорожнього покриття, а аналіз наявних в матеріалах кримінального провадження фотознімків свідчить про те, що, незважаючи на його існування, така лінія є суцільною та чітко проглядається по всій видимій довжині дорожнього покриття вул. Одеської с. Кучурган.

Відтак, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги та вважає безпідставними твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він бачив перед собою саме переривчасту лінію, оскільки такі твердження спростовані сукупністю досліджених судом 1-ої інстанції доказів.

Аналізуючи твердження сторони захисту з приводу недопустимості в якості доказів відомостей, зафіксованих на відеозаписі ДТП, що міститься на CD-R диску, а також висновку комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи №19-6459/20-1270 від 19.05.2020, колегія суддів зауважує на наступному.

Частинами 1 та 2 ст. 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК України, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 цієї статті, можуть належати, серед іншого, матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані).

В свою чергу, приписами ч. 1 ст. 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частиною 2 ст. 93 КПК України передбачено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 3 ст. 99 КПК України, сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що компакт-диск, на верхній поверхні якого є маркування CD-R 52х, 80 MIN, 700 Mb на надпис «DATEX» з серійним номером fdc812050197do1, на якому збережено 1 відео-файл під назвою «Дружба_ch11 5214_ 5354» у форматі «.asf», загальним об`ємом пам`яті 102 Mb та тривалістю 01:39 хв. з камер спостережень «Дружба_ch11» був отриманий органом досудового розслідування від управляючої магазином «Дружба», розташованого за адресою: Одеська обл., Роздільнянський р-н, с. Кучурган, вул. Одеська 1 ФОП ОСОБА_13 (т. 1, а.с. 169) у відповідь на запит слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_14 за вих. №49/6058 від 15.08.2019 щодо надання відео-файлу з відеокамери магазину «Дружба» - «Дружба_ch11», на якому зафіксовано ДТП за період часу з 13:52 по 13:53 год. від 19.07.2019 (т. 1, а.с. 168).

Відтак, колегія суддів зауважує на тому факті, що зазначений відеозапис ДТП був отриманий органом досудового розслідування у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, шляхом його витребування та отримання у ФОП « ОСОБА_13 », управляючої магазином «Дружба» з наявної у розпорядженні магазину камери зовнішнього відеоспостереження «Дружба_ch11».

Факт того, що в матеріалах справи відсутні відомості стосовно того, на якому саме пристрої здійснювався відеозапис, з відображенням його характерних властивостей, не може слугувати підставою для визнання такого відео-запису недопустимим доказом в кримінальному провадженні.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із правовою позицією, викладеною в ухвалі ККС у складі ВС від 23.03.2019 у справі №754/2178/18 (провадження №51-920ск19), відповідно до якої не встановлення технічних характеристик пристрою, на який велася відео-фіксація, її сертифікації та порядку передачі відомостей на сервер не ставлять під сумнів належність та допустимість вказаного доказу, з огляду на положення статей 85-87 КПК України.

Надаючи оцінку аргументам обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу того, що органом досудового розслідування не вилучався та судом не досліджувався оригінал вищевказаного відеозапису, яким сторона захисту вважає саме той запис, який зберігається на пристрої, що його записував, колегія суддів наголошує на наступному.

Так, дійсно, питання стосовно відмежування оригіналу електронного доказу від його копії є наразі проблемним, оскільки чинним кримінальним процесуальним законом відповідні питання не врегульовані, натомість такі докази (відеозаписи) віднесені до категорії документів, у т.ч. матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у т.ч. електронні), при цьому, порядок їх посвідчення відсутній.

В свою чергу, у розумінні ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Таким чином, копії документа, що містяться на різних носіях інформації, фактично є його оригіналами.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правовий висновок, викладений у постанові ККС у складі ВС від 10.09.2020 у справі №751/6069/19 (провадження №51-1704км20), відповідно до якого матеріальний носій це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучений слідчим до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу CD-R диск з відеозаписом обставин ДТП, що мала місце 19.07.2019, був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається в електронному вигляді, у вигляді файлів.

В цьому контексті апеляційний суд також вважає за необхідне звернути увагу на висновки, викладені у постанові ККС у складі ВС від 12.06.2018 у справі №908/1120/17, згідно яких, для оцінки належності відеозапису як доказу береться до уваги наявність у ньому необхідних реквізитів електронного доказу, таких як фіксація дати та часу зйомки, місця події. Питання щодо автентичності відеозапису та відсутності в ньому монтажу вирішується шляхом призначення судової експертизи.

Так, колегія суддів зауважує на тому факті, що вищевказаний відеозапис з камер спостережень «Дружба_ch11» був предметом судової комп`ютерно-технічної експертизи №19-6459/20-1270 від 19.05.2020, при цьому, в дослідницькій частині висновку експерт зазначив, що у верхньому правому куті відео-запису міститься маркування з датою та часом запису 19.07.2019, з 13:52:14 по 13:53:54 год. (т. 1, а.с. 199).

За результатами проведення вищезазначеного експертного дослідження експерт дійшов висновку про те, що наданий на дослідження носій інформації (оптичний носій типу CD-R «DATEX») дозволяє зчитувати записану на ньому інформацію.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що під час відкриття матеріалів кримінального провадження на стадії досудового розслідування, а також під час судового розгляду провадження, стороною захисту не заперечувався факт того, що на відеозаписі зафіксована саме подія ДТП, яка мала місце 19.07.2019, а також не висловлювались сумніви стосовно автентичності такого відеозапису та відсутності в ньому ознак монтажу.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що факт копіювання вищевказаного відеозапису та не дослідження у судовому засіданні носія інформації, за допомогою якого такий відеозапис був створений, не є тими безумовними обставинами, які свідчать про недопустимість інформації, зафіксованої на такому відеозаписі, в якості доказу в зазначеному кримінальному провадженні.

Як наслідок, суд 1-ої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку стосовно ОСОБА_7 вищезгаданий висновок судової комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи №19-6459/20-1270 від 19.05.2020 (т. 1, а.с. 195-203), оскільки він складений на підставі вихідних даних, яких було достатньо для проведення відповідних досліджень, отриманих та оформлених належним чином, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, складений кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, а тому підстав вважати цей висновок недопустимим доказом з огляду на доктрину «плодів отруєного дерева», на чому наполягає обвинувачений ОСОБА_7 , немає.

Колегія суддів критично оцінює посилання сторони захисту як на одну з підстав для визнання вищезгаданого висновку експерта недопустимим доказом на те, що такий висновок, всупереч вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, містить посилання на показання ОСОБА_7 , надані слідчому з огляду на наступне.

Статтею 23 КПК України встановлено одну із основоположних засад кримінального провадження безпосередність дослідження показань, речей та документів, зокрема, ч.ч. 1 та 2 зазначеної статті передбачають, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ч. 4 ст. 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

В даному конкретному випадку суд апеляційної інстанції доходить переконання про те, що зазначена аргументація обвинуваченого ОСОБА_7 є результатом суб`єктивного та помилкового трактування ним вищевикладених приписів кримінального процесуального закону, оскільки вищевказана засада безпосередності дослідження доказів стосується процесу дослідження доказів саме судом під час судового розгляду кримінального провадження.

Натомість, вимогами ч. 3 ст. 101 КПК України передбачено, що висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Так, на підставі аналізу змісту вищевказаного висновку №19-6459/20-1270 від 19.05.2020 вбачається, що експерту для проведення комп`ютерно-технічного та автотехнічного дослідження були надані матеріали к/п №0000571 в 1 томі на 139 арк., при цьому, в якості вихідних даних для проведення дослідження експерт використовував матеріали зазначеного провадження, в т.ч. висновок транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №19-4299-4308 від 23.09.2019, а також показання водіїв ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 195-196, в т.ч. зворотна сторона).

Відтак, з урахуванням факту надання експерту для проведення дослідження всіх матеріалів кримінального провадження, які, серед іншого, містили також пояснення водіїв-учасників ДТП, в тому числі й обвинуваченого ОСОБА_7 , вищезгаданий висновок експерта не може бути визнаний недопустимим доказом на підставі того, що в ньому містяться посилання на пояснення ОСОБА_7 , з огляду також на ту обставину, що він був допитаний судом 1-ої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження, тобто його показання судом були сприйняті безпосередньо.

Відповідають дійсності посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що саме водій ОСОБА_9 на своєму автомобілі «ВMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_10 та спричинив йому тілесні ушкодження.

При цьому, дійсно, ОСОБА_9 беззаперечно визнав свою провину, та ухвалою Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 22.01.2021 було задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_10 та ОСОБА_9 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, к/п №0000571 від 20.07.2019 в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито (т. 1, а.с. 83-84).

Разом із тим, є помилковим ствердження обвинуваченого стосовно того, що судом безпідставно додатково було визнано винуватим у вчиненні зазначеного злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України також іншу особу, а саме його ОСОБА_7 .

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005, у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно-небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 24.03.2020 у справі №130/720/17 (провадження №51-2134км19), відповідно до якої для кваліфікації дій особи за ст. 286 КК України судам слід виходити не лише з висновків експертів, в яких встановлено наявність причинного зв`язку між порушенням водієм ПДР та наслідками, що настали, а із сукупності всіх обставин, що належать до предмета доказування з огляду на особливості складу злочину, передбаченого у ст. 286 КК України. Зокрема, оцінці підлягає наявність технічної можливості у водія уникнути наслідків злочину та джерело створення аварійної ситуації.

Окрім цього, у постанові ККС ВС від 16.03.2023 у справі №711/7104/20 (провадження ) викладено правовий висновок, згідно якого причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками. Причинний зв`язок це об`єктивний зв`язок між дією (бездіяльністю) тієї чи іншої особи та певним наслідком. Встановити причини означає дати відповідь на запитання про те, чому явище відбувається, чим воно викликане, що знаходиться в його основі.

На підставі вищевикладеного, можна дійти висновку про те, що у випадку виникнення ДТП за участю кількох водіїв наявність чи відсутність в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Так, відповідно до п. 1.4 ПДР України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Пунктами 10.1 та 10.4 зазначених вище ПДР України унормовано дії водія під час початку руху та зміни його напрямку.

Зокрема п. 10.1 ПДР України передбачає, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

В свою чергу, вимогами дорожньої розмітки 1.1 Розділу 34 ПДР України встановлено, що горизонтальна розмітка у вигляді вузької суцільної лінії поділяє транспортні потоки протилежних напрямків (осьова розмітка) на дорогах з двома чи трьома (2 + 1) смугами руху в обох напрямках, позначає межі смуг руху у попутному напрямку (розділювальна розмітка), позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено (напрямні острівці та острівці безпеки); розділяє пішохідний і велосипедний рух на суміжних пішохідних та велосипедних доріжках, позначених знаком 4.18; розділяє смуги на велосипедних доріжках з двостороннім рухом у разі наближення до велосипедного переїзду, позначеного розміткою 1.15.

Відповідно до положень розділу 34 ПДР України, лінію 1.1 перетинати забороняється.

На підставі аналізу вищезазначеного висновку судової комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи №19-6459/20-1270 від 19.05.2020, який судом 1-ої інстанції обґрунтовано був визнаний допустимим доказом в зазначеному кримінальному провадженні, встановлено, що фактичні дії водія автомобіля «ВMW 330», д.н.з. НОМЕР_2 , ( ОСОБА_9 ) не відповідали вимогам п. 12.4 та дорожньої розмітки 1.1. Розділу 34 ПДР України, що, з експертної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку із фактом ДТП; фактичні дії водія автомобіля «ВMW X5», д.н.з. НОМЕР_1 , ( ОСОБА_7 ) не відповідали вимогам дорожньої розмітки 1.1. Розділу 34 ПДР України, що, з експертної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку із фактом ДТП; наявність у водіїв автомобілів «ВMW 330» та «ВMW X5» технічної можливості належним виконанням вимог ПДР України уникнути пригоди означає, що з позицій технічного аналізу та експертної точки зору, дії обох водіїв знаходяться в причинному зв`язку із фактом ДТП (т. 1, а.с. 195-203).

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні досудового розслідування чи суду.

У Рішенні ЄСПЛ у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006 зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів з`ясування або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Колегія суддів зауважує, що результати судових експертиз інколи відіграють визначальну роль у пред`явленому обвинуваченні, оскільки саме від них безпосередньо залежить доведеність винуватості особи. Тобто дослідження у конкретній галузі знань є тим незамінним доказом, на підставі якого, у тому числі, можна зробити висновок про те, чи вчиняла певна особа діяння, за яке КК передбачено кримінальну відповідальність.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що водій ОСОБА_7 , здійснюючи поворот ліворуч за наявності на дорожньому покритті дорожньої розмітки 1.1, передбаченої Розділом 34 ПДР України, порушив вищезазначені вимоги ПДР України, не стежив за дорожньою обстановкою, безумовно не переконався у безпечності маневру та у тому, що він не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем під керуванням водія ОСОБА_9 , який в даному випадку також допустив порушення вимог п. 12.4 та дорожньої розмітки 1.1. Розділу 34 ПДР України.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить стійкого переконання про те, що порушення вимог ПДР України, а саме вимог п. 12.4 та дорожньої розмітки 1.1. Розділу 34 ПДР України водієм ОСОБА_9 та вимог дорожньої розмітки 1.1. Розділу 34 ПДР України водієм ОСОБА_7 перебували у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, що мала місце 19.07.2019 та її наслідками у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, зокрема, саме в результаті протиправних дій обох водіїв ОСОБА_9 та ОСОБА_7 сталась зазначена ДТП, натомість, у випадку належного виконання обома водіями зазначених вимог закону, з огляду на встановлення експертними дослідженнями відсутності факторів технічного характеру, які б перешкоджали цьому та технічної можливості уникнути пригоди, розглядувана аварійна ситуація не виникла б.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає спростованими посилання сторони захисту на те, що надані стороною обвинувачення докази підтверджують лише факт події ДТП, що мала місце 19.07.2019, проте не підтверджують його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Водночас, вочевидь помилковими та такими, що висловлені на підставі неправильного тлумачення вимог кримінального та кримінального процесуального закону колегія суддів визнає твердження сторони захисту про те, що судовий розгляд кримінального провадження здійснено на підставі обвинувального акту, складеного неуповноваженою особою та з порушенням визначених КПК України строків, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 4 КК України встановлено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Санкція інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в редакції від 27.06.2019 чинній на момент вчинення діяння, тобто на момент ДТП 19.07.2019, передбачала покарання у виді штрафу від 200 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до 2-х років, або арешту на строк до 6-ти місяців, або обмеження волі на строк до 3-х років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років або без такого.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VIII (далі Закон №2617-VIII), який, відповідно до його прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності 01.07.2020, були внесені відповідні зміни, серед іншого, й до КК України та КПК України стосовно класифікації кримінальних правопорушень, зокрема, запроваджено інститут кримінального проступку, досудове розслідування яких визначено здійснювати у формі дізнання.

Вищевказаним Законом №2617-VIII були внесені зміни в ч. 1 ст. 286 КК України та санкція зазначеної норми закону про кримінальну відповідальність була посилена, зокрема, збільшено покарання у виді штрафу та визначено, що штраф призначається у розмірі від 3000 до 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також визначено як обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років.

Окрім того, законодавцем були внесені відповідні зміни й до ст. 12 КК України та ч.ч. 1-4 якої було визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі. Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Таким чином, враховуючи факт посилення зазначеним Законом №2617-VIII кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, воно було віднесене законодавцем до категорії нетяжких злочинів, натомість, до внесення відповідних змін до КК України, зазначене кримінальне правопорушення на час вчинення ДТП 19.07.2019, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України (в ред. від 27.06.2019), було злочином невеликої тяжкості.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Таким чином, при вирішенні питання, у якій саме формі необхідно було проводити досудове розслідування в зазначеному кримінальному провадженні (у формі дізнання або досудового слідства), необхідно виходити з положень не матеріального закону, а з положень кримінального процесуального закону, відповідно до якого, зокрема, приписів ст. 215 КПК України, досудове розслідування злочинів здійснюється у формі досудового слідства, а кримінальних проступків у формі дізнання в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що досудове розслідування к/п №0000571 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України було проведено слідчими органу досудового розслідування СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській обл. у формі досудового слідства.

За встановлених обставин, колегія суддів констатує, що, всупереч твердженням обвинуваченого, ні на момент вчинення діяння 19.07.2019, ні на час проведення досудового розслідування к/п №0000571, ні на день набрання чинності вищевказаним Законом №2617-VIII 01.07.2020, ні на день складення та затвердження обвинувального акту в зазначеному кримінальному провадженні, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України формально за своєю санкцією не відносилось до категорії кримінальних проступків, а відносилось до категорії злочину, тому його досудове розслідування мало проводитись та проводилось органом досудового розслідування у формі досудового слідства, без порушення визначених ст. 219 КПК України строків, на підставі чого всі докази в зазначеному кримінальному провадженні були зібрані у належній формі та компетентною особою слідчим.

На переконання колегії суддів є помилковими також посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на порушення строків досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, натомість, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України, досудове розслідування повинно бути закінчене протягом 2-х місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Так, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування к/п №0000571, ОСОБА_7 був повідомлений про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України 21.08.2020, а повідомлення про завершення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження йому та його захиснику було здійснено 22.09.2020 (т. 1, а.с. 9-10); обвинувальний акт було направлено до суду 1-ої інстанції, згідно з штампом вхідної кореспонденції суду, 02.10.2020 (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ККС у складі ВС від 17.02.2025 у справі №369/16172/20 (провадження №51-7739кмо23), кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке як етап кримінального провадження, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду, тобто направленням його до суду засобами поштового зв`язку або передачі відповідальній особі канцелярії суду.

В свою чергу, приписами ч. 5 ст. 219 КПК України встановлено, що строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування к/п №0000571, сторона захисту, зокрема, ОСОБА_7 та його захисник, ознайомились із матеріалами кримінального провадження у повному обсязі 22.09.2020 в період часу з 12 до 12:30 год. (т. 1, а.с. 10), що свідчить про те, що зазначений день, тобто 22.09.2020, на підставі вищевикладених вимог кримінального процесуального закону не включається у строк досудового розслідування, визначений п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що строки досудового розслідування, передбачені вище визначеним п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України, в даному кримінальному провадженні на момент завершення досудового розслідування, складення, затвердження обвинувального акту та його направлення до суду 1-ої інстанції, не спливли та органом досудового розслідування не було допущено жодних порушень вимог кримінального процесуального закону в цій частині.

Апеляційний суд критично оцінює твердження обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу порушення судом його права на захист з огляду на відмову суду в долученні до матеріалів провадження оголошеного в судових дебатах клопотання сторони захисту від 01.09.2022 про визнання доказів недопустимими, з огляду на таке.

Частина 3 ст. 363 КПК України встановлює, що за відсутності клопотань або після вирішення клопотань, якщо вони були подані, суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів.

В судовому засіданні від 30.08.2022 суд 1-ої інстанції, з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, які проти цього не заперечували, на місці постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами та перейшов до судових дебатів, після чого, за клопотанням прокурора та з огляду на відсутність заперечень з боку сторони захисту, оголосив перерву в судовому засіданні до 01.09.2022 для надання учасникам провадження часу для підготовки до судових дебатів (т. 2, а.с. 36-39).

На підставі аналізу журналу судового засідання Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 01.09.2022 вбачається, що розпочавши судове засідання, головуючий суддя нагадав учасникам провадження, що зазначене судове засідання призначене до судових дебатів, після чого запитав, чи готові сторони до судових дебатів, на що сторони захисту та обвинувачення повідомили, що готові; в подальшому, суд перейшов до стадії судових дебатів та надав сторонам кримінального провадження можливість виступити із промовами (т. 2, а.с. 41-42).

Частина 7 ст. 364 КПК України передбачає, що після закінчення промов учасники судових дебатів мають право обмінятися репліками. Право останньої репліки належить обвинуваченому або його захиснику.

Здійснивши промову в судових дебатах, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , після репліки прокурора, заявив клопотання про долучення до матеріалів провадження його письмового клопотання про визнання доказів недопустимими, у відповідь на що головуючий суддя роз`яснив захиснику, що наразі не стадія з`ясування обставин та перевірки їх доказами, а інша стадія судового розгляду судові дебати, натомість, сторона захисту має право долучити до матеріалів провадження тільки промову в судових дебатах у письмовому вигляді.

Проте захисник ОСОБА_8 , не зважаючи на те, що стадія закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами завершилась, наполягав на розгляді судом поданого ним клопотання про визнання доказів недопустимим, після чого суд, повторно наголосивши на тому, що правові підстави для розгляду такого клопотання відсутні у зв`язку із тим, що наразі кримінальне провадження перебуває на іншій стадії судового розгляду, а саме на стадії судових дебатів, відмовив у долученні до матеріалів провадження такого клопотання.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на правовій позиції, викладеній в постанові ККС ВС від 06.07.2022 у справі №127/15447/20 (провадження №51-5846км21), відповідно до якої судові дебати є самостійною частиною розгляду кримінального провадження, їх основу складають промови учасників судового розгляду, в яких вони дають оцінку діям обвинуваченого, аналізують досліджені в суді докази, висловлюють висновки щодо винуватості чи невинуватості обвинуваченого, кваліфікації дій, міри покарання, вирішення цивільного позову та інших питань, що повинен вирішити суд у ході постановлення вироку. Зокрема, під час судових дебатів, крім промов учасників судового провадження, будь-яких інших процесуальних дій, за винятком рішення про відновлення з`ясування обставин (ч. 5 ст. 364 КПК України), чинним законодавством не передбачено. Стадія судових дебатів не передбачає розгляду клопотань та заяв.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про те, що суд 1-ої інстанції обґрунтовано відмовив захиснику у розгляді поданого ним клопотання про визнання доказів недопустимим, яке ним було заявлено після його промови у судових дебатах та після репліки прокурора, оскільки очевидно не існувало жодних об`єктивних перешкод для заявлення такого клопотання до переходу суду на іншу стадію судового розгляду стадію судових дебатів, внаслідок чого, на переконання апеляційного суду, в даному випадку судом не було допущено жодних порушень вимог кримінального процесуального закону та права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист.

Окрім цього, аналізуючи долучене обвинуваченим ОСОБА_7 до апеляційної скарги клопотання про визнання доказів недопустимими (т. 2, а.с. 76-81), суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що його зміст зводиться до прохання суду визнати недопустимими доказами відеозапис події ДТП, що мала місце 19.07.2019 та зафіксована камерою відеоспостереження магазину «Дружба» та висновок судової комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи №19-6459/20-1270 від 19.05.2020, з приводу чого колегією суддів вже було зроблено викладений вище висновок, із зауваженням того, що такі докази, всупереч вимогам сторони захисту, є допустимими в зазначеному кримінальному провадженні.

Водночас, є такими, що не відповідають дійсності твердження сторони захисту про те, що суд 1-ої інстанції, розглядаючи питання щодо приєднання до матеріалів провадження клопотання його захисника, подане 01.09.2022 під час судових дебатів, поставив умову стосовно того, що приєднає таке клопотання лише у випадку, якщо воно буде надано з письмовою промовою судових дебатів.

Натомість, в даному випадку обвинувачений ОСОБА_7 спотворює дії суду стосовно поданого стороною захисту клопотання, оскільки, після заявлення захисником ОСОБА_8 клопотання про визнання доказів недопустимими після репліки прокурора, суд 1-ої інстанції роз`яснив захиснику, що стадія судових дебатів не передбачає розгляду будь-яких клопотань сторін кримінального провадження, проте сторона захисту має право долучити до матеріалів провадження тільки промову в судових дебатах в письмовому вигляді, після чого, незважаючи на неодноразові наполягання захисника, суд відмовив в долученні такого клопотання до матеріалів провадження та його розгляду (т. 2, а.с. 41, зворотна сторона).

Відтак, в даному випадку суд 1-ої інстанції, всупереч твердженням обвинуваченого, не зобов`язував сторону захисту подавати письмову промову в судових дебатах та не ставив жодних умов, за виконання яких подане клопотання про визнання доказів недопустимими могло б бути долученим до матеріалів провадження.

Разом із тим, колегія суддів приймає до уваги посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що у вирок внесено відомості, які не відповідають матеріалам провадження, зокрема, зазначено про те, що в ході судових дебатів захисник намагався подати письмове клопотання про визнання всіх доказів сторони обвинувачення недопустимими (т. 2, а.с. 47, зворотна сторона), в той час як захисник наполягав на визнанні недопустимими доказами лише відеозапис події ДТП та висновок судової комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертизи №19-6459/20-1270 від 19.05.2020 (т. 2, а.с. 76-81), проте зазначена обставина істотно не вплинула на підстави для відмови в задоволенні клопотання захисника про долучення до матеріалів провадження клопотання, поданого на стадії судових дебатів, та, на переконання суду апеляційної інстанції, є лише наслідком допущення судом 1-ої інстанції технічної описки, яка не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд критично оцінює доводи сторони захисту з приводу переходу суду 1-ої інстанції на сторону обвинувачення у зв`язку із визначенням судом в судовому засіданні від 17.05.2021 свідком в кримінальному провадженні ОСОБА_13 з огляду на наступне.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_13 в зазначеному кримінальному провадження є тією особою, яка на запит слідчого як управляюча магазином «Дружба» надала відеозапис події ДТП, що мала місце 19.07.2019 з камери зовнішнього відеоспостереження «Дружба_ch11» (т. 1, а.с. 169).

В судовому засіданні від 17.05.2021 прокурор ОСОБА_15 заявив клопотання про допит в якості свідка зазначеної особи ОСОБА_13 , яка дійсно, на стадії досудового розслідування к/п не допитувалась в якості свідка, після чого, заслухавши думку учасників судового провадження, в тому числі й сторони захисту, яка заперечувала проти задоволення такого клопотання, суд 1-ої інстанції відмовив в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про допит зазначеного свідка та перейшов до розгляду клопотання захисника про визнання доказу вочевидь недопустимим (т. 1, а.с. 230-232).

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції доходить переконання про те, що в даному випадку суд 1-ої інстанції діяв в межах наданих йому кримінальним процесуальним законом повноважень, розглянув відповідне клопотання після з`ясування думки інших учасників провадження, не порушивши при цьому засаду змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості, на підставі чого посилання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо здійснення провадження з обвинувальним ухилом в даному випадку є голослівними та спростовуються матеріалами справи.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу ухвалення вироку стосовно нього упередженим складом суду, колегія суддів зауважує на наступному.

За загальним правилом, передбаченим п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

В свою чергу, приписами ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 80 КПК України встановлено, що за наявності підстав, передбачених ст.ст. 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, дізнавач, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Відвід повинен бути вмотивованим.

Інститут відводу (самовідводу) є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Так, у справі «П`єрсак проти Бельгії» ЄСПЛ висловив позицію, згідно з якою, незважаючи на той факт, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередженості, її відсутність або, навпаки, наявність може бути перевірено різноманітними способами ЄСПЛ. У даному контексті, на думку ЄСПЛ, можна провести розмежування між суб`єктивним підходом, який відображає особисте переконання даного судді у конкретній справі, та об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-які сумніви з цього приводу. Таким чином, на основі вищезазначеного, слід зробити висновок, що при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект.

Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Хаушильд проти Данії» зазначається, що ЄСПЛ потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Стосовно об`єктивної неупередженості, у справі «Фей проти Австрії» ЄСПЛ вказав, що вона полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості. Мова йде про ту довіру, яку суди у демократичному суспільстві повинні апріорно викликати в учасників процесу.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що 14.06.2021 обвинувачений ОСОБА_7 подав письмову заяву про відвід головуючій судді Роздільнянського районного суду Одеської обл. ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, зауваживши на тому, що після початку судового розгляду з`ясувалось, що виникли обставини, які викликають сумнів у неупередженості судді (т. 1, а.с. 237).

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської обл. від 16.08.2021 (суддя ОСОБА_16 ) було відмовлено в задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1, а.с. 247-249).

Апеляційний суд зауважує на тому, що відмовляючи в задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_1 , суд навів обґрунтовані та вичерпні мотиви прийнятого рішення, дослідив матеріали кримінального провадження та проаналізував звукозапис судового засідання, зокрема, послався на те, що суддя ОСОБА_1 в судовому засіданні від 31.03.2021, всупереч твердженням обвинуваченого, жодним чином не висловила думку про винуватість саме ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину до винесення остаточного рішення, а наведені суддею міркування носили абстрактний характер та стосувались конкретно досліджуваного доказу протоколу огляду місця ДТП; суддя ОСОБА_1 , призначаючи судові засідання на 14.06.2021 та 24.06.2021 на конкретний час, була присутня на робочому місці, проте причиною затримання розгляду даної справи послугувала неявка прокурора та його затримка в інших судових засіданнях, натомість, сторона захисту не зверталась до суду із відповідними клопотаннями про відкладення судового розгляду та неможливість участі в судовому засіданні в більш пізній час; процесуальні дії судді стосовно відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про визнання доказу очевидно недопустимим, відмови в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про допит особи в якості свідка та вчинення інших процесуальних дій, незгода учасників провадження з такими рішеннями, не можуть бути підставою для відводу судді та не свідчать про її упередженість під час розгляду кримінального провадження.

В подальшому, 13.10.2021 від обвинуваченого ОСОБА_7 повторно надійшла заява про відвід судді ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження стосовно нього, обґрунтована тим, що суддя ОСОБА_1 є відповідачем у цивільній справі №511/2097/21 за його ( ОСОБА_7 ) позовом про відшкодування моральної шкоди, яку спричинено ОСОБА_1 йому у період, коли вона не мала повноважень вчиняти стосовно нього будь-яких процесуальних дій, внаслідок чого, на переконання заявника, є обґрунтовані підстави вважати, що суддя ОСОБА_1 й надалі буде використовувати своє службове становище проти нього, здійснювати психологічний тиск з метою досягнення позитивних результатів в цивільній справі.

Згодом, ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської обл. від 06.12.2021 (суддя ОСОБА_17 ) було відмовлено в задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді Роздільнянського районного суду Одеської обл. ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 2, а.с. 20-21).

Зазначена ухвала суду про відмову в задоволенні заяви про відвід містить мотиви ухвалення такого рішення, зокрема в ній зазначено, що заява обвинуваченого ОСОБА_7 не містить будь-яких об`єктивних доказів наявності фактичної упередженості судді при розгляді кримінального провадження, натомість, подання обвинуваченим ОСОБА_7 цивільного позову, в якому відповідачем зазначено суддю, яка здійснює кримінальне провадження, не є підставою для відведення судді, відтак заявлений відвід не ґрунтується на вимогах ст. 75 КПК України.

Втретє обвинувачений ОСОБА_7 звернувся із заявою про відвід судді ОСОБА_1 14.02.2022, в якості підстав для відводу судді зазначив, що суддя ОСОБА_1 здійснила несанкціоноване втручання в АСДС, внаслідок чого в її діях вбачаються ознаки дисциплінарного проступку та кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 361, 361-2 КК України, а також суддя безпідставно направила до ВРП повідомлення стосовно нього, яким розповсюджено недостовірну інформацію про нього, яка потрапила до ЗМІ (т. 2, а.с. 26).

Зазначені обставини, на переконання обвинуваченого ОСОБА_7 , свідчать про особисту неприязнь судді ОСОБА_1 до нього, а також можливість реалізації мотиву помсти йому.

Водночас, ухвалою Біляївського районного суду Одеської обл. від 21.07.2022 (суддя ОСОБА_18 ) було відмовлено в задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді Роздільнянського районного суду Одеської обл. ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 2, а.с. 28-29).

Відмовляючи в задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_1 , суд навів переконливі обґрунтування прийнятого рішення, зокрема зазначив, що доводи ОСОБА_7 про відвід судді не містять підтверджених даних, які б свідчили про наявність підстав для відводу судді, передбачених вимогами ст. 75 КПК України, а також доказів, які б вказували на необ`єктивність чи упередженість судді під час розгляду кримінального провадження, натомість, подана заява зводиться до незгоди заявника із процесуальними діями та рішеннями судді.

З урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів констатує, що заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід головуючій судді Роздільнянського районного суду Одеської обл. ОСОБА_1 від розгляду к/п №0000571 були розглянуті у порядку, передбаченому вимогами кримінального процесуального закону, із наданням повної та вичерпної оцінки наведеним обвинуваченим доводам стосовно можливої упередженості судді, натомість, апеляційний суд констатує, що стороною захисту не було вмотивовано належним чином наявність упередженого ставлення судді ОСОБА_1 до обвинуваченого ОСОБА_7 або наявності неприязного відношення до нього.

Натомість, аналіз наявних у розпорядженні суду апеляційної інстанції матеріалів кримінального провадження дає підстави дійти висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_7 штучно створив підстави для подання повторної заяви про відвід судді ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження стосовно нього, зокрема, отримавши вищевказану ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської обл. від 16.08.2021 про відмову в задоволенні його заяви про відвід судді, ОСОБА_7 06.10.2021 звернувся до суду із позовною заявою до судді ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, факт чого в подальшому використовував в якості підстави для заявлення повторного відводу судді від розгляду кримінального провадження.

Факт подання обвинуваченим ОСОБА_7 цивільного позову про відшкодування моральної шкоди суддею ОСОБА_1 був розцінений як втручання в її діяльність як судді щодо здійснення правосуддя, що послугувало підставою для складення суддею повідомлення в порядку ч. 4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» до Вищоі Ради Правосуддя та Генерального прокурора України (т. 2, а.с. 7-8).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави, зазначені обвинуваченим ОСОБА_7 в трьох поданих ним заявах про відвід судді ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження стосовно нього, не підтверджують наявність упередженості в діях вказаної судді, існування будь-якої неприязні судді стосовно обвинуваченого та бажання помститись йому, натомість, суддя діяла в межах наданих їй законом повноважень, в порядку, передбаченому чинним кримінальним процесуальним законом, не порушуючи при цьому одну із основних засад кримінального провадження змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

В свою чергу, доводи заяв ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_1 не ґрунтуються на приписах кримінального процесуального закону та зводяться до незгоди із правовою позицією судді та постановленими нею під час судового розгляду кримінального провадження рішеннями, що не може слугувати підставою для сумнівів в неупередженості судді та, як наслідок, її відводу.

Відтак, колегія суддів доходить переконання про те, що доводи обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно розгляду кримінального провадження стосовно нього упередженим складом суду є повністю спростованими.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні як окремо кожного з точки зору належності, допустимості та достовірності, так і сукупності доказів з точки зору їх взаємозв`язку та достатності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та наявності в діях останнього складу зазначеного кримінального правопорушення.

З огляду на викладені обставини, апеляційний суд вважає, що позиція сторони захисту, яка полягає у запереченні доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є способом самозахисту, оскільки вона об`єктивно спростовується дослідженими судом 1-ої інстанції усними та письмовими доказами, не довіряти яким об`єктивних підстав немає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення суду 1-ої інстанції немає, внаслідок чого необхідно відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 з підстав, викладених судом апеляційної інстанції вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської обл. від 12.09.2022, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4