БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1434/25
Провадження № 1-кп/730/115/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2025 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни кримінальне провадження №0000153 від 16.09.2025р. по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця с. Арданове Іршавського району Закарпатської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_1 , освіта середня спеціальна, неодруженого, перебуває в цивільному шлюбі, має 2-х малолітніх дітей, непрацюючого, не судимого, -

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2024 року, яка набрала законної сили 10 січня 2025 року, визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, із застосуванням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 грн, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, із оплатним вилученням транспортного засобу - автомобіля марки «ВАЗ-2108», д.н.з. НОМЕР_2 , 1987 р.в., vin ТЗ- НОМЕР_3 (справа №730/1600/24).

Крім того, ОСОБА_4 постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 січня 2025 року, яка набрала законної сили 01 лютого 2025 року, визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, із застосуванням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік (справа №730/1581/24).

Однак ОСОБА_4 , достовірно знаючи про наявність зазначених постанов суду, які набрали законної сили, будучи з ними ознайомленим, з метою невиконання цих постанов суду в частині адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами та маючи реальну можливість їх виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення вимог ст.129-1 Конституції України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, усупереч рішення суду, 16 вересня 2025 року о 09-40 год за адресою м. Борзна по вул. Семена Палія, 28, керував автомобілем марки «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_4 , та за порушення вимог п.2.1а Правил дорожнього руху був зупинений поліцейськими СРПП ВП №3 (м.Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області, які стосовно нього склали протоколи за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.122 КУпАП.

Отже ОСОБА_4 умисно не виконав постанову Борзнянського районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2024 року в справі №730/1600/24, яка набрала законної сили 10 січня 2025 року, та постанову Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 січня 2025 року в справі №730/1581/24, яка набрала законної сили 01 лютого 2025 року.

ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення визнав повністю та не оспорював фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, з якими добровільно та усвідомлено погоджується. Пояснив, що посвідчення водія у нього відсутнє і був обізнаний про те, що постановами Борзнянського районного суду Чернігівської області від 30.12.2024р. та від 21.01.2025р. його позбавлено права керування транспортними засобами строком на 5 років і 1 рік, відповідно. Однак, із-за відсутності інших знайомих водіїв та коштів на оплату таксі вранці 16 вересня 2025 року особисто на автомобілі повіз цивільну дружину на планові процедури до лікарні в м. Борзну, де за порушення ПДР був зупинений працівниками патрульної поліції, які склали на нього декілька протоколів. Розкаюється в скоєному та обіцяє, що більше не допустить таких протиправних дій; усі раніше накладені штрафи ще не сплатив, оскільки отримує періодичний доход від підробітків.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не ставить під сумнів та не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміють зміст цих обставин, у суду відсутні сумніви у добровільності та істинності позицій учасників процесу, тому відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які стосуються наведених у обвинувальному акті постанов у справах про адміністративні правопорушення, речових доказів і документів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому, судом встановлено, що учасники кримінального провадження вірно розуміють зміст цих обставин, а добровільність їхніх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Заслухавши обвинуваченого, дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, суд находить, що винуватість ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні, крім власного визнання ним своєї вини в судовому засіданні, підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, які є належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми діями, які виразилися в умисному невиконанні постанови суду, яка набрала законної сили, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, і його дії кваліфіковано вірно.

Вирішуючи питання за вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини, особу винного, матеріали досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації.

ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується задовільно, неодружений, перебуває в цивільному шлюбі, має 2-х малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований та отримує мінливий доход від підробітків, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не знаходиться, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, раніше не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні.

Згідно досудової доповіді Ніжинського районного сектору №4 філії Державної установи «Центр пробації» у Чернігівській області ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній, у зв`язку з чим виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

За приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Тому, обираючи обвинуваченому вид та міру покарання, суд виходить із положень ст.50 КК України й зауважує, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Тобто, обвинуваченому має бути призначене справедливе покарання за вчинене ним діяння.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 01.02.2018р. у справі №634/609/15-к роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, виходячи з характеру та тяжкості скоєного кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючої та відсутності обтяжуючих покарання обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, майнового стану, висновку уповноваженого органу з питань пробації, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, але із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, дасть можливість перевиховатись без ізоляції від оточуючих, в умовах запровадженого в державі воєнного стану бути потрібним шляхом залучення до виконання суспільно корисних робіт, відповідатиме визначеній у ст.50 КК України меті покарання.

Враховуючи особу обвинуваченого, відсутність у нього постійного місця роботи й офіційних стабільних джерел доходу, наявність боргових зобов`язань, застосування до ОСОБА_4 менш суворого покарання у виді штрафу суд вважає недоцільним.

Процесуальні витрати по справі відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили обвинуваченому суд вважає за можливе не обирати й відповідне клопотання прокурора з цього приводу не ініціювалось.

На підставі викладеного, керуючись ст. 369-376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком у 2 (два) роки, поклавши на нього відповідно до ст.76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також додатково покласти обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації та виконати заходи, передбачені пробаційною програмою «Зміна прокримінального мислення».

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.

Речові докази по справі: цифровий носій інформації «Micro SD 32 GB», який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити зберігати в справі.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд на протязі тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя Борзнянського районного суду ОСОБА_1