ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 444/4342/23

провадження № 51-1465км25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

засудженого

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6

захисника

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стрия Львівської області, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком Жовківського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 332 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та заходів забезпечення у кримінальному провадженні.

ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, кримінального правопорушення у сфері недоторканності державних кордонів.

Як установив суд, засуджений за попередньою змовою з невстановленими особами, розробивши у листопаді 2022 року план організації незаконного переправлення військовозобов`язаних громадян через державний кордон України, зареєстрували ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як фізичних осіб - підприємців (далі - ФОП) із визначенням діяльності - міжнародні перевезення вантажів, придбали та зареєстрували автомобілі й отримали транспортні ліцензії. Також ОСОБА_6 зі співучасниками підшукали військовозобов`язаних громадян, котрі бажали виїхати за межі території України, надали їм підроблені документи щодо водійських послуг ФОП, унесли дані до інформаційної системи «Шлях», повідомили про місце, час перетину кордону й правила поведінки при проходженні контролю. У такий спосіб ОСОБА_6 разом із невстановленими особами 3 січня 2023 року в міжнародному пункті пропуску «Шегині - Медика», 13 січня 2023 року - «Краківець - Корчова», 10 і 14 березня 2023 року - «Рава-Руська - Гребенне» переправляли ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (відповідно) через державний кордон України.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Львівський апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу захисника, ухвалою від 29 січня 2025 року змінив згаданий вирок, застосував до ОСОБА_6 ст. 75 КК, на підставі якої звільнив засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й поклав на нього виконанняобов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що оспорюване рішення не відповідає статтям 370, 419 КПК, здійснюючи провадження, апеляційний суд не зважив на позицію сторони обвинувачення, не додержав приписів статей 2, 9 цього Кодексу і всупереч вимогам статей 50, 65 КК не врахував тяжкості злочину, учиненого за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану, конкретних обставин справи, обсягу незаконної діяльності, а також даних про особу засудженого, котрий не сприяв правоохоронним органам у розкритті правопорушення й не виявив щирого каяття. Окреслене, на думку скаржника, доводить неправильне застосування інституту умовного звільнення (ст. 75 КК), що призвело до несправедливості заходу примусу через м`якість.

На касаційну скаргу захисник ОСОБА_7 подала заперечення, в яких, наводячи аргументи, зазначає про необґрунтованість доводів сторони обвинувачення та законність ухвали апеляційного суду.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції прокурор уважав, що оспорювану ухвалу необхідно скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, натомість засуджений та його захисник наполягали на справедливості рішення апеляційного суду, яке просили залишити без зміни, а подану скаргу сторони обвинувачення - без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі й у запереченнях на неї, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, правильність юридичної оцінки діяння за ч. 2 ст. 332 КК у касаційній скарзі не оспорюються. Тому в цій частині судове рішення не ревізується.

За положеннями статей 370, 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою; при зміні вироку належить зазначити, які норми права було порушено, у чому полягають ці порушення або необґрунтованість рішення.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Обираючи захід примусу, суд зобов`язаний ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення (за класифікацією ст. 12 вказаного Кодексу), а також особливості конкретного діяння та його наслідки.

У розумінні ст. 75 КК її застосування допустимо лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

Як убачається з матеріалів справи, переглядаючи вирок стосовно ОСОБА_6 , апеляційний суд не додержав окреслених законодавчих вимог.

Задовольняючи скаргу сторони захисту й застосовуючи інститут умовного звільнення, у своїй ухвалі згаданий суд зазначив, що ОСОБА_6 молодий за віком, раніше не судимий, не перебуває на обліку в Львівському обласному медичному центрі превенції та терапії, займається волонтерством, у співпраці з ГО «Твори добро+» бере участь у благодійній допомозі захисникам України і має подяки. Крім того, суд послався на те, що засуджений під час апеляційного розгляду визнав провину та щиро розкаявся, а таке свідчить про усвідомлення останнім неправомірності вчиненого та готовність вести законослухняний спосіб життя. З огляду на викладене суд виснував, що застосування до ОСОБА_6 інституту умовного звільнення не суперечить загальним засадам призначення покарання, забезпечить досягнення його мети та слугує нагодою реабілітуватися перед суспільством.

Однак наведені в ухвалі мотиви її постановлення не можна визнати переконливими й достатніми для прийняття рішення про звільнення засудженого від відбування заходу примусу з випробуванням.

Так, суд апеляційної інстанції повною мірою не врахував ступеня тяжкостівчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією (ст. 12 КК) належить до категорії тяжких. Разом із тим, не отримали належної оцінки характер й обсяг винних діянь ОСОБА_6 , котрий за попередньою змовою групою осіб, попри воєнний стан та мобілізацію, неодноразово здійснював незаконне переправлення військовозобов`язаних чоловіків через державний кордон України. Не зважив суд і на негативні наслідки таких діянь для обороноздатності держави, яка в період збройної агресії потребує постійного поповнення лав Збройних Сил для захисту суверенітету України та суспільства в цілому.

Отже, вагомих обставин, які стосуються питань суспільної небезпечності та в юридичному аспекті впливають на вибір способу обмеження прав і свобод винного, не було враховано.

Не можна вважати слушним і посилання суду на позитивну характеристику засудженого. У справі відсутні дані, які характеризують ОСОБА_6 за місцем проживання, немає документів про офіційне працевлаштування, а вказівка на волонтерську діяльність як на підставу для звільнення від відбування покарання з випробуванням не корелюється з тривалістю та змістом винних дій, котрі не сумісні із суттю та цілями надання захисникам Вітчизни допомоги для оборони держави.

Водночас слід зауважити, що відомості про особу ОСОБА_6 , пом`якшуючі обставини, до яких віднесені щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, були встановлені судом першої інстанції, котрий призначив засудженому покарання в мінімальних межах санкції кримінального закону.

Таким чином висновок апеляційного суду про можливість досягти мети покарання (ст. 50 КК) без ізоляції засудженого від суспільства є необґрунтованим, а постановлена ухвала не відповідає ст. 419 КПК, про що слушно йдеться в касаційній скарзі сторони обвинувачення.

Томуоспорюване рішення підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а подана касаційна скарга - задоволенню.

Під час нового апеляційного розгляду суду необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи в апеляційній скарзі сторони захисту і за наслідками ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК. При цьому слід мати на увазі, що за тих самих обставин кримінального провадження та даних про особу засудженого, застосування ст. 75 КК є неправильним, а захід примусу - м`яким.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3