УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 161/15517/23

провадження № 51-3961 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 липня 2025 року,

Короткий зміст судових рішень та встановлені обставини

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2024 року, залишеним без зміни ухвалою Рівненського апеляційного суду від 22 липня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Вирішено питання щодо арешту майна, цивільного позову та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Як установив суд, 11 липня 2023 року близько 03:00 год, ОСОБА_5 на території, прилеглій до будинку № 6 по вул. Братковського в м. Луцьк Волинської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, тримаючи у правій руці складний ніж, наніс ним один удар в ділянку грудної клітки ОСОБА_6 , чим завдав останньому проникаюче поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням лівого та правого шлуночків серця та верхньої долі лівої легені з гемоперикардом та лівобічним малим гемотораксом, яке згідно висновку судово-медичного експерта за № 446 від 04 серпня 2023 року, за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі сторона захисту просить з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого скасувати судове рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді.

Вказує, що суд апеляційної інстанції, в порушення ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів. При цьому зазначає, що судами обох інстанцій не було надано оцінки показанням потерпілого ОСОБА_6 , який окрім іншого давав неправдиві показання в частині кількості нанесених ОСОБА_5 ударів, необ`єктивно викладені та оцінені показання свідка ОСОБА_7 . Також захисник зазначає, що суд першої інстанції хоч і дослідив висновок експерта № 240 від 18 квітня 2024 року, однак належним чином не оцінив його.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив висновки місцевого суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК. Вказує, що наявні у матеріалах провадження докази свідчать про те, що засуджений перебував у стані необхідної оборони, а вчинені ним дії можуть бути кваліфіковані за ст.128 КК.

Також захисник зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив відповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема не врахував особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, обставини вчиненого, зокрема те, що потерпілий першим напав на ОСОБА_5 та заподіяв йому удари в різні частини тіла. За таких обставин, засудженому слід призначити мінімальне покарання за санкцією статті у розмірі 5 років із застосуванням іспитового терміну у відповідності до ст. 75 КК.

Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 КПК.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК. Місцевий суд, дослідивши та оцінивши надані стороною обвинувачення докази, встановивши відсутність у ОСОБА_5 прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_6 , дійшов висновку, що ОСОБА_5 своїми умисними діями, які виразилися у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України.

Місцевий суд безпосередньо допитавши, дав обґрунтовану оцінку показанням потерпілого, свідка та обвинуваченого. Так суд зазначив, що потерпілий як під час досудового розслідування, зокрема і при проведенні слідчого експерименту 14 серпня 2023 року, так і в суді послідовно розповідав про обставини вчиненого щодо нього злочину та пояснював, що дійсно обвинувачений заподіяв тілесні ушкодження, при цьому під час слідчого експерименту чітко відтворив місце, механізм та локалізацію нанесення удару ножем.

Показання свідка ОСОБА_7 відповідають обставинам, які він повідомляв під час проведення слідчого експерименту 12 липня 2023 року, де він відтворив обставини вчинення відносно потерпілого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, детально вказав на місце подій та подальшу поведінку, як обвинуваченого, так і потерпілого.

Суд зазначив, що показання потерпілого та свідка є чіткими, послідовними та дають змогу відтворити всі обставини кримінального правопорушення, які були до, на момент та після його вчинення, вони повністю узгоджуються між собою та відповідають іншим доказам у справі. Певні неточності в показаннях свідка щодо моменту та обставин отримання поранення ножем, не є істотними та такими, які б свідчили про їхню неправдивість взагальному. Такі показання є належними доказами в розумінні ст. 85 КПК. Більше того, в цьому конкретному випадку суд звернув увагу саме на темну пору доби і те, що свідок всього детально не бачив, про що вказав і в судовому засіданні.

При цьому, місцевий суд обґрунтовано спростував твердження сторони захисту про те, що дії ОСОБА_5 були вчинені з метою захисту (необхідна оборона), за інших обставин (з необережності, а тому в його діях можливий склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України), оскільки будь-яких підтверджуючих даних про це, матеріали справи не містять, а конкретні обставини справи не дають підстав прийти до такого висновку.

Невід`ємним елементом необхідної оборони є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно небезпечного діяння. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

З огляду на досліджені в ході судового розгляду докази, місцевий суд дійшов висновку, що потерпілий ОСОБА_6 , чи будь-які інші особи не становили для обвинуваченого будь-якої загрози, і підстав для самозахисту із застосуванням ножа або необхідності негайного відвернення чи припинення посягання на його життя з боку потерпілого в нього не виникало.

Обвинувачений в ході досудового розслідування та судового розгляду постійно висував інші версії події. Місцевий суд детально проаналізувавши критично оцінив показання обвинуваченого надані ним у судовому засіданні у частині отримання поранення потерпілим в той момент, коли обвинувачений перебував у горизонтальному положенні, а також відтворення обвинуваченим під час слідчого експерименту 12 липня 2023 року обставин, як потерпілий сам наштрикнувся на ніж в той момент, коли обвинувачений перебував у вертикальному положенні, та вважав їх неспроможними, та такими, що надані з метою зменшення обсягу відповідальності за вчинене, розцінив їх як спосіб захисту, з метою уникнення відповідальності за фактично вчинені дії, оскільки вони суперечать і спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема висновком експертизи № 208 від 18 квітня 2024 року, а також показаннями потерпілого та свідків, які є послідовними, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, не суперечать іншим доказам, наявним у матеріалах провадження й дослідженим в судовому засіданні.

Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази, місцевий суд встановив, що обставини вчиненого злочину, поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після його вчинення, свідчать про те, що ОСОБА_5 діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинен нести відповідальність за фактично заподіяні наслідки - тяжкі тілесні ушкодження.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу, у якій вказував, що ході конфлікту, спровокованого потерпілим, котрий переріс у бійку, ОСОБА_5 , діставши ніж, захищався від неправомірних дій потерпілого, який наносив йому тілесні ушкодження, і сам наштрихнувся на ніж, про що обвинувачений послідовно стверджував, як під час досудового слідства, так і в суді першої інстанції. Захисник просив скасувати вирок місцевого суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 на ст. 128 КК та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Так, спростовуючи доводи сторони захисту, суд слушно зазначив, що право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання, яка виникає коли зволікання з боку того, хто обороняється, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Доказів, які б підтверджували реальну загрозу життю чи здоров`ю обвинуваченого ОСОБА_5 з боку ОСОБА_6 , і могли б слугувати підставою для необхідності захисту з використанням ножа, матеріали провадження не містять, не здобуто таких доказів місцевим судом і не надано обвинуваченим та стороною захисту при апеляційному розгляді.

Натомість аналізом досліджених місцевим судом доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, з урахуванням обставин справи, підтверджується наявність у ОСОБА_5 умислу саме на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

При цьому, апеляційний суд обґрунтовано вказав, місцевий суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_5 стосовно його дій по відношенню до ОСОБА_6 , і, врахувавши спосіб, кількість, характер ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку потерпілого та обвинуваченого в момент події та після неї, вірно кваліфікував дії ОСОБА_5 саме за ч. 1 ст. 121 КК, належним чином вмотивувавши свої висновки, які є переконливими. Такого висновку суд дійшов із додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК. Підстав для сумніву в правильності таких висновків, на переконання колегії суддів касаційної інстанції, немає.

У касаційній скарзі захисник стверджує про необ`єктивну оцінку та виклад судами показань потерпілого, свідка, відсутність належної оцінки висновку експерта № 240 від 18 квітня 2024 року. Разом з тим, як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, місцевий суд надав оцінку вказаним доказам у сукупності з іншими. Колегія суддів зауважує, що положеннями КПК не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні. Натомість захисник, посилаючись у касаційній скарзі на окремі слова та фрази потерпілого та свідка, які не викладені у судовому рішенні; висновок експерта у частині механізму отримання виявлених у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 387 від 12 липня 2023 року за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких, не обґрунтовує яким чином вони істотно вплинули на встановлення фактичних обставин справи з урахуванням висновків суду про відсутність підстав, визначених ст. 36 КК та загалом законність прийнятих судових рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли місцевий суд дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода сторони із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК.

Як убачається з ухвали апеляційного суду до початку апеляційного розгляду апелянтами було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні. Прокурор, захисник, обвинувачений ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_6 ствердили, що всі докази, які апелянти просять повторно дослідити, були досліджені судом першої інстанції в повному обсязі, з огляду на що, колегія суддів відмовила у їх повторному дослідженні.

Апеляційний суд зазначив, що розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 місцевим судом проведено з дотриманням норм КПК, суд у повному обсязі та без порушень дослідив докази, дав оцінку як окремо кожному з них, так і усім зібраним доказам у їх сукупності та взаємозв`язку. Апеляційний суд погодився як з оцінкою доказів наданою місцевим судом, так і з його висновками у цілому, а тому підстав для повторного дослідження доказів у цього суду не було.

Відмова ж у задоволенні клопотання, за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі, не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Щодо доводів сторони захисту про суворість призначеного покарання та неврахування апеляційним судом ряду обставин, що його пом`якшують, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими. Як убачається з наданих копій судових рішень, апеляційний суд належним чином перевірив рішення місцевого суду у частині призначеного ОСОБА_5 покарання та зазначив, що місцевий суд дотримався положень ст. 65 КК.

Місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та наслідки, суть самого конфлікту, який був частково спровокований самим потерпілим, особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, позицію потерпілого. Суд також взяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставину, що його обтяжує - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Оцінивши всі обставини у сукупності місцевий суд призначив ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції статті закону, належним чином вмотивувавши прийняте рішення. При цьому, суд зазначив, що з огляду на конкретні обставини справи, відсутність пом`якшуючих обставин, враховуючи позицію потерпілого щодо міри покарання, відсутні достатні підстави для призначення такого строку покарання, при якому можливе застосування положень ст. ст. 75, 76 КК.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що з урахуванням обставин та способу вчиненого, а також наслідків для потерпілого призначене місцевим судом покарання не можна вважати надто суворим чи несправедливим. З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є належно умотивованою та обґрунтованою, за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Інші доводи касаційної скарги сторони захисту висновків суду апеляційної інстанції також не спростовують та фактично зводиться до переоцінки доказів, що в силу вимог ст. 433 КПК не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає. З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 липня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3