Справа № 405/5930/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року Подільський районний суд міста Кропивницького у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представників служби у справах дітей ОСОБА_4

представника органу національної поліції ОСОБА_5

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7

захисника неповнолітнього адвоката ОСОБА_8

законного представника неповнолітнього ОСОБА_9

неповнолітнього ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Кропивницький у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000582 від 05.09.2025, клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру у відношенні неповнолітнього:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелений Яр Джанкойського району АРК, громадянина України, учня КЗ «Ліцей «Центральний» Кропивницької міської ради», не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

встановив:

До Подільського районного суду міста Кропивницького від прокурора Кропивницької окружної прокуратури Кіровоградської області надійшло клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру у відношенні неповнолітнього ОСОБА_10 , який до досягнення віку кримінальної відповідальності вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Встановлено, що 03 вересня 2025 року приблизно о 18-00 годині ОСОБА_10 перебував у дворі за рестораном « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: м. Кропивницький, вул. Соборна, 2-А. Згодом до ОСОБА_10 підійшла його знайома ОСОБА_12 разом із ОСОБА_6 . Між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 відбулась розмова, в ході якої у ОСОБА_10 виникли неприязні відносини до ОСОБА_6 та ОСОБА_10 словесно примусив стати потерпілого ОСОБА_6 на коліна і вибачитись перед ОСОБА_12 за минулі образи.

ОСОБА_6 , виконуючи вимогу ОСОБА_10 , став на коліна перед ОСОБА_10 та в цей час у останнього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Далі, діючи умисно, цілеспрямовано та розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, на ґрунті особистих неприязних відносин, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, ОСОБА_10 кулаком правої руки наніс ОСОБА_6 , який стояв перед ним на колінах, один удар в область нижньої щелепи зліва та правою ногою наніс другий удар в область тулуба зліва. Вказаними діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичного експерта від 05 вересня 2025 року № 619 у вигляді синця в ділянці лівої щоки. Тілесні ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень, згідно п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є умисне легке тілесне ушкодження.

Неповнолітній ОСОБА_10 в судовому засіданні визнав факт вчинення ним суспільно небезпечного діяння у відношенні потерпілого ОСОБА_6 . Пояснив, що дійсно ввечері 03.09.2025 він зустрів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . ОСОБА_15 сказала йому, що ОСОБА_16 її образив нецензурною лексикою та не хоче вибачитися перед нею. Тоді він ( ОСОБА_10 ) примусив ОСОБА_14 встати перед ним на коліна, щоб він вибачився перед ОСОБА_17 . Коли ОСОБА_16 встав на коліна, він ( ОСОБА_10 ) наніс йому один удар рукою по голові та один удар ногою в область тазу знизу. Після цього він відійшов в сторону. Визнає себе винним у вчиненні суспільно-небезпечного діяння. Він розуміє, що вчинив неправомірно та жалкує через те, що трапилося. Додав, що він вибачався перед потерпілим одразу після події. Цивільний позов не визнає в повному обсязі.

Захисник неповнолітнього ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні клопотання прокурора підтримав в частині застосування до його підзахисного заходів виховного характеру у виді передачі його під нагляд матері та обмеження його дозвілля, але просив визначити інший час обмеження з метою надання ОСОБА_10 можливості відвідувати дитячі секції.

Законний представник неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала клопотання прокурора та надала свою згоду на передачу їй під нагляд неповнолітнього сина ОСОБА_10 . Цивільний позов не визнала в повному обсязі.

Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 та неповнолітній потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали клопотання прокурора в повному обсязі. Наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник служби у справах дітей ОСОБА_4 та представник органу національної поліції ОСОБА_5 вирішення клопотання прокурора залишили на розсуд суду.

Заслухавши позиції усіх учасників судового провадження, які вказали на недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд провів судовий розгляд даного клопотання із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом неповнолітнього ОСОБА_10 , його законного представника, та вивченням характеризуючих даних на особу неповнолітнього ОСОБА_10 , визнавши недоцільним допит неповнолітнього потерпілого, свідків та дослідження інших доказів. Наслідки розгляду судом провадження із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України учасникам процесу роз`яснено.

За таких обставин суд констатує доведеність стороною обвинувачення поза розумним сумнівом скоєння неповнолітнім ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є умисне легке тілесне ушкодження.

Дії неповнолітнього ОСОБА_10 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисні дії, що виразилися в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження.

Отже, розглянувши клопотання, заслухавши думку прокурора, представника служби у справах дітей, представника органу Національної поліції, законного представника неповнолітнього потерпілого, неповнолітнього потерпілого, захисника неповнолітнього, законного представника неповнолітнього, неповнолітнього ОСОБА_10 , суд дійшов висновку про наявність необхідних підстав для задоволення клопотання прокурора, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 КК України кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років.

Суб`єктом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є осудна особа, якій виповнилося 16 років.

При цьому, неповнолітній ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто на момент вчинення суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, йому виповнилося повних 15 років, а отже він не досяг віку кримінальної відповідальності та не суб`єктом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Згідно ч. 5 ст. 499 КПК України за відсутності підстав для закриття кримінального провадження прокурор затверджує складене слідчим, дізнавачем або самостійно складає клопотання про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру і надсилає його до суду в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч. 2 ст. 97 КК України примусові заходи виховного характеру, передбачені, частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставити кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Частиною 2 статті 105 КК України передбачено, що суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру:

1) застереження;

2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього;

3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їх прохання;

4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків;

5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років.

Згідно ч. 3 ст. 105 КК України до неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у частині другій цієї статті. Тривалість заходів виховного характеру, передбачених у пунктах 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.

При цьому, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою.

Питання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, суд повинен вирішувати з урахуванням даних, що їх характеризують. Неприпустимо передавати неповнолітнього під нагляд батька чи матері, які позбавленні батьківських прав, а також батьків чи інших осіб, котрі через свою поведінку не здатні позитивно впливати на нього. Хоча в законі не передбачено обов`язкове отримання згоди батьків чи осіб, які їх заміняють, на передачу їм неповнолітнього під нагляд, суд має отримати таку згоду.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що мати неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_9 батьківських прав по відношенню до свого сина не позбавлялася, має позитивні характеристики, забезпечує свого сина належними умовами для його розвитку та виховання, користується авторитетом у свого сина, а отже, здатна позитивно впливати на нього, та надає свою згоду на передачу їй під нагляд неповнолітнього сина ОСОБА_10 .

Вирішуючи питання про застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру, суд враховує дані про особу неповнолітнього, його вік, стан здоров`я, рівень розвитку, умови життя та виховання.

Так, за місцем проживання відносно неповнолітнього ОСОБА_10 будь-які скарги не надходили. Неповнолітній ОСОБА_10 навчається в КЗ «Ліцей «Центральний» Кропивницької міської ради», має середній рівень знань, виявляє конкретний тип мислення, навчальні заняття у школі майже не пропускає, має здібності в опануванні трудового навчання та фізичної культури, до виконання громадських доручень ставиться сумлінно, завжди готовий допомогти у господарських питаннях, зі старшими спілкується чемно, веселий, товариський, має друзів у класі та школі, але часто піддається чужому впливу. Батьки приділяють увагу вихованню сина, сприяють залученню дитини у різні позакласні заходи, завжди реагують на зауваження та попередження з приводу порушень поведінки дитиною, контролюють відвідування уроків.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що неповнолітній ОСОБА_10 у віці від одинадцяти років і до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність, вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України належить до кримінальних проступків, визнав свою вину та щиро покаявся, вибачився перед потерпілим, а отже, до нього слід застосувати примусові заходи виховного характеру, які будуть необхідними та достатніми для його виправлення і попередження вчинення ним нових суспільно небезпечних діянь, у виді його передачі під нагляд матері ОСОБА_9 терміном на один рік та обмеження його дозвілля шляхом обмеження перебування поза домівкою з 21-00 до 06-00 години строком на шість місяців.

Заходи забезпечення кримінального провадження в межах даного провадження не застосувались.

До початку судового розгляду законним представником неповнолітнього потерпілого в інтересах останнього було пред`явлено цивільний позов до неповнолітнього ОСОБА_10 про стягнення з останнього матеріальної шкоди в розмірі 5000 гривень та моральної шкоди в розмірі 10000 гривень.

В обгрунутування позовних вимог законним представником неповнолітнього потерпілого зазначено, що внаслідок протиправних дій неповнолітнього ОСОБА_10 вона несе матеріалі збитки у зв`язку з необхідністю звернення до відповідних спеціалістів, які вона оцінює у 5000 гривень. Крім того, внаслідок протиправної поведінки неповнолітнього ОСОБА_10 по відношенню до її неповнолітнього сина їй спричинено моральні страждання у зв`язку з ушкодження здоров`я її сина, а тому суму компенсації моральної шкоди оцінено у 10000 гривень.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За правилами ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з неповнолітнього ОСОБА_10 матеріальної шкоди в розмірі 5000 гривень, суд керується наступним.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пленумом Верховного суду України у п.п. «в» п. 19 Постанови № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

При цьому, жодних належних та допустимими доказів на підтвердження понесених витрат у на звернення до спеціалістів позивачем не надано, а тому позовна вимога про стягнення з неповнолітнього ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5000 гривень задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з неповнолітнього ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 10000 гривень, суд керується наступним.

Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тому, визначаючи розмір спричиненої протиправними діями неповнолітнього ОСОБА_10 моральної шкоди, суд керується положеннями ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Так, протиправними діями неповнолітнього ОСОБА_10 неповнолітньому потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження, що призвело до моральних страждань останнього, пов`язаних з ушкодженням його здоров`я та до вимушених змін у його звичному способі життя. Отже, враховуючи ступінь спричинених тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, тривалість вимушених змін, глибину душевних та фізичних страждань, а також виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що з неповнолітнього ОСОБА_10 на користь позивача в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди підлягає стягненню 5000 гривень, на підставі чого позовна вимога в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

При цьому, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1179 ЦК України, неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Враховуючи наведене, моральна шкода у розмірі 5000 гривень підлягає стягненню з неповнолітнього ОСОБА_10 , а у разі відсутності у нього коштів або майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, та на яке може бути звернено стягнення, вона (моральна шкода) підлягає стягненню з його законного представника ОСОБА_9 .

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадження відсутні.

Питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні необхідно вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 97, 105 КК України, ст.ст. 498-501 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора про застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 примусових заходів виховного характеру задовольнити.

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи виховного характеру у виді:

?передачі його під нагляд матері ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строком на 1 (один) рік;

?обмеження його дозвілля шляхом встановлення заборони перебування ним поза домівкою з 21-00 до 06-00 години строком на 6 (шість) місяців.

Цивільний позов ОСОБА_7 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з неповнолітнього ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_6 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.

У разі відсутності у неповнолітнього ОСОБА_10 коштів або майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, та на яке може бути звернено стягнення, моральну шкоду у розмірі 5000 гривень стягнути з його законного представника ОСОБА_9 .

В іншій частині позову відмовити.

Речові докази по справі, а саме оптичний диск DVD-R з відеозаписом, який зберігається при матеріалах кримінального провадження № 0000582 після набрання ухвалою законної сили залишити при матеріалах кримінального провадження № 0000582.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду через Подільський районний суд міста Кропивницького протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.

Суддя Подільського районного суду

міста Кропивницького ОСОБА_18