Справа № 130/720/17
Провадження №11-кп/801/20/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого (доповідача) судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження зі сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_6 ,

зі сторони захисту:

захисника адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та захисника адвоката ОСОБА_7

на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року

у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000034 від 24.01.2017

про обвинувачення

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, працював водієм ТОВ «Статус дистрибьюшн», учасника бойових дій, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 286 КК України,

встановив:

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим за частиною 2 статті 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Строк відбуття покарання ухвалено відраховувати з моменту затримання ОСОБА_8 для виконання вироку.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні в розмірі 2 408 грн 36 коп. Речові докази в кримінальному провадженні: транспортний засіб «ЗІЛ 130», державний номер НОМЕР_1 , який залишений на зберігання на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманий транспортних засобів Жмеринського ВПГ ГУНП у Вінницькій області повернуто власнику.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із вироком суду, апеляційні скарги подали потерпіла ОСОБА_9 і захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 .

При цьому потерпіла ОСОБА_9 просить вирок скасувати та виправдати ОСОБА_8 , а захисник адвокат ОСОБА_7 просить вирок скасувати та закрите кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Потерпіла вважає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, так на її думку водій не винен в загибелі її дочки, яка послизнулася і впала під автомобіль.

Захисник просить вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 року скасувати з підстав неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та в зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, вказує на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що дорожньо-транспортна пригода сталася через раптове падіння пішохода на проїжджу частину в момент, коли автомобіль рухався прямолінійно і не здійснював будь-яких маневрів і вже безпечно розминувся з зазначеним пішоходом передньою частиною транспортного засобу.

При цьому суд першої інстанції належним чином не дослідив і не відобразив у вироку ряд доказів, які підтверджують зазначену обставину, а натомість виклав у вироку докази, які нібито підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, проте є недопустимими, зокрема, протокол слідчого експерименту, який було проведено за участі ОСОБА_8 , який на той час був свідком, що робить недопустимими також інші докази, які ґрунтуються на відомостях, здобутих під час слідчого експерименту.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Суд першої інстанції вважав доведеним, що 24 січня 2017 року о 14 год. 40 хв., водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ЗІЛ 130», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Короленка в м. Жмеринка Вінницької області, неподалік домогосподарства № 24/2, в напрямку будівлі місцевого суду. Під час початку руху та подальшої зміни напрямку руху праворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не обрав безпечного бокового інтервалу з пішоходом ОСОБА_11 , яка рухалась в зустрічному напрямку праворуч від автомобіля по краю проїзної частини дороги, внаслідок чого допустив наїзд на вказаного пішохода.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 16 від 28.02.2017, ОСОБА_11 внаслідок наїзду отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, розповсюдження крововиливів у м`які тканини голови, розтрощення кісток лицевого та мозкового черепу, забиття та часткового видалення речовини мозку, закритого перелому лівого ліктьового суглобу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та перебувають у причинному зв`язку зі смертю останньої.

Згідно висновку автотехнічної експертизи № 166а від 15.03.2017 року, в ситуації як склалася, в діях водія автомобіля «ЗІЛ 130», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_8 вбачається невідповідність пунктам 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, де вказано: п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п. 13.3 «Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху».

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 10.1, 13.3 ПДР України знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із спричиненням смерті ОСОБА_11 .

Оскільки ОСОБА_8 будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої, суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_8 за частиною 2 статті 286 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини

Обвинувачений ОСОБА_8 і його захисник ОСОБА_12 підтримали вимоги апеляційної скарги за винятком доводів про визнання недопустимими певних доказів в зв`язку з тим, що Верховний Суд висловив щодо них свою позицію, яка підлягає врахуванню апеляційним судом, а відтак законність вироку суду першої інстанції в межах зазначених доводів не перевірялася.

Потерпіла ОСОБА_9 , повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом, до суду не з`явилася, проте в матеріалах справи наявна її заява про проведення апеляційного розгляду в її відсутність.

Прокурор ОСОБА_6 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, вважає вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачене ч. 2 ст. 286 КК України доведеною в установленому законом порядку, а вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

За клопотанням сторони захисту апеляційним судом повторно досліджені протокол огляду місця події дорожньо-транспортної пригоди від 24.01.2017 року, план схему та фотографії до нього, висновок судово-медичної експертизи № 16 від 28 лютого 2017 року, протокол слідчого експерименту від 03 березня 2017 року, висновок судової автотехнічної експертизи № 166а від 15 березня 2017 року, висновок комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи № 185а/58к від 11 червня 2018 року, а також за клопотанням прокурора допитано в судовому засіданні експертів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які роз`яснили надані ними висновки. Від повторного дослідження інших доказів, вказаних в поданих до суду клопотань, сторона захисту відмовилася.

Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 24 січня 2017 року (т. 1, а.с. 82-97), цього дня в період часу з 15-45 до 17-48 год при ясній сонячній погоді та температурі повітря біля -1 градуса Цельсія, в зв`язку з наїздом на пішохода було проведено огляд місця події частини вулиці (проїзної частини з перехрестям) Короленка в напрямку вулиці Образцова в м. Жмеринка Вінницької області.

Оглядом встановлено, що дорога в місці огляду є горизонтальною, з асфальтобетонним покриттям, поверхня волога, частково зі снігом.

На місці події виявлено автомобіль ЗИЛ-130, д.н.з НОМЕР_1 , розташований на дорозі по вул. Образцова в м. Жмеринка таким чином, що відстань від правих переднього та заднього коліс до паркану домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 становить 1,9 м і 1,9 м відповідно. Відстань від лівого заднього колеса до голови трупа ОСОБА_11 становить 6,6 м.

Оглядом транспортного засобу встановлено, що пошкодження, які могли б виникнути при ДТП відсутні. На задньому правому колесі автомобіля наявне нашарування біологічного походження. Системи авто, що відповідають за безпечне керування ним працездатні і справні.

Орієнтиром для огляду обрано початок повороту до вул. Образцова м. Жмеринка. На відстані 2,2 м від початку повороту бере початок слід кочення задніх правих коліс автомобіля. Початок даного сліду фіксується на відстані 1,0 м від паркану домогосподарства 4,3 м від лівого краю дороги, загальною довжиною 10,2 м та закінчується під правими задніми колесами. Даний слід було заміряно повідрізково по 1 м, як він розташовується відносно елементів дороги. З початку сліду було відміряно три відрізки по одному метру. При цьому наявне нашарування снігу шириною 0,9 м від паркану домогосподарства без слідів пішоходів. На першому відрізку відстань від паркану до сліду кочення становить 1,4 м та 3,9 м від лівого краю дороги. На другому відрізку відстань від паркану до сліду кочення становить 1,65 м та 3,6 м від лівого краю дороги. На третьому відрізку відстань від паркану до сліду кочення становить 1,65 м та 3,6 м до лівого краю дороги. На третьому відрізку відстань від паркану домогосподарства до сліду кочення становить 1,75 м та 3,6 м до лівого краю дороги. На дорозі наявна сумка потерпілої на відстані 0,5 м від початку сліду кочення та 0,3 м від самого сліду.

Труп ОСОБА_11 розташований на дорозі на вул. Образцова в м. Жмеринка таким чином, що відстань від голови до межі лівого краю втоптаного снігу становить 0 м та 6,6 м до лівого заднього колеса автомобіля.

Більш детально розташування тіла потерпілої на проїзній частині зафіксоване на план-схемі до протоколу огляду місця ДТП, а також фотографіях до нього, а саме: труп розташований майже перпендикулярно до сліду кочення автомобіля, з незначним відхиленням по ходу його руху, а відстань від сліду кочення автомобіля до паркану домогосподарства в цьому місці складає 1,65-1,75 м, при цьому частина цієї відстані шириною біля 0,9 м покрита снігом, а решта втоптаний сніг з льодом. На фототаблицях видно, що ноги (ступні) потерпілої розташовані на засніженій частині дороги, верхня частина ніг і тулуб на частині дороги з втоптаним снігом і льодом, а голова в колії, сформованій транспортними засобами. Руки потерпілої витягнуті вздовж тіла. Потерпіла одягнута по сезону, в зимове пальто темного кольору, без головного убору.

Під час проведення слідчого експерименту, який проведено 03 березня 2017 року згідно з протоколом з план-схемами і фототаблицями (т. 1, а.с. 121-128) учасники слідчої дії (слідчий, свідок ОСОБА_8 , його адвокат ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_9 , поняті) зібралися на вказаному проміжку дороги. Свідок ОСОБА_8 пояснив, що керуючи автомобілем «ЗИЛ» рухався по вул. Короленка в напрямку суду. Перед поворотом праворуч він зупинив автомобіль та помітив, що назустріч праворуч від автомобіля по краю проїзної частини, яка вкрита ожеледицею, прямолінійно рухається жінка. Дана жінка рухалась прямолінійно однак в якому темпі кроку, свідок вказати не зміг. Після чого, свідок виставив автомобіль так, як він розташовувався в момент зупинки. Замірами встановлено, що автомобіль перебував на відстані 1,5 м до закінчення повороту, тобто виїзду на пряму дорогу. З вказаного положення, з місця події дорога проглядається на відстань понад 50 м. Після чого було встановлено місце перебування пішохода в момент наїзду, яке знаходиться на відстані 5,8 м від повороту. Після чого свідку було запропоновано вказати де розташовувався пішохід в момент початку руху автомобіля. ОСОБА_8 показав, що пішохід в момент початку руху автомобіля розташовувався на відстані 6,2 м до місця наїзду та рухалася в зустрічному напрямку, прямолінійно, на відстані 0,2 м від краю снігу, праворуч від автомобіля.

Далі з врахуванням слідової інформації, виявленої під час огляду місця пригоди, а саме сліду кочення заднього правого колеса автомобіля, було виставлено вказаний автомобіль на проїзній частині дороги та в місці руху пішохода, виставлено даного учасника дорожнього руху, який по будові тіла схожий до потерпілої ОСОБА_15 (роль статиста виконувала матір ОСОБА_11 ОСОБА_9 ). При цьому встановлено, що боковий інтервал між правими габаритами автомобіля та пішоходом складає 0,2 м. При проведенні слідчого експерименту проводилося фотографування, складено план-схему, заміри проводилися 5-ти метровою рулеткою, застосовувався автомобіль «ЗИЛ», яким 24.01.2017 було скоєно наїзд.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 16 від 25.01.2017 року (т. 1, а.с. 130-131) при експертизі трупа ОСОБА_11 мала місце відкрита черепно-мозкова травма у вигляді рваних ран та осаднень шкіри обличчя, розповсюджених крововиливів у м`які тканини голови, розтрощення кісток лицевого та мозкового черепу, забиття та часткового видалення речовини мозку, а також закритий перелом кісток лівого ліктьового суглобу та синець на тильній поверхні лівої кисті.

Травма голови виникла від дії тупого твердого предмету з прикладанням значної сили при умові шляхово-транспортної пригоди, тобто внаслідок переїзду колесом вантажного автомобіля через голову, що мало місце 24.01.2017.

Виявлений перелом кісток лівого ліктьового суглобу та синець на лівій кисті виникли у ОСОБА_11 внаслідок падіння тіла на ліву руку, що передувало переїзду через її голову.

Смерть ОСОБА_11 настала від зазначеної відкритої черепно-мозкової травми, яка має ознаки тяжких тілесних ушкоджень і перебуває у причинному зв`язку зі смертю.

При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі від трупа ОСОБА_11 етилового спирту не виявлено, це свідчить про тверезий її стан в момент смерті.

Згідно з висновком експерта № 166а від 15 березня 2017 року (т. 1, а.с. 143-145) в даній дорожній обстановці дії водія автомобіля ЗИЛ, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху, зміст яких викладений в дослідницькій частині.

Питання, як повинен був діяти в даній дорожній обстановці пішохід експертом не досліджувалось, так як спеціальних пізнань в галузі автотехніки не потрібно, і може бути вирішене органами слідства (суду) самостійно відповідно до вимог розділу 3 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху.

В ситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в постанові про призначення експертизи, водій автомобіля ЗИЛ ОСОБА_8 під час проїзду повз пішохода, що рухається в зустрічному напрямку, з технічної точки зору не дотримався безпечного бокового інтервалу.

В заданій дорожній обстановці, при умові розвитку механізму ДТП вказаного в постанові про призначення експертизи, можливість попередження зіткнення у водія автомобіля ЗИЛ, державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 з технічної торчки зору полягала у виконанні ним вимог п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху при умові постійного контролю за рухом даного автомобіля.

В ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля ЗИЛ ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з висновком експерта № 185а/58-к ід 11 червня 2018 року (т. 1, а.с. 194-199) експертна група, яка проводила комплексну судово-медичну, транспортно-трасологічну, автотехнічну експертизу вважає, що мав місце повний переїзд заднім правим колесом (колесами) автомобіля ЗИЛ-130, державний номерний знак НОМЕР_1 через голову громадянки ОСОБА_11 , яка знаходилась на дорожньому покритті в горизонтальному положенні на спині майже перпендикулярно руху транспортного засобу, повернута обличчям доверху. Колесо транспортного засобу переїжджало через голову потерпілої у напрямку справа наліво. На це вказує наявність речовини біологічного походження на правому задньому колесі, бічне сплощення голови у бічному напрямку (зміна конфігурації голови у бічному напрямку) справа наліво, розтріскування кісток черепа та їх розходження, розрив твердої мозкової оболонки, розміщення речовини головного мозку та видавлення її з черепної оболонки назовні у напрямку справа наліво тощо, а також відсутність будь-яких слідів контакту на інших деталях цього автомобіля.

Дослідження питання щодо технічної можливості попередження наїзду на пішохода в момент її падіння автомобілем ЗИД-130, втрачає логічний зміст і не досліджувалось, так як в даній дорожній обстановці, при технічних параметрах, що містяться в матеріалах кримінального провадження, з технічної точки зору можливість попередження наїзду на пішохода у водія автомобіля ЗИЛ-130 ОСОБА_8 полягала у виконанні ним вимог п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху, тобто водій під час руху, в момент, коли пішохід потрапив в поле зору водія, і при цьому рухався в зустрічному напрямку та водій усвідомив, що при проїзді повз пішохода дорожні умови не дозволяють йому проїхати з безпечним боковим інтервалом, тому він з технічної точки зору повинен був зупинитися, дочекатися коли пішохід пройде повз автомобіль, а потім розпочинати рух.

В ситуації, яка склалася, при технічних параметрах, які містяться в матеріалах кримінального провадження, в діях водія автомобіля ЗИЛ-130 ОСОБА_8 невідповідність дій вимогам п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Чи вбачається в діях пішохода ОСОБА_11 невідповідності вимогам ПДР України, які перебувають в причинному зв`язку з виникненням ДТП, експертом не досліджувалось, та як спеціальних пізнань в галузі автотехніки не потрібно, і може бути вирішене органами слідства (суду) самостійно відповідно до вимог розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху.

Вирішення питання про перебування стану дорожнього покриття в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП, виходить за межі компетенції експерта-автотехніка, тому не досліджувалось.

Роз`яснюючи наданий ним висновок, експерт судовий медик ОСОБА_13 підтримав його, і в апеляційному суді пояснив, що вказівка у висновку комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи на те, що в потерпілої було виявлено патологічну рухливість та кісткову крепітацію кісток в правому ліктьовому суглобі, синець на тильній поверхні п`ясної кістки правої кисті, розміром 4,5*5 см є відтворенням в тексті висновку комплексної експертизи дослідницької частини первісного висновку судово-медичної експертизи № 16 від 25.01.2017. Водночас вказівка в резолютивній частині висновку № 16 про те, що у потерпілої було виявлено перелом кісток лівого ліктьового суглобу та синець на лівій руці, є, ймовірно, технічною помилкою експерта, який проводив первісну експертизу, і до уваги слід брати дані його дослідницької частини. Під час проведення експертизи, на жаль, не було проведено рентгенологічне дослідження, яке могло б усунути будь-які сумніви з цього приводу. Наразі цей недолік експертизи неможливо усунути без ексгумації тіла. Разом з тим, зазначене не змінює думки експерта щодо механізму виникнення зазначеного тілесного ушкодження. Експерт ОСОБА_13 пояснив, що перелом лівого (правого) ліктьового суглобу та синець на лівій (правій) кисті виникли внаслідок того, що потерпіла, ймовірно, посковзнулася, що призвело до падіння тіла на спину, рефлекторного викидання руки і падіння тіла на неї, про що свідчить синець на тильній поверхні кисті. Після цього через голову потерпілої, яка лежала горілиць, переїхало заднє колесо автомобіля. Експерти виключили можливість отримання даного тілесного ушкодження в результаті контакту з вантажним автомобілем, так як ні на автомобілі, ні на одязі потерпілої, який вони ретельно оглядали, не було знайдено жодних слідів такого контакту. Натомість за матеріалами справи в місці падіння мало місце обледеніння, що могло бути причиною падіння.

В свою чергу експерт-автотехнік ОСОБА_14 апеляційному суду пояснив, що питання про технічну можливість водія уникнути наїзду на пішохода після її падіння ним не розглядалося, так як виходячи з вихідних даних в матеріалах справи: оглядовість біля 50 метрів, даних про розташування пішохода і транспортного засобу, він дійшов висновку про те, що порушення водієм ПДР сталося раніше, а саме побачивши відсутність безпечного бокового інтервалу, водій мав зупинитися, дочекатися поки пішохід безпечно розминеться з його транспортним засобом і тільки після цього відновити рух. Причинно-наслідковий зв`язок між порушенням і наслідком у вигляді смерті потерпілої на його думку полягає в невиконанні водієм вимог пунктів 10.1, 13.3 ПДР України. Разом з тим, якби потерпіла не впала, наслідок у вигляді смерті, напевне б не настав. Крім як на правому задньому колесі вантажного автомобіля (нашарування біологічної речовини), інших слідів контакту автомобіля з пішоходом на автомобілі не було.

Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, яким він керувався

Згідно з статтею 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до статті 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 101 КПК України встановлено, що висновок експерта це докладний опис проведених експертом дослідження та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, щоб були надані для проведення дослідження. Експерт дає відповідь від свого імені і несе за нього особисту відповідальність. Запитання, які ставляться експертові, та його висновок щодо них, не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Відповідно до частин 1-4 статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буди доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

В даному провадженні ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачується, а судом першої інстанції визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого.

При розгляді справи про злочини, відповідальність за які встановлено статтею 286 КК України, слід мати на увазі, що диспозиція сформульованої у ній норми бланкетна. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, в чому саме полягали названі у статті порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно-небезпечними наслідками.

Всупереч викладеним вище нормам права, висновки суду першої інстанції, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, й судом першої інстанції допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до статті 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався, а судом першої інстанції визнаний винним в тому, що 24.01.2017 о 14 год. 40 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ЗиЛ 130», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Короленка у м. Жмеринка Вінницької області, неподалік домогосподарства № 24/2, в напрямку будівлі місцевого суду, під час початку руху та подальшої зміни напрямку руху праворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не обрав безпечного бокового інтервалу з пішоходом ОСОБА_11 , яка рухалась в зустрічному напрямку праворуч від автомобіля по краю проїзної частини дороги, внаслідок чого допустив наїзд на вказаного пішохода. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

Водієві інкримінується порушення пунктів 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (з наступними змінами і доповненнями), відповідно до яких:

Пункт 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Пункт 13.3 Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Обвинувачення ОСОБА_8 в частині механізму заподіяння вантажним автомобілем під його керуванням тілесних ушкоджень ОСОБА_11 сформульоване загально, і в ньому йдеться лише про те, що невиконання ОСОБА_8 вимог вказаних пунктів ПДР України призвело до наїзду на пішохода.

Згідно з Тлумачним словником української мови найпоширенішим значенням слова «наїзд» є дія за значенням наїздити, наїжджати, наприклад: Подавати звуковий сигнал у населеній місцевості водій має право лише для запобігання наїзду або зіткненню (з навчальної літератури), У Франції щороку реєструють велику кількість випадків наїзду автомобілів на придорожні дерева (з науково-популярної літератури).

Отже за версією обвинувачення те, що ОСОБА_8 під час руху та подальшої зміни руху праворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не обрав безпечного бокового інтервалу з пішоходом ОСОБА_11 , яка рухалась в зустрічному напрямку праворуч від автомобіля по краю проїзної частини дороги, що безпосередньо, тобто напряму, без будь-якої зміни обстановки внаслідок дій пішохода чи подій із ним, призвело до наїзду автомобіля на пішохода.

Позаяк Верховний Суд в цій справі скасовуючи попередні судові рішення двічі вказував на необхідність перевірки доводів апеляційних скарг захисту і потерпілої про безпосередню причину ДТП раптове падіння ОСОБА_11 під автомобіль не через контактування з транспортним засобом, а також відсутність у ОСОБА_8 технічної можливості уникнути шкідливого наслідку від дорожньо-транспортної пригоди, що виразилось в наїзді на потерпілу ОСОБА_11 , апеляційний суд вважає за необхідне передусім проаналізувати питання причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 і суспільно небезпечним наслідком у вигляді загибелі потерпілої як складовими об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_8 діяння.

В науці кримінального права і судовій практиці під час аналізу та встановлення причинного зв`язку між суспільно небезпечним діянням і суспільно небезпечними наслідками слід виходити з того, що причинний зв`язок як зв`язок між явищами об`єктивної дійсності у кримінальних правопорушеннях із матеріальним складом має місце лише тоді, коли діяння виступає необхідною умовою, без якої неможливе настання наслідку (conditio sine qua non). Суспільно небезпечному діянню має бути властива (внутрішньо і органічно притаманна за його характером) неминучість чи реальна можливість заподіяння відповідного наслідку. Діяння з урахуванням його характеру, місця, часу, обстановки, способу, знарядь та засобів вчинення кримінального правопорушення має закономірно спричиняти наслідок.

При цьому, одного лише передування діяння в часі в послідовному розвитку подій недостатньо для встановлення необхідного причинного зв`язку, адже загальновідомо, що «після цього» не завжди означає «внаслідок цього» (post hoc non est propter hoc). Діяння повинно породжувати наслідки як результат негативного, руйнівного впливу на об`єкт кримінально-правової охорони, коли діяння є головною і визначальною умовою настання суспільно небезпечного наслідку. Це правило відіграє вагоме значення в тих ситуаціях, коли в розвиток причинного ряду вплітаються додаткові процеси (патологічні, біологічні тощо), умови і фактори, дії інших осіб, що обумовлює наступну юридичну оцінку декількох чинників, що тією чи іншою мірою впливають на настання передбачених законом наслідків.

Необхідний причинний зв`язок відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи за наявності в неї умислу чи необережності, ставляться їй у провину.

Натомість випадкові причинні зв`язки не відображають закономірностей розвитку подій, оскільки вони є наслідком випадкового перетинання причинно-наслідкових ланцюгів, де діяння містить абстрактну можливість спричинення наслідків, яка не відображає такого розвитку подій, за якого людина здатна їх передбачити. Ці зв`язки не можуть бути покладені в обґрунтування кримінальної відповідальності, оскільки обумовлюють психічне ставлення особи до наслідків у виді казусу, який не охоплюється змістом вини як обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони будь-якого кримінального правопорушення.

Положення кримінального права вирізняють окремі види необхідних причинних зав`язків, серед яких причинний зв`язок при так званому безпосередньому (прямому) заподіянні, який іноді називають безпосереднім або прямим, та опосередкований необхідний причинний зв`язок, коли заподіяння наслідків опосередковує поведінка інших осіб, природні сили чи небезпечні фактори, процеси тощо.

Повертаючись до обставин цього провадження, колегія суддів зауважує, що належними і допустимими доказами по справі достовірно встановлено, що тілесні ушкодження, що мають ознаки тяжких тілесних, і які безпосередньо призвели до смерті потерпілої ОСОБА_11 виникли внаслідок повного переїзду заднього правого колеса (коліс) автомобіля ЗИЛ-130, д.н.з. НОМЕР_1 через голову громадянки ОСОБА_11 , яка знаходилась на дорожньому покритті в горизонтальному положенні на спині майже перпендикулярно руху транспортного засобу, повернута обличчям доверху.

Отже в ланцюгу подій між рухом вантажного автомобіля під керуванням водія ОСОБА_8 по вул. Образцова з одного боку, прямолінійним рухом - ходьбою пішохода потерпілої ОСОБА_11 назустріч зазначеному автомобілю праворуч від нього по частині проїзної частини мала місце ще одна подія, яка вочевидь призвела до того, що потерпіла опинилася лежачою на проїзній частині поперек вулиці і майже перпендикулярно до автомобіля, що рухався поруч, горілиць і таким чином, що її голова опинилася на шляху руху якраз в тому місці, де мало проїхати праве заднє колесо (колеса) вантажного автомобіля.

Відтак з урахуванням місця, часу і обстановки події, колегія суддів вважає, що неспростовною залишається версія захисту про те, що після того, як ОСОБА_8 керуючи вантажним автомобілем безпечно розминувся з пішоходом передньою частиною (кабіною автомобіля) і частиною довжини борту, потерпіла без будь-якого впливу на неї з боку автомобіля, послизнувшись на слизькій поверхні, що являла собою втоптаний і заледенілий сніг, невдало впала, зламавши собі при цьому правий ліктьовий суглоб, й залишилася лежати в положенні на спині протягом короткого періоду часу, поки через її голову переїхало колесо вантажного автомобіля.

Зазначене підтверджується як об`єктивними даними, встановленими під час огляду місця події, слідчого експерименту, так і висновками судово-медичної і комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертиз.

Так, ні під час огляду місця події, ні під час огляду вантажного автомобіля після події, на ньому не було виявлено жодних слідів контакту з пішоходом, крім нашарування біологічної речовини (ймовірно речовини головного мозку) на правому задньому колесі авто.

Так само під час огляду трупа, одягу потерпілої, перед і під час судово-медичного розтину потерпілої на одязі не було виявлено жодних слідів контакту потерпілої з автомобілем, крім важких тілесних ушкоджень голови, перелому ліктьового суглоба, механізм утворення яких проаналізовано вище.

Посилання сторони обвинувачення на те, що відсутність слідів на вантажному автомобілі і на одязі потерпілої не означає, що контакту між ними не було, апеляційний суд відкидає як припущення, на якому доведення ґрунтуватися не може.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що дорожньо-транспортна подія сталася в зимову пору в світлий час доби, коли температура повітря була біля 0 градусів Цельсія (-1 градус Цельсія станом на час огляду місця події, який проведено в межах години після події). Дорожнє покриття місцями залите талою водою і брудом, що пояснює значне забруднення кабіни, коліс і кузова автомобіля, з якими теоретично могла контактувати потерпіла ОСОБА_11 перед падінням, проте відсутність будь-яких слідів як на автомобілі, так і на одязі потерпілої, виключають таку можливість.

По суті, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтується на висновку судової автотехнічної експертизи № 166а від 15 березня 2017 року, а також висновку комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи № 185а/58-к від 11 червня 2018 року в частині, що містить відповіді на запитання, які є компетенцією експерта-автотехніка, а під час проведення досліджень у них використані вихідні дані, вказані в постановах про їх призначення, а також наявні в протоколі слідчого експерименту.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що експерт проводячи дослідження враховував встановлені слідством особливості фактичної дорожньої ситуації, при умові розвитку механізму ДТП вказаного в постанові про призначення експертизи, й дійшов висновку про те, що дії водія автомобіля ЗиЛ 130 ОСОБА_8 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 10.1, 13.3 ПДР України. Водночас в постанові про призначення експертизи безальтернативно стверджувалося про те, що ОСОБА_8 керуючи автомобілем ЗиЛ 130 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалася краєм проїзної частини в зустрічному напрямку. Боковий інтервал між пішоходом та правими габаритами автомобіля ЗиЛ 130 0,2 м, та інші слідові дані взяті з протоколу слідчого експерименту. Механізм наїзду в постанові про призначення експертизи жодним чином не розкрито, так само як не вказано, що в момент наїзду, а точніше переїзду колеса вантажного автомобіля через голову потерпілої, остання знаходилася в лежачому стані.

Відтак експерт виснував, що в ситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в постанові про призначення експертизи, водій автомобіля ЗиЛ 130 ОСОБА_8 під час проїзду повз пішохода, що рухається в зустрічному напрямку, з технічної точки зору не дотримався безпечного бокового інтервалу.

В ході судового розгляду, після дослідження інших доказів суд першої інстанції призначив комплексну судову експертизу, на вирішення якої, зокрема, поставив питання про те, чи мав водій транспортного засобу «ЗиЛ 130» технічну можливість запобігти наїзду з моменту падіння пішохода ОСОБА_11 та чи були з технічної точки зору дії водія транспортного засобу «ЗиЛ 130» чи дії пішохода ОСОБА_11 в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Експерт ухилився від відповіді на це запитання і проігнорував вихідні дані, надані судом в ухвалі про призначення експертизи, та послався на те, що воно втрачає логічний зміст, так як в даній дорожній обстановці, при технічних параметрах, що містяться в матеріалах кримінального провадження, з технічної точки зору можливість попередження наїзду на пішохода у водія автомобіля ЗиЛ 130 ОСОБА_8 полягала у виконанні ним вимог п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху, тобто водій під час руху, в момент коли пішохід потрапив в поле зору водія, і при цьому рухався в зустрічному напрямку та водій усвідомив, що при проїзді повз пішохода дорожні умови не дозволяють йому проїхати з безпечним боковим інтервалом, тому він з технічної точки зору повинен був зупинитися, дочекатися коли пішохід пройде поз автомобіль, а потім розпочинати рух.

Апеляційний суд не погоджується із зазначеною частиною висновку комплексної експертизи і вважає, що такі відповіді на запитання не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку через їх неповноту, невідповідність вихідних даних дійсним обставинам ДТП і суперечність з іншими матеріалам справи.

Так, крім суперечності з іншими матеріалами справи, відповіді експерта-автотехніка суперечать відповідям експертів-судових медиків в цьому самому висновку експертизи на питання про те, яким було взаємне розташування транспортного засобу і пішохода ОСОБА_11 під час наїзду на останню, а також який механізм контактування пішохода ОСОБА_11 та транспортного засобу.

Крім того, під час роз`яснення свого висновку в апеляційному суді експерт ОСОБА_14 не зміг пояснити, в який спосіб невиконання вимог пунктів 10.1, 13.3 перебуває в причинному зв`язку з заподіянням тілесних ушкоджень і настанням смерті пішохода.

При цьому він погодився, що саме по собі недотримання безпечного інтервалу, без раптового падіння потерпілої під колеса вантажного автомобіля, можливо, й не призвело б до суспільно небезпечних наслідків.

Насправді, на думку апеляційного суду коли судом з`ясовано, що наїзд на пішохода стався не безпосередньо в результаті руху автомобіля назустріч пішоходу в результаті чого їх траєкторії руху перетинаються, а через раптове падіння пішохода й потрапляння його голови під колеса автомобіля, логічний зміст втрачає відповідь експерта про те, що до ДТП призвело недотримання водієм автомобіля безпечного бокового інтервалу, порушення вимог пунктів 10.1, 13.3 Правил.

Апеляційний суд погоджується, що за умови розвитку подій в порядку, що описаний експертом, а саме зупинки водія в момент, коли він побачив пішохода, й відновлення руху лише після того, як пішохід розминеться з автомобілем, ДТП б не сталося, і суспільно небезпечні наслідки не настали б.

Проте ключовим в оцінці дій ОСОБА_8 в дорожній ситуації, що реально відбулася, є те чи зобов`язаний він був з технічної точки зору вчинити саме так, і чи продовження ним руху автомобілем назустріч пішоходу з технічної точки зору становить порушення Правил дорожнього руху, й, відповідно, склад кримінального правопорушення.

Натомість експерт-автотехнік виходячи за межі своєї компетенції вдався до аналізу психічних процесів, процесу сприйняття інформації і внутрішнього прийняття рішень водієм, на що вказує вжиття експертом у відповіді на запитання терміну «усвідомив».

Апеляційний суд вважає, що порушення вимог щодо бокового інтервалу водієм ОСОБА_8 не перебуває в безпосередньому причинному зв`язку з ДТП, так як зазначеного бокового інтервалу було цілком достатньо для руху пішохода стоячи, що підтверджується даними огляду місця події про те, що в місці наїзду автомобіля на пішохода ширина проходу, по якому пішохід могла рухатися, становила не менше 0,9 м, а ліворуч від неї знаходилася засніжена зона приблизно такої ж ширини. Апеляційний суд звертає увагу на зафіксоване в протоколі огляду місця події та додатках до нього розташування тіла потерпілої поперек втоптаної доріжки. При цьому основна за довжиною частина тіла тулуб, більша частина ніг розташовуються в межах цієї доріжки і лише ступні потерпілої знаходяться на засніженій частині, а голова в колії, сформованій рухом транспортних засобів.

На фототаблицях, зроблених під час слідчого експерименту також наявний достатній боковий інтервал між автомобілем, виставленим відповідно до слідової інформації, відображеної в протоколі огляду місця події, і статистом, що зображав потерпілу, якою була її мати ОСОБА_9 .

При цьому незважаючи на те, що слідчий експеримент проводився за відсутності снігу, статист рухалася на такій відстані від паркану, ніби там наявне нашарування снігу, тобто максимально відтворюючи реальні умови події.

Та обставина, що потерпіла ОСОБА_9 матір загиблої ОСОБА_11 була, за її згодою, використана як статист під час проведення слідчого експерименту, спростовує посилання сторони обвинувачення на те, що вона нібито не знаючи обставин справи безпідставно вважає ОСОБА_8 невинуватим, в зв`язку з чим подала апеляційну скаргу.

Навпаки, позиція потерпілої щодо винуватості обвинуваченого ґрунтується не лише на тих відомостях, які вона здобула під час судового розгляду, в якому вона брала участь, а й на безпосередній участі в слідчому експерименті, в ході якого вона могла зробити власні висновки щодо механізму й причин виникнення ДТП, в результаті якої загинула її дочка.

Оскільки надані стороною обвинувачення докази не доводять поза розумним сумнівом вини ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, що передбачене частиною 2 статті 284 КК України, а відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях й усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, можливості отримання інших доказів вичерпані, кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України підлягає закриттю.

Відповідно до статті 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 404, 405, 407, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 409, ст. 411, ст. 413, 417, 419 КПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження №0000034, внесене до ЄРДР 24.01.2017, про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, - закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду впродовж трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4