КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001511 стосовно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 гривень.

Цим же вироком цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

______________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/385/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11

Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_1

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 06.06.2021 року приблизно в 09 год. ОСОБА_10 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, підійшов до своєї доньки ОСОБА_7 та умисно правою рукою схопив її за волосся та повалив на диван біля вхідної двері кімнати та в подальшому кулаком правої руки наніс один удар в голову в ділянку лобної ділянки справа, в результаті чого спричинив ОСОБА_7 легке тілесне ушкодження у вигляді синця на фоні припухлості м`яких тканин в лобній ділянці справа.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , вважаючи вирок незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить його суду скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, за недоведеністю його винуватості.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладені недопустимі докази, зібрані з істотним порушенням вимог закону, та суперечливі показання свідків.

Щодо недопустимості доказів, зібраних під час досудового розслідування, у зв`язку з відсутністю у матеріалах досудового розслідування постанови про визначення дізнавача, який здійснюватиме дізнання, та відсутністю постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, то вказує на те, що у судовому засіданні було встановлено, що на час повідомлення ОСОБА_10 про підозру, а саме, на 10.11.2021 року, постанова про визначення дізнавача, який здійснюватиме досудове розслідування у кримінальному проваджені, від 27.10.2021 року не містила підпису начальника сектора дізнання, а постанова про призначення прокурора від 23.06.2021 року не містила підпису заступника керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва, у зв`язку з чим дізнавачі, станом на 10.11.2021 року, не мали повноважень дізнавача, передбачених ст. 40-1 КПК України, а прокурори, станом на 10.11.2021 року, не мали повноважень прокурора у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, передбачених ст. 36 КПК України, що підтверджується повідомленням про підозру, клопотанням захисника про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 10.11.2021 року та копіями постанов, які були додані до клопотання.

Також зазначає, що вказані обставини були підтверджені і показаннями дізнавача ОСОБА_12 ,яка була допитана в якості свідка, згідно яких ОСОБА_10 у присутності захисника 10.11.2021 року (виконання вимог ст. 301 КПК України) було повідомлено про підозру, потім перед допитом в якості підозрюваного вона задовольнила клопотання сторони захисту про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. До 10.11.2021 року стороні захисту не надавались матеріали кримінального провадження для ознайомлення. На той час у матеріалах справи знаходилися не підписані постанови про визначення дізнавачів та призначення прокурорів із-за власної необережності. Після внесення відомостей до ЄРДР, вона проводила досудове розслідування на підставі доручення, постанови не було. Вважає, що доручення наділяє її повноваженнями для здійснення досудового розслідування та для повідомлення особі про підозру. Інших постанов про визначення дізнавачів у цьому кримінальному провадженні до 27.10.2021 року не виносилося. Також зазначила, що після проведення дізнання, всі зібрані матеріали дізнання разом із повідомленням про підозру вона направила прокурору (виконання вимог ст. 301 КПК України), який у свою чергу повинен перевірити матеріали та погодити підозру або не погодити, як проводиться перевірка вона не знає. Після повернення матеріалів з погодженою підозрою, вона викликала ОСОБА_10 та повідомила про підозру.

Тому висновок суду про те, що під час виконання вимог ст. 301 КПК України, зазначені постанови знаходились у матеріалах справи є хибними та такими, що не відповідають нормам КПК та спростовуються показаннями дізнавача.

При цьому зазначає, що показання дізнавача ОСОБА_13 , які зазначені у вироку «...серед яких були проекти вказаних постанов щодо групи дізнавачів та прокурорів, які вона друкувала сама з метою не порушення нумерації матеріалів, а не оригінали вказаних постанов, які виготовляються відповідними особами...» не є слушними, оскільки вони були отримані судом за навідними питаннями судді, яка намагалася згладити недоліки слідства, що підтверджується звукозаписом. Окрім цього, якщо порівняти копії не підписаних постанов та підписаних постанов, які знаходяться у матеріалах справи, то з них вбачається, що вони є ідентичними, різниця лише в тому, що у підписаних постановах є підписи, що свідчить про те, що саме ці проекти постанов і були підписані відповідними особами після вручення підозри ОСОБА_10 .

Отже, вважає, що відсутність постанови про визначення дізнавача та постанови про призначення (визначення) прокурора, у матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, що також узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 754/7061/15.

Однак, під час розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції зазначені вимоги закону грубо проігнорував, доводи сторони захисту в частині того, що під час виконання дізнавачем вимог ст. 301 КПК України у матеріалах справи були відсутні підписані постанови про визначення дізнавача та прокурора, які були підтверджені належними доказами, дослідженими у судовому засіданні, втому числі показаннями дізнавача ОСОБА_12 , не взяв до уваги, що призвело до винесення незаконного вироку.

Крім того, зазначає, що висновок суду, що доручення про здійснення досудового розслідування кримінального проступку дізнавачу не суперечить вимогам ст. 39 КПК України і є достатнім документом для наділення такого дізнавача повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні, є помилковим та таким, що не відповідає нормам КПК України, оскільки таке доручення не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки у конкретному кримінальному провадженні, так як КПК України не передбачає такої форми прийняття рішень, зокрема при визначенні дізнавача або прокурора.

Вказує й на те, що поза увагою суду, також залишилось порушення у частині визначення групи дізнавачів для проведення досудового розслідування, а саме ст. 39-1 КПК України не передбачає визначати групу дізнавачів, на відміну від визначення слідчих або групи слідчих (ст. 39 КПК України). Це зумовлено особливістю досудового розслідування проступків, строк розслідування яких менший ніж злочинів, складністю розслідування, тому КПК України передбачає визначення лише одного дізнавача.

Також у судовому засіданні чітко встановлено, що до 27.10.2021 року інших постанов про визначення дізнавачів, окрім постанови від 27.10.2021 року, яка була підписана тільки після 10.11.2021 року, не виносилося, що є додатковою підставою для визнання зібраних доказів до 27.10.2021 року недопустимими.

Помилковим вважає також і висновок суду про те, що дані, які містяться у рапорті ст. ДОП Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_14 від 21.06.2021 щодо звернення ОСОБА_7 з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень та в рапорті начальника сектору превенції ВП №2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_15 від 25.06.2022 щодо матеріалів перевірки по заяві ОСОБА_7 , не спростовують обставин нанесення їй легкого тілесного ушкодження 06.06.2021 приблизно о 9.00 год. ОСОБА_10 в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , оскільки дані, які містяться у вказаному рапорті від 25.06.2022 щодо матеріалів перевірки по заяві ОСОБА_7 , навпаки спростовують обставини нанесення їй легкого тілесного ушкодження 06.06.2021 приблизно о 9.00 год. саме ОСОБА_10 в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , тому що у рапорті зазначено, що «....надійшли матеріали перевірки по заяві ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 про те, що 06.06.2021 року за місцем мешкання свекруха нанесла тілесне ушкодження...». Згодом, відповідно до даних, які містяться у рапорті, матеріали перевірки по заяві ОСОБА_7 щодо нанесення їй тілесних ушкоджень свекрухою були приєднані до кримінального провадження №0001511 від 23.06.2021.

Отже, з викладеного слідує, що потерпіла зверталася декілька разів до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень 06.06.2021 року за місцем її мешкання різними особами, в одній заяві вона вказувала, що тілесні ушкодження їй нанесла свекруха, а в іншій заяві - ОСОБА_10 .

Разом з тим, органом досудового розслідування не були виконані вимоги ст. 91 КПК України та під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_10 з метою перевірки повідомлення про кримінальне правопорушення ОСОБА_7 не здійснені необхідні й достатні слідчі та процесуальні дії з метою встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення.

При цьому у матеріалах провадження відсутня будь-яка інформація щодо перевірки по заяві ОСОБА_7 з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень 06.06.2021 року свекрухою за місцем її мешкання, хоча згідно рапорту ці матеріали були об`єднані в одне провадження для проведення дізнання спільно по обох заявах.

Вказує й на те, що суд не прийняв до уваги та не дав жодної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_10 , згідно яких він, не визнаючи вину та спростовуючи обвинувачення, стверджував, що він не наносив удари та не спричиняв потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, а лише зазначив, що вони спростовуються показаннями потерпілої, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , висновком експерта та протоколом проведення слідчого експерименту від 10.09.2021.

Також вважає, що судом безпідставно не взято до уваги показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також дані постанови Деснянського районного суду м. Києві від 27.09.2021, в якій містяться показання потерпілої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які різняться з показаннями, які вони надавали в суді під час розгляду кримінального провадження.

Посилається й на те, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого та щодо його показань і показань свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , не можуть вважатися такими, що зроблені за результатами об`єктивного та неупередженого розгляду кримінального провадження, а тому є передчасними, оскільки суд першої інстанції безпідставно відмовив стороні захисту ставити питання свідкам ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та потерпілій ОСОБА_7 щодо їх можливості сприймати факти, про які вони дають показання, а також щодо інших обставин, які можуть мати значення для оцінки достовірності показань свідка, а саме щодо відмінності їх показань, які вони надавали стосовно однієї події під час розгляду кримінального провадження, під час досудового розслідування та під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Отже, суд, не перевірив правдивість показань ОСОБА_16 , ОСОБА_22 та потерпілої ОСОБА_7 щодо нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень потерпілій.

Також зазначає, що при оцінці показань зазначених свідків щодо їх правдивості, суд не взяв до уваги, що сама потерпіла ОСОБА_7 стверджувала, що коли вона зайшла в кімнату до батька, окрім батька в кімнаті нікого не було, після того як батько її вдарив і вона закричала, в кімнату прибіг брат та став між ними, про матір вона нічого не казала. Тому, виходячи з її показань, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_22 не могли бачити самого удару, оскільки знаходилися в інших приміщеннях, а потерпіла лише припускала, що оскільки її син - ОСОБА_23 знаходився в коридорі, він міг бачити події, але про його допит сторона обвинувачення не заявляла.

Тому, за вказаних обставин, виникають розумні сумніви щодо достовірності показань потерпілої та свідків обвинувачення, які, з урахуванням наданої ними інформації про причетність обвинуваченого до нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, також підлягають більш ретельній перевірці.

Окрім цього, вказує й на те, що вирок суду є незаконним через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України), оскільки у матеріалах кримінальної справи відсутній належної якості аудіо запис даних судового засідання від 21.12.2021, на якому зафіксований допит потерпілої ОСОБА_7 , у зв`язку з чим неможливо встановити достовірність її показань, встановлених під час судового розгляду в суді першої інстанції, так як під час досудового розслідування потерпіла говорила зовсім інше.

Отже, суд помилково зробив висновок про достовірність показань потерпілої та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 щодо обставин спричинення ОСОБА_7 тілесного ушкодження, оскільки їх не можна вважати послідовними, логічними, так як вони є суперечливими та не узгоджуються між собою.

Таким чином, вважає, що у результаті неповноти судового розгляду даного провадження та допущених судом першої інстанції порушень принципів змагальності та рівності сторін обвинувачення і захисту у даному кримінальному процесі, не можуть вважатися обґрунтованими та такими, що не викликають розумних сумнівів, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Також до початку апеляційного розгляду справи від обвинуваченого ОСОБА_10 надійшло клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням його від кримінальної відповідальності через сплив строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_10 зазначає, що діяння, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, є кримінальним проступком, за яке передбачено покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботами на строк до одного року. Згідно з текстом обвинувального акта інкриміноване ОСОБА_10 діяння було вчинено 06.06.2021 року. Пунктом 1 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Отже, строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України сплинув 06.06.2023 року. Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для зупинення перебігу строку давності не встановлено, а тому він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

В судовому засіданні ОСОБА_10 відмовився від вказаного клопотання, посилаючись на відсутність доказів його винуватості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_9 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора, потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_8 проти її задоволення, дослідивши за ініціативою апеляційного суду висновок експерта №42-1262-2021 від 18.10.2021 року, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що, всупереч тверджень апелянта, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 в умисному легкому тілесному ушкодженні, а саме у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому доводи сторони захисту щодо відсутності достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 були перевірені у судовому засіданні. Однак, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку та яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, на наявність в діях ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме - його винуватість в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 , вказують дані, що містяться, зокрема, у таких доказах:

- показаннях потерпілої ОСОБА_7 про те, що 06.06.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , де вона проживає разом з батьками, приблизно в 09 год. 00 хв. прийшов її батько ОСОБА_10 в нетверезому стані, зайшов до кімнати, де вона знаходилась зі своїми дітьми та матір`ю ОСОБА_16 та почав обзивати їх та погрожувати викинути їх з квартири, внаслідок чого в черговий раз виникла сварка через квартирне питання. В цей час в квартирі також знаходилась її бабуся ОСОБА_20 . Батько вийшов з кімнати та почав збирати дитячі речі, вона вказала йому на недопустимість такої поведінки, тоді батько схопив її за волосся та потягнув на диван в свою кімнату, на що її бабуся ніяк не відреагувала. Коли вона намагалась встати з дивану, батько наніс їй удар правою рукою в голову в лобну частину, внаслідок чого у неї виникла гематома, коли вона знову намагалась піднятись з дивану, то батько наніс їй декілька ударів по спині, на вказані події прибіли її син та брат ОСОБА_22 , який став між нею та батьком, після чого вона повернулась в свою кімнату та викликала працівників поліції. Після проведення відносно неї судово-медичної експертизи внаслідок дій ОСОБА_10 та встановлення наявності у неї легкого тілесного ушкодження вона написала відповідну заяву до поліції;

- показаннях свідка ОСОБА_16 про те, що 06.06.2021 року в період часу з 09.00 год. до 10.00 год. її колишній чоловік ОСОБА_10 зайшов до кімнати в квартирі АДРЕСА_2 , в якій знаходились вона, їх дочка ОСОБА_7 та її діти, та почав їх ображати, після чого вийшов. Коли вона пішла на кухню мити посуд, то почула крики дочки про допомогу. Вона вийшла з кухні та побачила, що дочка знаходиться в кімнаті ОСОБА_10 на дивані в сидячому положенні, а ОСОБА_10 наносить їй удар правою рукою по голові в лобну ділянку. В цей час до кімнати ОСОБА_10 зайшов її син ОСОБА_22 та онук, син став між ОСОБА_10 та дочкою. ОСОБА_10 відштовхнув сина та наніс ОСОБА_7 декілька ударів рукою по спині, після чого дочка встала з дивана, забрала свого сина та пішла викликати працівників поліції;

- показаннях свідка ОСОБА_22 про те, що 06.06.2021 року приблизно о 08.00 год. додому до квартири АДРЕСА_2 прийшли його батько ОСОБА_10 та його бабуся ОСОБА_20 . Приблизно о 09.00-09.30 год. його мати ОСОБА_16 в кімнаті годувала дітей його сестри ОСОБА_7 , в цей час до кімнати зайшов його батько та почав їх ображати, після чого вийшов з кімнати, його мати пішла на кухню мити посуд, його сестра також вийшла на кухню. Через 5-10 хвилин після цього він почув із батькової кімнати крик сестри про допомогу і відразу побіг туди. В кімнаті батька він побачив, що його сестра знаходиться на дивані в напівлежачому положенні та намагається піднятись, а батько наносить їй удар кулаком в голову в область лоба. Він кинувся до батька та став між ним і сестрою, батько його відштовхнув та наніс сестрі два удари кулаком на спині, в цей час до кімнати забіг і син сестри, який це бачив;

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.06.2021 року, згідно якого ОСОБА_7 повідомила про нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_10 06.06.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 ;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 10.09.2021 року та відеозаписі на DVD-R диску до протоколу, згідно яких ОСОБА_7 в ході проведення слідчого експерименту показала обставини спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , які мали місце 06.06.2021 року, а саме як ОСОБА_10 схопив її правою рукою за волосся, тягнучи дозаду кинув на диван, потім наніс один удар кулаком правої руки в лобну ділянку, після чого почав наносити удари по спині;

- висновку експерта №42-1262-2021 від 18.10.2021 року, згідно якого: при судово-медичної експертизі у ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця на фоні припухлості м`яких тканин в лобній ділянці справа, яке утворилось внаслідок травматичної дії тупого предмету, характерні властивості якого в ушкодженні не відобразились, за давністю може відповідати терміну 06.06.2021 року, не має ознак небезпеки для життя та відноситься до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я), могло утворитись при умовах та у спосіб, на які вказує потерпіла ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту за її участю;

- речовим доказом, яким постановою слідчого від 27.10.2021 року визнано фотокопію із зображенням тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Наведені докази у своїй сукупності поза розумним сумнівом вказують на те, що 06.06.2021 року приблизно в 09 год. ОСОБА_10 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, підійшов до своєї доньки ОСОБА_7 та умисно правою рукою схопив її за волосся і повалив на диван та наніс останній кулаком правої руки один удар в ділянку правої лобної частини голови, в результаті чого спричинив ОСОБА_7 легке тілесне ушкодження у вигляді синця на фоні припухлості м`яких тканин в лобній ділянці справа. Таким чином, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Вищенаведені докази спростовують твердження сторони захисту щодо відсутності відомостей, які б свідчили про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

На заподіяння ОСОБА_10 умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 вказують, зокрема, показання потерпілої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_22 , які є логічними, послідовними, не містять суперечностей та за змістом вказують, що ОСОБА_10 в ході словесного конфлікту з ОСОБА_7 схопив останню за волосся, повалив на диван та наніс один удар кулаком в область голови. Умови та спосіб отримання тілесного ушкодження ОСОБА_7 продемонструвала в ході проведення слідчого експерименту, який зафіксовано в протоколі проведення слідчого експерименту від 10.09.2021 року та відеозаписі на DVD-R диску, який є додатком до протоколу. Відповідно до висновку експерта №42-1262-2021 від 18.10.2021 року, отримане ОСОБА_7 тілесне ушкодження відноситься до легкого тілесного ушкодження, за давністю може відповідати терміну 06.06.2021 року, могло утворитись при умовах та у спосіб, на які вказує потерпіла ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту за її участю.

При цьому з дослідженого під час апеляційного розгляду висновку експерта №42-1262-2021 від 18.10.2021 року також вбачається, що на експертизу був наданий висновок експертного дослідження №041-1127-2021 від 07.06.2021 року на ім`я ОСОБА_7 , котре було проведено на підставі направлення з приводу того, що 06.06.2021 приблизно об 11:00 невстановлена досудовим розслідуванням особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_7 , а з її слів: 06.06.2021 приблизно о 10:50 батько ОСОБА_10 схопив за волосся, кулаком вдарив в обличчя, по спині (т. 1 а.п. 72-77).

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки наявні в матеріалах кримінального провадження докази вказують, що ОСОБА_10 внаслідок раптово виниклих неприязних стосунків до ОСОБА_7 на фоні словесного конфлікту наніс їй один удар кулаком в ділянку правої лобної частини голови, чим заподіяв ОСОБА_7 умисне легке тілесне ушкодження.

Що стосується доводів апеляційної скарги про недопустимість зібраних у кримінальному проваджені доказів внаслідок того, що на час повідомлення ОСОБА_10 про підозру постанова про визначення дізнавача, який здійснюватиме досудове розслідування у кримінальному провадженні, від 27.10.2021 року та постанова про призначення прокурора від 23.06.2021 року не були підписані уповноваженими на те особами, а доручення про здійснення досудового розслідування кримінального проступку дізнавачу не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки у конкретному кримінальному провадженні, то слід зазначити наступне.

За вимогами ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Тобто докази мають бути здобуті тільки у законний спосіб. Докази отримані з порушенням вимог процесуального закону є недопустимими.

Одним із критеріїв допустимості доказів є належний суб`єкт їх збирання (одержання), яким може бути, зокрема, прокурор, слідчий, дізнавач.

Матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 містять письмове доручення начальника сектору дізнання ВП № 2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві про здійснення досудового розслідування кримінального проступку (дізнання) від 23.06.2021 року, яким доручено провести досудове розслідування цього кримінального провадження дізнавачу ВД Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 .

Повноваження керівника органу досудового розслідування (дізнання) визначати слідчого (дізнавача), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового "доручення", яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 39-1, 214 КПК), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування (як у цій справі), не суперечить вимогам статей 39, 39-1 КПК України і є достатнім документом для наділення такого слідчого (дізнавача) повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах.

З урахуванням наведеного, у цьому конкретному випадку рішення керівника органу досудового розслідування, складене у формі доручення, а не постанови, наділяло дізнавача повноваженнями на проведення досудового розслідування, що узгоджується з позицією Верховного Суду закріпленій у постанові від 25 серпня 2021 року справа № 663/267/19 та у постанові від 01 березня 2023 року справа № 161/8469/21.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження наявні постанова начальника сектору дізнання ВП №2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві від 27.10.2021 року про визначення дізнавача, яка здійснюватиме досудове розслідування у кримінальному провадженні, у складі групи дізнавачів: ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та постанова від 23.06.2021 року заступника керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва про призначення групи прокурорів у кримінальному провадження у складі прокурорів: ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , які містять підписи начальника сектору дізнання ВП №2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві та заступника керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва відповідно.

Тобто вказані рішення відповідно підписані уповноваженою на те особою, за змістом та процесуальною формою відповідають вимогам КПК України, а їх копії були надані сторонам провадження на час виконання вимог ст. 301 КПК України, на спростування чого стороною захисту будь-яких доводів не наведено.

Таким чином, надані захисником фотознімки постанови від 27.10.2021 року начальника сектору дізнання ВП № 2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві про визначення дізнавача, який здійснюватиме досудове розслідування у кримінальному провадженні, та постанови від 23.06.2021 року заступника керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києві про призначення прокурора, що були ним отримані не в порядку ч. 5 ст. 301 КПК України, не спростовують повноважень дізнавача та прокурора у вказаному кримінальному провадженні.

Не спростовує висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 і та обставина, що в рапорті начальника сектору превенції ВП № 2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_15 від 25.06.2021 року наявна інформація, що надійшли матеріали перевірки по заяві ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що 06.06.2021 року за місцем мешкання свекруха нанесла тілесне ушкодження, адже потерпіла ОСОБА_7 логічно і послідовно, з часу події 06.06.2021 року, вказувала і вказує, що саме ОСОБА_10 , 06.06.2021 року в приміщенні квартири АДРЕСА_2 наніс їй удар кулаком в голову, що підтверджують і свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_22 ,а умови та спосіб отримання тілесного ушкодження ОСОБА_7 продемонструвала в ході проведення слідчого експерименту, і відповідно до висновку експерта №42-1262-2021 від 18.10.2021 року, отримане ОСОБА_7 тілесне ушкодження відноситься до легкого тілесного ушкодження, за давністю може відповідати терміну 06.06.2021 року, могло утворитись при умовах та у спосіб, на які вказує потерпіла ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту за її участю.

При цьому, слід зазначити, що на підставі направлення інспектора дізнання від 06.06.2021 року, було проведено судово-медичне дослідження ОСОБА_7 , про що наданий висновок експертного дослідження №041-1127-2021 від 07.06.2021 року, в якому щодо обставин справи, і з її слів, зазначено, що 06.06.2021 приблизно о 10:50 батько ОСОБА_10 схопив за волосся, кулаком вдарив в обличчя та по спині.

Тож, вищезазначене вказує про логічність і послідовність показань ОСОБА_7 щодо особи, яка спричинила їй тілесні ушкодження, обставин і механізму їх спричинення, від початку її звернення до поліції ще в день події 06.06.2021 року.

Тому, як та обставина, що заява ОСОБА_7 про вчинене кримінальне правопорушення прийнята лише 16.06.2021 року, так і вищевказані відомості рапорту начальника сектору превенції ВП № 2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_15 від 25.06.2021 року, та дані рапорту ст. ДОП Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_14 від 21.06.2021 щодо звернення ОСОБА_7 з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень лише 16.06.2021 року, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 в умисному заподіянні ним 06.06.2021 року приблизно о 09 год. в кв. АДРЕСА_2 легкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 .

Поряд з цим слід вказати, що, відповідно й до рапорту ст. ДОП Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_14 від 21.06.2021, в якому зазначено, що 16.06.2021 року звернулась ОСОБА_7 про те, що 06.06.2021 року ОСОБА_10 за місцем проживання наніс тілесні ушкодження, в ньому також викладені відомості і про те, що направлення на проходження СМЕ вона отримала 06.06.2021 року, а 07.06.2021 року дана громадянка пройшла судово-медичну експертизу, висновок №041-1127-2021, за адресою АДРЕСА_3 , ступінь нанесення тілесних ушкоджень належать до легких.

Отже, відсутні підстави ставити під сумнів достовірність показань потерпілої ОСОБА_7 щодо спричинення їй 06.06.2021 року приблизно о 09 год. в кв. АДРЕСА_2 легкого тілесного ушкодження саме її батьком - ОСОБА_10 , які до того ж узгоджуються і підтверджуються іншими вищенаведеними доказами в їх сукупності.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

А відтак, є безпідставними і твердження обвинуваченого про помилковість висновків суду першої інстанції з приводу неналежності як доказу рапорту начальника сектору превенції ВП № 2 Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_15 від 25.06.2021 року та рапорту ст. ДОП Деснянського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_14 від 21.06.2021.

З цих же підстав колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неналежності таких доказів, як показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , а також постанови Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року, оскільки вони не підтверджують прямо чи непрямо існування чи відсутність обставин, що стосуються спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Зокрема з показань свідка ОСОБА_20 вбачається, що вона 06.06.2021 року приблизно в 11.00 годин зі своїм сином ОСОБА_10 приїхали по місцю його проживання: АДРЕСА_1 , після чого син пішов в магазин, а вона почала прибирати в квартирі, через деякий час, поки сина не було в квартирі, на кухні вона побачила працівників поліції, які згодом розмовляли з сином, який повернувся з магазину.

Згідно показань свідка ОСОБА_19 , 06.06.2021 року він виїжджав на виклик про домашнє насильство за адресою: АДРЕСА_1 , який надійшов приблизно в 10 год. 50 хв. від дружини кривдника. По прибуттю в квартиру там знаходились кривдник ОСОБА_10 в стані алкогольного сп`яніння та його дружина, яка пояснила, що ОСОБА_10 їй погрожує, тому відносно ОСОБА_10 був складений протокол про адміністративне правопорушення щодо насильства в сім`ї.

Як вбачається з постанови Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року, ОСОБА_10 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2. Відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_10 06.06.2021 року приблизно о 10.00 годині за місцем проживання: АДРЕСА_1 , висловлювався брутальною лайкою у бік колишньої дружини ОСОБА_16 .

Те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги викладені у цій постанові показання ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_22 , які різняться з тими, які вони надали в суді під час розгляду кримінального провадження № 0001511, то наведене відповідає вимогам ст. 23 КПК України, з якої слідує, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Крім того, наведені обвинуваченим показання ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_22 та дані самої постанови стосуються справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП, та не мають ніякого відношення до кримінального провадження № 0001511 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, адже були вчинені у різний час одного дня - 06.06.2021 року.

Всупереч доводам апеляційної скарги суд дослідив усі зібрані по справі докази у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, з дотриманням принципів повноти судового розгляду та рівності сторін. Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Таким чином, твердження обвинуваченого, що стороні захисту безпідставно відмовлено ставити питання свідкам, спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що сторона захисту приймала участь у допиті свідків.

Також судом надано оцінку і показанням обвинуваченого ОСОБА_22 , який свою вину заперечував та пояснив, що 06.06.2021 року приблизно о 09.00 годині він не наносив удари та не спричиняв потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Однак такі пояснення ОСОБА_10 спростовуються зібраними по справі доказами, які суд дослідив та надав їм належну оцінку у відповідності до вимог КПК України.

Посилання обвинуваченого, що ОСОБА_7 декілька разів зверталась до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень різними особами не спростовують висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи ОСОБА_10 про відсутність належної якості аудіозапису судового засідання від 21.12.2021 року спростовуються наданими апеляційному суду матеріалами кримінального провадження, в т.ч. наданою на запит апеляційного суду архівною копією диску з аудіозаписом судового засідання 21.12.2021 року, на якому зафіксовано, що 21.12.2021 року судом першої інстанції розпочато розгляд справи, зокрема, встановлено порядок дослідження доказів, досліджено письмові докази та допитано потерпілу ОСОБА_7 , зміст показань якої відповідає приведеним у вироку та, незважаючи на незначні технічні недоліки звукозапису, в достатній мірі є відтворюваним та зрозумілим.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовановизнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_10 в умисному легкому тілесному ушкодженні та вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду провадження судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду або б мали наслідком безумовне скасування вироку, колегією суддів не встановлено і в апеляційній скарзі не наведено.

Що стосується покарання, то при вирішенні цього питання, суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, дані про особу винного, відсутність обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання, думку потерпілої щодо міри покарання, а тому, на момент ухвалення вироку, обґрунтовано призначив ОСОБА_10 покарання у виді штрафу.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.

Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути звільнена за вироком суду від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

За приписами ч. 2 ст. 12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Санкцією ч. 1 ст. 125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року, тобто передбачене даною нормою діяння є кримінальним проступком.

За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, вчиненого ним 06.06.2021 року.

А відтак, виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, 2-річний строк давності притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закінчився 06.06.2023 року.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року стосовно ОСОБА_10 законної сили не набув, відомості, які б свідчили про наявність обставин для зупинення чи переривання перебігу строку давності, відсутні.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_10 відмовився від клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, то ОСОБА_10 слід звільнити від призначеного йому судом за ч. 1 ст. 125 КК України покарання, згідно з ч. 5 ст. 74 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 задоволенню не підлягає, проте вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року стосовно ОСОБА_10 слід змінити, шляхом звільнення ОСОБА_10 від призначеного цим вироком покарання за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року стосовно ОСОБА_10 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_10 від призначеного йому цим вироком покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3