УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада2025 року

м. Київ

справа № 522/19327/21

провадження № 51-1115 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 червня 2025 року,

встановив:

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Одеської області від

14 грудня 2009 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2013 року.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 23 червня 2025 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вищевказану ухвалу місцевого суду - без змін.

Не погодившись із вказаними рішеннями, засуджений звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвали місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування зазначає, що судами попередніх інстанцій було порушено його право на доступ до правосуддя. Зокрема, він не був своєчасно повідомлений про дату та час судового засідання, у зв`язку з чим був позбавлений можливості заздалегідь отримати правову консультацію захисника. Під час розгляду справи суддя неодноразово перебивав його, що перешкоджало повноцінно висловити свою позицію. Крім того, переклад ухвали місцевого суду російською мовою було надано йому лише через місяць після її постановлення, коли строк на апеляційне оскарження вже сплив. За таких обставин був змушений подавати апеляційну скаргу, маючи у своєму розпорядженні лише текст ухвали українською мовою, що, на його думку, свідчить про дискримінацію за мовною ознакою та порушення його права на ефективну участь у судовому розгляді. Вважає, що підставою для перегляду судових рішень є визнання Конституційним Судом України у рішенні від 16вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 неконституційним покарання у виді довічного позбавлення волі, внаслідок чого призначене йому вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2009 року покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним та суперечить вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 3, 23, 28, 63 Конституції України. Стверджує, що суди проігнорували пряму вказівку Верховного Суду, викладену у постанові від

21 червня 2023 року, якою, на його переконання, рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 було визнано виключною обставиною.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Доводи засудженого ОСОБА_4 про безпідставне невизнання судами попередніх інстанцій наведених ним обставин виключними є неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Порядок здійснення провадження за виключними обставинами врегульований главою 34 КПК України.

За змістом статей 459 - 467 КПК України, процедура перегляду судових рішень за виключними обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише перевіряє наявність передбачених у ч. 3 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на виключні, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України виключною обставиною визнається, встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Зі змісту ухвали місцевого суду вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, у якій просив переглянути вирок Апеляційного суду Одеської області від

14 грудня 2009 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2013 року щодо нього за виключними обставинами.

Свої вимоги засуджений обґрунтовував тим, що вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2009 року його засуджено до довічного позбавлення волі. Вказував про те, що рішенням Конституційного Суду України від № 6-р(2)2021 від 16 вересня 2021 року встановлено незаконність і неконституційність такого покарання як довічне позбавлення волі, а отже вказане рішення суду є виключною обставиною, яка раніше не була відома суду.

Перевіряючи доводи заяви засудженого ОСОБА_4 , суд першої інстанції зазначив, що рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 було визнано такими, що не відповідають Конституції України

(є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та дійшов висновку про відсутність у справі виключних обставин, визначених положеннями ч. 3 ст. 459 КПК України, при цьому вказав, що КСУ у своєму рішенні зазначив про те, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м'яким покаранням. Отже, такий вид покарання як довічне позбавлення волі не скасований та наразі застосовується судами.

При цьому, суд першої інстанції у своїй ухвалі роз'яснив засудженому про те, що після вказаного рішення КСУ застосування положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України стосовно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, унормовано Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX шляхом внесення змін до

КК України. Зокрема, частиною 3 ст. 81 КК України передбачено можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. Також, згідно з частинами 1, 5 ст. 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м'яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м'яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п'ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п'ятнадцяти років призначеного судом покарання.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(2)2021 не є виключною обставиною у розумінні ст. 459 КПК України тазалишив без задоволення заяву ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2009 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2013 року за виключними обставинами.

Апеляційний суд перевірив викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_4 доводи, визнав їх безпідставними, при цьому належним чином мотивував своє рішення.

Так, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що доводи апеляційної скарги в частині наявності виключних обставин для перегляду судового рішення є безпідставними, оскільки рішення КСУ, на яке посилався засуджений, не скасовує покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

При цьому, вказаний суд зазначив, що національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь - якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі, а також прийняття акта про помилування (ст. 87 КК України).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, проаналізувавши доводи, зазначені в заяві, дали їм належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про те, що виключних обставин, передбачених

ст. 459 КПК України, у заяві засудженого ОСОБА_4 не наведено.

Верховний Суд наголошує, що визнання неконституційними приписів ч. 1 ст. 81,

ч. 1 ст. 82 КК України, не є підставою для перегляду судових рішень за виключними обставинами, оскільки вказані норми закону України про кримінальну відповідальність регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м'яким, які відповідно до положень ст. 537 КПК України вирішуються судом під час виконання вироків в порядку, визначеному ст. 539 цього Кодексу . До того ж, вказаним рішенням КСУ не було визнано неконституційними положення ст. 64 КК України.

Доводи засудженого про раптовість повідомлення про дату та час судового засідання, відсутність можливості попередньо проконсультуватися із захисником, позбавлення права на ефективну участь у розгляді справи, а також про порушення права на доступ до правосуддя у зв`язку з врученням перекладу ухвали російською мовою лише через місяць, є безпідставними. Із долучених копій судових рішень вбачається, що засуджений реалізував своє право на апеляційне оскарження, був присутній у судовому засіданні в режимі відеоконференції разом із захисником ОСОБА_5 , а також був забезпечений перекладачем, що свідчить про дотримання його процесуальних прав. Апеляційний суд зазначив, що із матеріалів провадження вбачається, що всі судові засідання суду першої інстанції відбувалися за участю перекладача ОСОБА_6 , а процесуальні рішення надсилалися засудженому в перекладі на російську мову. Отже, суд першої інстанції забезпечив реалізацію права ОСОБА_4 , передбаченого ст. 29 КПК України, на участь у процесі та отримання документів рідною мовою. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що право засудженого на доступ до правосуддя було належним чином забезпечено.

Враховуючи наведене, ухвали судів попередніх інстанцій відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Неспроможними є також доводи касаційної скарги засудженого про неврахування судом вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 21 червня 2023 року, оскільки, у цій постанові не визнавалась виключною обставиною ухвалення Конституційним Судом України рішення від 16 вересня 2021 року

№ 6-р(ІІ)/2021, натомість, скасовуючи попередні судові рішення, Суд констатував безпідставність відмови у відкритті провадження за виключними обставинами за заявою ОСОБА_4 з підстав необхідності звернення із цією заявою до Великої Палати Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 червня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3