Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/4809/630/25 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1 ,
Категорія ст. 190 КК України Доповідач у ІІ інстанції: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому, в режимі відео конференції, кримінальне провадження № 0000458 за апеляційною скаргою заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт. Чинадійово Мукачівського району Закарпатської області, українка, громадянка України, з професійно-технічною освітою, працює оброблювачем риби супермаркету ТОВ «Сільпо-фуд» холдингової компанії «Fozzy Group», пероебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною, не одружена, має на утриманні 3 малолітніх дітей 2019, 2022, 2023 років народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима:

- Кіровським районним судом м. Кіровограда 15.02.2023 року за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, звільнена від відбування покарання з застосуванням ст.79 КК України строком на 1 рік; згідно ухвали Кропивницького апеляційного суду ві 15.05.2023 року за ч.1 ст.190 КК України до 200 годин громадських робіт, за ч.2 ст.190 КК України до позбавлення волі строком на. На підставі ч.1 ст. 70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнена від відбування покарання з застосуванням ст.79 КК України строком на 1 рік

- Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 12.02.2024 року за ч.1, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 70 КК України до 2-х років позбавлення волі, звільнена від відбування покарання з застосуванням ст.79 КК України строком на 1 рік

- Київським районним судом м. Одеси 20.04.2023 року за ч.1, ч.2 ст.190 КК України до штрафу розмірі 51000 грн.

засуджена за ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023 року, остаточно ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та штрафу в розмірі 41750 грн.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

Відповідно до ст. 79 КК України, звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням строком на 1 (один) рік, поклавши на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У разі звернення вироку до виконання в частині реального відбування покарання у виді позбавлення волі, на підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати у строк відбування покарання строк тримання обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою з 23.09.2024 року (дата затримання 9.33 год.) по 24.09.2024 року (за цим вироком, запобіжний захід особисте зобов`язання) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 7000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2000 грн. 00 коп. - моральної шкоди.

Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 .

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 5300 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду ОСОБА_9 скоїла заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства) вчинені повторно, за наступних обставин.

В середині листопада 2022 року (точної дати та часу під час досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_9 перебувала за місцем свого тимчасового проживання за адресою АДРЕСА_3 .

Перебуваючи у вказаному місці у ОСОБА_9 раптово виник умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, а саме на заволодіння грошовими коштами громадян шляхом надання їм в оренду житла, яке їй не належить.

Реалізуючи даний умисел ОСОБА_9 21.11.2022, у денний час доби (точного часу під час досудового розслідування не встановлено), домовилась з ОСОБА_12 про оренду квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 , належної ОСОБА_13 , строком на 2 доби. Після цього ОСОБА_9 в цей же день, під виглядом власниці даної квартири, виклала оголошення в мережі «Інтернет» в соціальній мережі «Фейсбук» про здачу вказаної квартири в оренду на довготривалий термін.

В подальшому, 21.11.2022 у вечірній час доби (точного часу під час досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_7 , побачивши оголошення ОСОБА_9 щодо здачі в оренду квартири, зателефонувала за вказаним в оголошенні номером та домовилась зі ОСОБА_9 про оренду на довготривалий строк квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 .

22.11.2022 близько 10.00 год. ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 , реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, переслідуючи мету власної наживи, не повідомляючи про свої дійсні наміри та про те, що вона не є володільцем квартири, отримала від потерпілої ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 7000 грн. за оренду квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 , строком на 2 місяці, після чого ОСОБА_9 передала потерпілій ключі від вказаної квартири.

Після цього, заволодівши в такий спосіб грошовими коштами, ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, грошовими коштами розпорядилась на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 7000 грн.

Крім того, в середині листопада 2022 року (точної дати та часу під час досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_9 перебувала за місцем свого тимчасового проживання за адресою АДРЕСА_3 .

Перебуваючи у вказаному місці у ОСОБА_9 раптово виник умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, а саме на заволодіння грошовими коштами громадян шляхом надання їм в оренду житла, яке їй не належить.

Реалізуючи даний умисел ОСОБА_9 21.11.2022, у денний час доби (точного часу під час досудового розслідування не встановлено), домовилась з ОСОБА_12 про оренду квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 , належної ОСОБА_13 , строком на 2 доби. Після цього ОСОБА_9 в цей же день, під виглядом власниці даної квартири, виклала оголошення в мережі «Інтернет» в соціальній мережі «Фейсбук» про здачу вказаної квартири в оренду на довготривалий термін.

В подальшому, 21.11.2022 у вечірній час доби (точного часу під час досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_11 , побачивши оголошення ОСОБА_9 щодо здачі в оренду квартири, зателефонував за вказаним в оголошенні номером та домовився зі ОСОБА_9 про оренду на довготривалий строк квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 .

22.11.2022 близько 11.00 год. ОСОБА_9 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, розташованої поруч із багатоповерховим будинком, розташованого за адресою АДРЕСА_5 , реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, переслідуючи мету власної наживи, не повідомляючи про свої дійсні наміри та про те, що вона не є володільцем квартири, отримала від потерпілого ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 9000 грн. за оренду квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 , строком на 2 місяці, після чого ОСОБА_9 передала потерпілому ключі від вказаної квартири.

Після цього, заволодівши в такий спосіб грошовими коштами, ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, грошовими коштами розпорядилась на власний розсуд, чим спричинила потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 9000 грн.

В апеляційній скарзі заступник керівник Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, невідбутої частини покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки та штрафу в розмірі 41750 грн., який відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

В іншій частині вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.08.2025 відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що враховуючи положення ч.ч. 1, 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України, звільнення особи від відбування частини призначеного за сукупністю вироків основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та одночасно реальне виконання іншої частини основного покарання у виді штрафу е неприпустимим та суперечить приписам чинного законодавства.

Всупереч положень ч.ч. 1, 4 ст. 70, ч. З ст. 72, ч. 1 ст. 79 КК України, суд І інстанції, звільняючи ОСОБА_9 від призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі на підставі ч. 1 ст. 79 КК України та вказуючи про самостійне виконання покарання у виді штрафу, застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Окрім того, судом першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі враховано, що ОСОБА_9 протягом нетривалого часу вчинила низку кримінальних правопорушень проти власності у чотирьох населених пунктах трьох різних областей країни, де шахрайськими діями ошукала потерпілих, які, за відсутності добровільного відшкодування спричиненої шкоди, змушені були звертатися з позовами до суду, що свідчить про відсутність належної критичної оцінки обвинуваченою своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання загладити провину, тобто конкретних дій, спрямованих на виправлення ситуації, зумовленої кримінальним правопорушенням. За вчинення вказаних кримінальних правопорушень притягувалася до кримінальної відповідальності та тричі була засуджена за ч.ч. 1, 2 ст. 190 КК України.

Згідно із п. 4 ч. 1, ч. 2 ст.409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Також, на адресу апеляційного суду надійшло від захисника ОСОБА_14 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до якого вона просила апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 вересня 2025 року - змінити:

-виключити з мотивувальної частини вироку посилання на ч.4 ст.70 КК України,

-виключити друге та третє речення резолютивної частини вироку, а саме «На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023 року, остаточно ОСОБА_9 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та штрафу в розмірі 41750 грн. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.»;

-у резолютивній частині вироку додати нове речення «Вирок Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023 виконувати самостійно».

Вказане заперечення мотивоване тим, що при призначенні покарання суд у повній мірі врахував:

-що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , були скоєні у листопаді 2022 року, тобто до постановлення, як вироку Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023, так і інших двох вироків (повністю виконаних) - Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.02.2023 та Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.02.2024;

- щире каяття ОСОБА_9 та її активне сприяння розкриттю злочину,

- відсутність обставин, які обтяжують покарання,

- наявність на утриманні ОСОБА_9 трьох малолітніх дітей (копії свідоцтв про народження у матеріалах справи), яких вона виховує самостійно,

- офіційне працевлаштування ОСОБА_9 .

Вироком також абсолютно враховано інтереси потерпілих, цивільні позови яких повністю задоволені.

Разом з тим, сторона захисту вважає, що суд помилково не застосував висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 01 квітня 2024 року (справа № 183/6854/20, провадження № 51-4885кмо23), відповідно до якого якщо особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком особі призначається покарання із застосуванням на підставі ст. 75 КК звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання не застосовуються і кожний вирок - попередній, за яким особа має відбувати покарання реально, та новий, за яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачену ОСОБА_9 та її захисника ОСОБА_14 ,які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, та просили вирок районного суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора, підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_9 винуватою у кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України,оскільки остання в суді першої інстанції свою вину в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190 КК України, визнала повністю.

В суді першої інстанції ОСОБА_9 пояснила, що дійсно 21.11.2022, у денний час домовилась з ОСОБА_12 про оренду квартири під номером АДРЕСА_6 , належної ОСОБА_13 , строком на 2 доби.

Після цього, в цей же день, під виглядом власниці даної квартири, виклала оголошення в мережі «Інтернет» в соціальній мережі «Фейсбук» про здачу вказаної квартири в оренду на довготривалий термін.

Вечором цього ж дня ОСОБА_7 , побачивши її оголошення щодо здачі в оренду квартири, зателефонувала за вказаним в оголошенні номером та домовилась з нею про оренду на довготривалий строк квартири під номером АДРЕСА_6 . 22.11.2022 близько 10.00 год. перебуваючи в приміщенні вказаної квартири, отримала від потерпілої ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 7000 грн. за оренду, строком на 2 місяці, після чого передала потерпілій ключі. Заволодівши в такий спосіб грошовими коштами, якими розпорядилась на власний розсуд.

Також, доповнила, що 21.11.2022, у вечірній час доби ОСОБА_11 , побачивши її оголошення щодо здачі в оренду квартири, зателефонував за вказаним в оголошенні номером та домовився з нею про оренду вказаної квартири на довготривалий строк.

22.11.2022 близько 14.00 год., перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, розташованої поруч із багатоповерховим будинком, розташованого за адресою вул. Матросова, 28, м. Знам`янка Кіровоградської області, неподалік магазину «Аврора», отримала від потерпілого ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 9000 грн. за оренду квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_4 , строком на 2 місяці, після чого передала потерпілому ключі. Таким чином, заволодівши грошовими коштами, ОСОБА_11 , якими на власний розсуд.

Дослідження доказів по даній справі в суді першої інстанції відбувалось на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому обвинувачений та інші учасники судового розгляду справи позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченої ОСОБА_9 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинені повторно.

Також, не встановленого упередженого ставлення суду до ОСОБА_9 під час розгляду справи, процесуальні права обвинуваченої та їх реалізація в ході судового розгляду справи були забезпечені та дотримані, і їх істотних порушень, не встановлено.

Тому, колегія суддів відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Пунктом 2 частини 1 статті 420 КПК України, визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Так, доводи апеляційної скарги заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_10 , в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яка виразилась у застосуванні ст. 78 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 - колегія суддів вважає частково обґрунтованими та погоджується з ними, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Пунктом 2 частини 1 статті 420 КПК України, визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Відповідно до роз`яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення покарання» № 7 від 24.10.2003 року, у тих випадках, коли особа, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням та з іспитовим строком, вчинила до постановлення вироку у першій справі злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинання, часткового та повного складання покарань не допускається. За таких умов кожен вирок виконується окремо.

Така ж конструкція передбачає та не обмежує можливість призначення покарання із звільнення від відбування покарання за злочин, який вона вчинила до постановлення вироку у першій справі.

Згідно правових позицій викладених у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17, зазначено, що у разі коли до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно.

Надаючи оцінку доводам скарги прокурора щодо безпідставного, на його думку, незастосування судом положень ч. 4 ст. 70 КК при визначенні ОСОБА_9 остаточного покарання, що призвело до невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень і особі засудженого через суворість, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, положеннями ст. 70 КК визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 70 КК якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

У такому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

В той же час , призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, має ряд особливостей, з урахуванням яких, загальний алгоритм призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК передбачає такі елементи:

1) одержання точних даних про покарання, призначене особі попереднім вироком/попередніми вироками та у разі відбуття призначеного покарання, точного визначення його відбутої частини;

2) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, а якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то призначення покарання за кожен злочин окремо;

3) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів;

4) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених попереднім та новим вироками; 5

) зарахування в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, покарання, відбутого за попереднім вироком/попередніми вироками, якщо таке зарахування можливе.

При цьому, призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції при постановленні вироку щодо ОСОБА_9 вказаних вимог не було дотримано, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ч. 4 ст. 70 КК.

Так, якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таке тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.

Натомість протилежний підхід ставив би даний суд у позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК) та підривало би презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч. 2 ст. 21 КПК).

Вказане узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 15 квітня 2021 року (справа № № 760/26543/17, провадження № 51 - 3600 кмо 20).

Отже, слушними є доводи прокурора про те, що суд в порушення вимог ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків, приєднання до призначеного покарання невідбуту частини покарання, за вироком вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023 року. Адже, призначення покарання за сукупністю вироків передбачена вимогами ст. 71 КК України, а ч. 4 ст. 70 КК України передбачає призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. Крім того, після призначення покарання за сукупністю в подальшому на підставі ст. 79 КК України, звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням строком.

Враховуючі, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , були скоєні у листопаді 2022 року, тобто до постановлення, як вироку Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023 року суд покинення буз призначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України. Але враховуючи, що особа згідно ст. 78 КК України за скоєння одного кримінального правопорушення звільнена від покарання з випробуванням, а за скоєння іншого кримінального правопорушення призначено іншим вироком покарання яке слід відбувати реально ч. 4 ст. 70 КК України не застосовується і кожне покарання слід виконувати самостійно.

Також, доводи апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яка виразилась у застосуванні ст. 79 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 - колегія суддів вважає обґрунтованими та погоджується з частково з вимогами апеляційної скарги, виходячи з таких підстав.

Також, безпідставним є зазначення судом першої інстанції про самостійне виконання покарання за попереднім вироку суду у вигляді штрафу у розмірі меншому, ніж зазначено попереднім вироком суду (41750 грн. замість 51000 грн.) з вказівкою лише на залишену частину несплаченої суми штрафу, оскільки реальним виконанням вироку займається орган виконання покарання, який і встановлює, яку остаточну суму потрібно сплатити засудженому.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так й іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

При цьому, за змістом ч. 1 ст. 79 КК України суд може звільнити від покарання жінок, які мають дітей віком до семи років, водночас це право суду обмежене можливістю звільнення не від будь-якого покарання, а від покарань у виді обмеження або позбавлення волі.

Проте, суд першої інстанції при призначенні покарання повною мірою не врахував всіх обставин справи, тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого, внаслідок чого при призначенні покарання безпідставно застосував вимоги ст. 79 КК України.

Так, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є умисним та відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії нетяжких, особу ОСОБА_9 , яка є незаміжньою, має на утриманні малолітніх дітей, офіційно працевлаштована, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше неодноразово судима. Обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що покарання

ОСОБА_9 необхідно призначити із застосуванням ст. 79 КК України.

Зокрема, місцевий суд, свого рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст. 79 КК не мотивував, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення останньої без відбування покарання, враховуючи встановлені вироком суду обставини кримінального провадження.

Зокрема, судом не надано належної оцінки суспільній небезпечності та невідворотності наслідків вчиненого ОСОБА_9 злочинів, а саме те, що ОСОБА_9 скоїла два епізоди заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинені повторно, заподіяні збитки не відшкодовані.

Також, колегія суддів частково погоджуєте з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_9 протягом нетривалого часу вчинила низку кримінальних правопорушень проти власності у чотирьох населених пунктах трьох різних областей країни, де шахрайськими діями ошукала потерпілих, які, за відсутності добровільного відшкодування спричиненої шкоди, змушені були звертатися з позовами до суду, що свідчить про відсутність належної критичної оцінки обвинуваченою своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання загладити провину, тобто конкретних дій, спрямованих на виправлення ситуації, зумовленої кримінальним правопорушенням.

Тобто вказані дії ОСОБА_9 свідчить про систематичність дій.

При цьому, необхідно зазначити про те, що ОСОБА_9 мала можливість відмовитись від вказаних протиправних дій.

Проте враховує, що ОСОБА_9 має троє малолітніх дітей та перебуває у декретні відпустці по догляду за дитиною, щомісяця оплачує призначене ї раніше покарання у виді штрафу.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально - вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 79 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Колегія суддів не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, оскільки з врахуванням тяжкості злочину, даних про особу винної та ставлення до виправленого у разі звільнення від відбування обвинуваченої від покарання не буде досягнуто цілей щодо виправлення та перевиховання останньої та попередження вчинення нових злочинів як нею так і іншими особами.

Вказане узгоджується з принципом юридичної визначеності, що є істотно важливим для довіри до судової системи та забезпечення верховенства права. Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватися дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади.

Хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій в сучасних складних суспільних умовах, проте вони не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Що в такому разі уможливить ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих та нерозумних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

З урахуванням вказаних обставин, колегія судді частковопогоджується з апеляційними доводами сторони обвинувачення, що врахування одних і тих самих пом`якшуючих обставин, що дають підстави для застосування до ОСОБА_9 положень ст. 79 КК України є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та її суспільній небезпечності.

Висновки суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_9 покарання із застосування вимог ст. 79 КК України суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При цьому, необхідно зазначити про те, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України законодавцем передбачено обставини, які пом`якшують покарання, а саме з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Апеляційний суд враховує, що на стадії досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_9 не відшкодувала матеріальну шкоду потерпілим

Вказана обставина за своєю суттю є однією обставиною, які пом`якшують покарання, оскільки вказані обставини мають одну мету щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки.

В той же у судовому рішення суду першої інстанції зазначено, що ОСОБА_9 раніше судима:

- Кіровським районним судом м. Кіровограда 15.02.2023 року за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, звільненої від відбування покарання з застосуванням ст.79 КК України строком на 1 рік;

- Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 12.02.2024 року за ч.1, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 70 КК України до 2-х років позбавлення волі, звільненої від відбування покарання з застосуванням ст.79 КК України строком на 1 рік

- Київським районним судом м. Одеси 20.04.2023 року за ч.1, ч.2 ст.190 КК України до штрафу розмірі 51000 грн.

Однак судом першої інстанції належним чином не враховано те, що ОСОБА_9 після закінчення іспитового строку з високою імовірність знову вчинить умисні кримінальні правопорушення передбачені ст.190 КК України.

В той же час, колегією суддів не можуть бути враховані доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 має 3 неповнолітній дітей, як підстава для застосування вимог ст. 79 КК України, оскільки це може бути для призначення більш мякого реального покарання.

В той же час, колегією суддів буде враховуватись наявна обставина, яка пом`якшує покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки вказана обставина встановлена, як органом досудового розслідування та і судом першої інстанції та стороною обвинувачення в апеляційній скарзі не оспорюється.

За таких підстав, доводи прокурора знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

На переконання колегії суддів, місцевий суд належно не дотримався вимог ст. ст. 50, 65 КК України, не врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, не врахував фактичні обставини справи, а саме систематичні дії по відношенню до потерпілого.

При призначенні нового покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , колегія суддів відповідно до статей 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які є умисними, нетяжкими злочинами, особу винуватої, яка є незаміжьою, має на утриманні малолітніх дітей, офіційно працевлаштована, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше неодноразово судима.

Беручи до уваги вищевикладене в сукупності, а також обставини справи, вік, особу та стан здоров`я обвинуваченої, обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченої, колегія суддів дійшла до переконливого висновку, що за спрямованістю поведінки, ОСОБА_9 як особа, представляє суспільну небезпеку для оточуючих.

Досліджуючи характеризуючи дані про особу обвинуваченого, встановлені пом`якшуючі обставини, ставлення обвинуваченого до інкримінованого злочину, на думку колегії суддів є такими, що істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. Зазначені обставини в своїй сукупності дають підстави щодо призначення основного покарання за ч.2 ст.190 КК України у виді штрафу, яке буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі ОСОБА_9 та буде обґрунтованим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як нею самою, так і іншими особами, та відповідати меті покарання, визначеній ст. 50 КК України.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково - постановити новий вирок.

В той же час колегією суддів враховує доводи сторони захисту про виключення з мотивувальної частини вироку посилання на ч.4 ст.70 КК України, з наступних підстав.

Так, відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 01 квітня 2024 року (справа № 183/6854/20, провадження № 51-4885кмо23), відповідно до якого якщо особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком особі призначається покарання із застосуванням на підставі ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання не застосовуються і кожний вирок - попередній, за яким особа має відбувати покарання реально, та новий, за яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно.

Тобто, вказаний висновок застосовується у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про реальне відбування призначеного покарання зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі, з урахуванням попереднього вироку, не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особі призначено покарання, що належить відбувати реально, та новий, за яким вона звільнена від відбування покарання з випробуванням, виконується самостійно.

В даному випадку доводи прокурора про неправильне застосування ст. 79 КК України є такими, що знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, проте висновок про самостійне відбування покарання призначеного ОСОБА_9 за попереднім вироком не суперечить позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 01 квітня 2024 року (справа № 183/6854/20, провадження № 51-4885кмо23).

Керуючись ст.ст. 376, 404-405, 407, 419-420 ч. 15 ст.615 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_10 - задовольнити.

Вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2025 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 190 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України та призначити покарання у виді у виді штрафу у розмірі трьох тисяч ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 52700 грн.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2023, більш суворим призначеним за даним вироком, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 52700 грн.

В іншій частині вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.08.2025 відносно ОСОБА_9 ,- залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_9 - в той самий строк з дня вручення копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4