Дата документу 20.11.2025 Справа № 331/7758/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/7758/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/501/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.111 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні (in absentia) в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.01.2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Бердянська Запорізької області, українку, громадянку України, освіта вища, заміжньої, не працюючу, яка зареєстрована та проживає адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засуджену

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України та призначити їй покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного засудженій майна.

На підставі ст.54 КК України позбавлено 6 рангу державного службовця, -

В С Т А Н О В И Л А:

24.08.1991 р. Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 р. вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з п.п.1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки в зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 р. російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31.05.1997р. відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 р. №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 02.03.1999 р. № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст.2-3 зазначеного договору російська федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996 року, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, згідно міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, дії рф на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Деклараціями Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 р. № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав, а також резолюціями від 16.12.1970 р. № 2734 (XXV), про зміцнення міжнародної безпеки від 21.12.1965 р. №2131 (XX), про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14.12.1974 р. № 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

24.02.2022 р. російською федерацію здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України через державні корони України в анексованій Автономній республіці Крим, тимчасово окупованих Донецькій та Луганській областях, Херсонській, Запорізькій, Миколаївській, а також інших областях, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе господарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частини вказаної території, що продовжується по теперішній час призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У зв`язку з цим, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022 р., з 05 години 30 хв. 24 лютого 2022 р. в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк дії якого продовжений Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 р. строком на 30 діб, № 259/2022 від 18.04.2022 р. строком на 30 діб, № 341/2022 від 17.05.2022 р. строком на 90 діб, № 573/2022 від 12.08.2022 р. строком на 90 діб, № 757/2022 р. від 07.11.2022 р. строком на 90 діб, № 58/2023 від 06.02.2022 р. строком на 90 діб, та № 254/2023 від 01.05.2023 р. строком на 90 діб та № 451/2023 від 26.07.2023 р. строком на 90 діб.

Внаслідок ведення агресивної війни з боку російської федерації протии України, з 27.02.2022 р. м.Бердянськ Запорізької області захоплено збройними силами російської федерації.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 р. № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією». Згідно зазначеного переліку Бердянська міська територіальна громада Бердянського району Запорізької області знаходиться у переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованою російською федерацією.

ОСОБА_8 , будучи громадянкою України, 31.08.2012 р. прийняла присягу державного службовця та присягла вірно служити народові України, суворо дотримуватись Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи та законні інтереси громадяни, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки. Відповідно до наказу № 102-к від 31 серпня 2012 року ОСОБА_8 була призначена на посаду головного спеціаліста Бердянського відділу Управління ДМС у Запорізькій області.

Так, у період часу з 27 лютого 2022 р. по червень 2022 р., більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим ОСОБА_8 , перебуваючи на вищевказаній посаді, будучи державним службовцем, прийнявши присягу державного службовця, усвідомлюючи здійснення військової агресії російської федерації, яка розпочалася приблизно о 04 годині ранку 24.02.2022 р. повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, переслідуючи свої корисливі інтереси на зайняття посади у незаконному окупаційному органі, добровільно зайняла посаду «инспектора ОВМ УВД по г.Бердянску и Бердянскому району ГУ МВД россии по Запорожской области», що діє на території Запорізької області, яка на даний час перебуває під окупацією російських військ.

Відповідно до наказу від 13.12.2019 р. № 940 міністерства внутрішніх справ російської федерації (положення про головне управління з питань міграції міністерства внутрішніх справ російської федерації) головне управління з питань міграції міністерства внутрішніх справ російської федерації є самостійним структурним підрозділом центрального апарату міністерства внутрішніх справ російської федерації, забезпечуючи та здійснюючим в рамках своєї компетенції функцій міністерства по розробці та реалізації державної політики, а також нормативно-правовому регулюванню міграції.

Вказаний орган виконує функції головного підрозділу міністерства у сфері забезпечення. Веде реєстраційний облік громадян російської федерації по місцю перебування та по місцю проживання в межах російської федерації, контролює виконання громадянами російської федерації, орендарями житлових приміщень, посадовими особами та особами, відповідальними за приймання та передачу в органи реєстраційного контролю документів для реєстрації та зняття з реєстраційного обліку громадян російської федерації по місцю перебування та місцю проживання в межах російської федерації, правил реєстрації та зняття громадян рф з реєстраційного обліку по місцю перебування та по місцю проживання в межах рф. Виконує міграційний облік іноземних громадян та громадян без громадянства. Оформлює та видає іноземним громадянам та особам без громадянства документів для в`їзду в російську федерацію, проживання та тимчасово перебування в російській федерації. Виконує федеральний державний контроль у сфері міграції. Виконує координаційну діяльність федеральних органів виконавчої влади та органів виконавчої влади суб`єктів російської федерації, участь в реалізації державної програми по наданню сприяння добровільному переселенню в російську федерацію співвітчизників, проживаючих за кордоном, а також контролю за її реалізацією разом з міжвідомчою комісією по реалізації державної програми.

Таким чином, ОСОБА_8 , реалізуючи вказаний злочинний умисел, у період часу з 27 лютого 2022 р. по червень 2022 р., більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, вступила в злочинну змову з представниками окупаційної влади Запорізької області та надала добровільну згоду на зайняття посади «инспектора ОВМ УВД по г.Бердянску и Бердянскому району» в незаконному окупаційному органі - ГУ «МВД россии по Запорожской области», що діє на території Запорізької області, яка на даний час перебуває під окупацією російських військ, чим порушила присягу державного службовця та перейшла на бік ворога в умовах воєнного стану.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватою у вчиненні державної зради, передбаченої ч. 2 ст. 111 КК України, посилаючись на сукупність зібраних доказів, зокрема протокол огляду месенджера Telegram, в якому зафіксовано наявність її прізвища в структурі окупаційного органу «Бердянського УВД», а також документи, що регламентують діяльність міграційної служби РФ, які, на думку суду, підтверджують фактичне обіймання ОСОБА_8 посади в окупаційній адміністрації.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та він підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує на низку істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що унеможливлюють визнання такого вироку законним, обґрунтованим та справедливим.

Перш за все, захисник акцентує увагу на грубому порушенні права на захист обвинуваченої.

Вказує, що згідно матеріалів справи, повідомлення про підозру ОСОБА_8 складено 15.09.2023, а вже 20.09.2023, відповідно до вимог абз. 2 ч. 2 ст. 135 КПК України, вважалося врученим.

Водночас захисника ОСОБА_8 було призначено лише з 29.09.2023, тобто майже через два тижні після набуття нею статусу підозрюваної.

Оскільки вона підозрювалась у вчиненні особливо тяжкого злочину, участь захисника мала бути забезпечена негайно, з моменту повідомлення про підозру, як того вимагає ст. 52 КПК України.

Цього зроблено не було, що призвело до істотного обмеження її права на захист вона не мала змоги подавати клопотання про проведення слідчих дій, збирати докази або оскаржити дії сторони обвинувачення, що суттєво вплинуло на реалізацію її процесуальних прав та могло мати вирішальне значення для встановлення істини у справі.

Окрему увагу захисник приділяє тому, що суд першої інстанції, визнаючи допустимими та покладаючи в основу вироку окремі документи, не дотримався вимог щодо їх належності, допустимості та достатності.

Так, у вироку згадуються документи, що регламентують діяльність міграційної служби рф, які суд оцінив як допустимі докази, однак у тексті вироку відсутнє належне обґрунтування того, яке саме значення мають ці документи для встановлення обставин вчинення інкримінованого діяння.

Таке формальне перерахування доказів без аналізу їхнього змісту та без зв`язку з доведеними фактами суперечить вимогам ст. 370 КПК України щодо вмотивованості судового рішення.

Це порушення узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 16.03.2021 у справі №456/3575/17, де також ішлося про неприпустимість формального викладення доказів без їх належного аналізу.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що під час судового розгляду ним подавались клопотання про визнання деяких доказів недопустимими, однак судом не наведено жодного мотивованого рішення щодо таких клопотань, що є прямим порушенням вимог ч. 1 ст. 89 та ч. 4 ст. 370 КПК України.

Особливо це стосується копій документів, досліджених замість оригіналів, що прямо суперечить ч. 3 ст. 99 КПК, відповідно до якої сторони кримінального провадження зобов`язані надати суду саме оригінали документів. Жодного обґрунтування допустимості використання копій у вироку не міститься, що є підставою для сумнівів у законності доказування та висновків суду.

Ще більш грубим порушенням є, на думку захисника, те, що в якості доказів були використані електронні відомості з месенджера Telegram, які були долучені у вигляді скріншотів на підставі протоколу огляду. Однак, як убачається з протоколу, такий огляд проводився неуповноваженою особою, без залучення спеціаліста, що прямо суперечить вимогам ч. 4 ст. 99 та ст. 71 КПК України.

Закон чітко вимагає, що дублікат електронного документа визнається оригіналом лише за умови його отримання слідчим або прокурором за участі спеціаліста. У даному ж випадку порушено обидві ці вимоги, отже доказ має визнаватися недопустимим.

Також захисник вказує, що суд першої інстанції не забезпечив реалізацію принципу змагальності сторін та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, ухваливши вирок без належної оцінки доводів захисту та без урахування стандарту доказування «поза розумним сумнівом», закріпленого у ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України, а також у практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Кобець проти України» та «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства»).

На думку захисника, зібрані у кримінальному провадженні докази не є належними, допустимими, достатніми, а тому не дозволяють з достатнім ступенем переконливості дійти висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй діяння.

Усі сумніви, які виникають у цьому контексті, мали би тлумачитися на користь обвинуваченої, як того вимагає принцип презумпції невинуватості.

Враховуючи викладене, захисник вважає, що вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Під час судового розгляду захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, без доповнень та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника та наголосив, що право на захист обвинуваченої порушено не було, оскільки захисника було залучено з моменту ухвалення судом рішення від 08.11.2023 року. Суд належним чином дослідив письмові докази, які поза розумним сумнівом підтверджують вину обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. Під час судового розгляду встановлено, що вона, будучи працівником ДМС України, перейшла на бік ворога та обійняла посаду в незаконно створеному окупаційному органі на тимчасово окупованій території.

Заслухавши доповідь судді, захисника обвинуваченої, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень КПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), якщо стосовно нього уповноваженим органом прийнято рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «in absentia» припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження.

При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі.

До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»).

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також апеляційного провадження, що стороною захисту не заперечується на не спростовано.

Зокрема, повістка про виклик обвинуваченої ОСОБА_8 в судове засідання суду апеляційної інстанції була опублікована у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» випуск №230 (8155) від 11.11.2025 року, сторінка 28; повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження також розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Як зазначено вище, судовий розгляд зазначеного провадження здійснювався за відсутністю обвинуваченого у спеціальному судовому провадженні, рішення про проведення якого було належним чином вмотивоване, є законним та обґрунтованим.

У зв`язку з цим ОСОБА_8 не була допитана судом в якості обвинуваченого по суті висунутого їй обвинувачення.

Разом з тим, як зазначено вище, судом при проведенні спеціального судового провадження були виконані вимоги, передбачені статтею 297-5 КПК України.

Захист обвинуваченої за призначенням здійснював фахівець в галузі права - адвокат ОСОБА_7 .

У ході судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 111 КК України судом були досліджені численні письмові докази, які є релевантними та допустимими відповідно до вимог КПК України.

Їх зміст відображає обставини вчинення інкримінованого злочину, характеризує особу обвинуваченої ОСОБА_8 та підтверджує, що вона вступила в злочинну змову з представниками окупаційної влади Запорізької області й добровільно погодилася обійняти посаду «инспектора ОВМ УВД по г. Бердянску и Бердянскому району» в незаконному окупаційному органі «ГУ МВД росии по Запорожской области», що діє на окупованій території, чим порушила присягу державного службовця та перейшла на бік ворога в умовах воєнного стану.

На підтвердження цього суд першої інстанції обґрунтовано послався, зокрема, на «Приказ от 13 декабря 2019 г. № 940 «Вопросы деятельности Главного управления по вопросам миграции Министерства внутренних дел Росийской Федерации» та «Положение о Главном управлении по вопросам миграции Министерства внутренних дел Росийской Федерации» (т.1 а.с.133150), які хоч і не є самостійним доказом вини ОСОБА_8 , однак окреслюють структуру, функції та повноваження міграційної служби рф, в межах якої діє орган, до штату якого вона була включена, що дозволяє оцінити характер її діяльності як спрямованої на забезпечення функціонування окупаційного адміністративного апарату.

Важливе значення мають протоколи пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.12.2022 р. (т.1 а.с.155156), 15.12.2022 р. (т.1 а.с.157158) та 20.01.2023 р. (т.1 а.с.159160), згідно з якими свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 упевнено впізнали у відповідних фотознімках ОСОБА_8 як колишню колегу по роботі, що до повномасштабного вторгнення обіймала посаду головного спеціаліста Бердянського міського відділу УДМС України в Запорізькій області, а після 24.02.2022 р., в умовах воєнного стану, добровільно перейшла працювати до незаконно утвореного паспортного центру окупаційної влади в м. Бердянську, надавши згоду на співпрацю з державою-агресором.

Саме сукупність цих впізнань, проведених у різний час різними свідками, підтверджує ідентичність особи, про яку йдеться в матеріалах російських документів та електронних відомостей, із обвинуваченою у даному провадженні ОСОБА_8 .

Крім того, відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 03.03.2023 р. (т.1 а.с.161168) були оглянуті та вилучені документи архівних особових справ працівників, у тому числі архівна особова справа ОСОБА_8 , матеріали якої (т.1 а.с.171250, т.2 а.с.144) підтверджують, що з серпня 2012 р. вона обіймала посаду головного спеціаліста Бердянського міського відділу УДМС України в Запорізькій області, була державним службовцем та 31.08.2012 р. прийняла Присягу державного службовця.

Дисциплінарна справа № 80 щодо ОСОБА_8 свідчить, що наказом № 3-с від 07.02.2023 р. начальником Управління ДМС України в Запорізькій області до неї застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з державної служби за порушення Присяги державного службовця, яке виразилося у співпраці з окупаційною владою, а наказом № 33-с від 07.02.2023 р. її звільнено з посади головного спеціаліста.

Ці документи не лише фіксують статус обвинуваченої як державного службовця України, а й містять офіційну оцінку її поведінки керівництвом ДМС як такої, що полягає у добровільній співпраці з окупаційною адміністрацією.

Сукупність електронних доказів додатково підтверджує факт та характер зайняття обвинуваченою посади в незаконному органі рф.

Так, протокол за результатами зняття інформації з електронних інформаційних систем від 02.05.2023 р. (т.2 а.с.72155) відображає вхідне повідомлення від користувача « ОСОБА_12 » з прикріпленим фотодокументом «Строевая записка сотрудников ВРГ по Запорожской области, г. Бердянск (г. Бердянск, пр-т Азовский 37) на 19.07.2022», у якому під номером 10 « ОСОБА_13 » значиться як «специалист УВД по г. Бердянску и Бердянскому району» (зокрема т.2 а.с.89).

У цьому ж масиві міститься «Ведомость по изучению Порядка взаимодействия уполномоченных органов власти Российской Федерации по организации процесса оказания государственной услуги по выдаче (замене) паспорта гражданина Российской Федерации, удостоверяющего личность гражданина Российской Федерации на территории Херсонской и Запорожской областей», де під номером 20 ОСОБА_8 зазначена як «специалист отдела по приему документов на гражданство РФ УВД по г. Бердянску и Бердянскому району».

Додатково протокол огляду від 15.10.2023 р. (т.2 а.с.158170) фіксує огляд месенджера «Telegram» та виявлення скріншоту від користувача « ОСОБА_14 » із заголовком «Штат подразделений по вопросам миграции по Запорожской области на 27.07.2022», де у графі «Сотрудники Бердянского УВД» на посаді «специалист УВД по г. Бердянску и Бердянскому району» також зазначена ОСОБА_8 (т.2 а.с.166, 168).

Таким чином, електронні відомості підтверджують не одноразовість, а системний, штатний характер її участі в діяльності окупаційного органу.

Показаннями свідків, досліджені судом першої інстанції, логічно доповнюють та конкретизують письмові докази.

Так, свідок ОСОБА_15 повідомила, що з 2014 р. працювала разом із ОСОБА_8 у Бердянському відділі УДМС, де остання обіймала посаду головного спеціаліста; після окупації м. Бердянська їхній відділ певний час продовжував роботу, працівники збиралися щотижня для обговорення робочих питань, проте приблизно з середини травня 2022 р. ОСОБА_8 перестала з`являтися на цих зустрічах, а згодом від керівника відділу ОСОБА_11 через заступника ОСОБА_16 стало відомо, що вона погодилася на співпрацю з окупаційною владою.

Свідок ОСОБА_10 , яка також працювала з обвинуваченою з 2014 р., підтвердила факт відсутності ОСОБА_8 на зборах колективу після певного часу та повідомлення від ОСОБА_16 про те, що та перейшла працювати до окупаційної міграційної служби; від ОСОБА_17 свідок дізналась, що остання особисто бачила ОСОБА_8 у «міграційному відділі рф» під час вирішення питання з паспортом чоловіка.

Свідок ОСОБА_9 , допитана в режимі відеоконференції, пояснила, що після вторгнення рф у м. Бердянськ від колеги ОСОБА_16 дізналася про добровільний перехід ОСОБА_8 на роботу до окупантів, а також передала висловлювання самої ОСОБА_8 під час телефонної розмови: «а якщо і «перефарбувалась», то що?», що свідчить про усвідомлений і прийнятий нею характер такої поведінки.

Свідок ОСОБА_18 підтвердила, що хоча в період окупації перебувала у відпустці по догляду за дитиною і безпосередньо з обвинуваченою не спілкувалась, однак від інших співробітників дізналася про її рішення перейти на службу до окупаційної влади.

Свідок ОСОБА_19 , який керував кадровим підрозділом ДМС, засвідчив, що з матеріалів особової справи та повідомлень від керівника управління ОСОБА_20 і керівника Бердянського відділу ОСОБА_11 йому стало відомо про добровільну згоду ОСОБА_8 працювати у структурі федеральної міграційної служби рф, у зв`язку з чим 04.01.2023 р. було відкрито дисциплінарне провадження та згодом її звільнено за порушення Присяги.

Свідок ОСОБА_20 , начальник управління ДМС, підтвердив, що з інформації, отриманої від ОСОБА_11 через мережу «WhatsApp», йому стало відомо про добровільний перехід ОСОБА_8 до незаконно створеного паспортного підрозділу рф, де їй спочатку пропонувалась керівна посада, а в подальшому вона обійняла посаду інспектора, у зв`язку з чим було проведено службову перевірку та прийнято рішення про її звільнення.

У сукупності наведені документи з матеріалів т.1 (а.с.133150, 155160, 161168, 171250) та т.2 (а.с.144, 72155, 158170, зокрема 89, 166, 168), а також узгоджені між собою показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 переконливо свідчать про те, що ОСОБА_8 , будучи державним службовцем України, усвідомлюючи факт збройної агресії рф та окупацію м. Бердянська, добровільно вступила у співпрацю з окупаційною владою, погодившись на зайняття посади «инспектора ОВМ УВД по г. Бердянску и Бердянскому району» в складі ГУ МВД росії по Запорізькій області, тобто умисно перейшла на бік ворога в умовах воєнного стану, порушивши Присягу державного службовця.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні доводи сторони захисту не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин і не свідчать про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Посилання захисника на істотне порушення права на захист у зв`язку з тим, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 вважалося врученим 20.09.2023, тоді як захисника їй було призначено лише 29.09.2023, колегія суддів вважає безпідставними.

Сам по собі проміжок у кілька днів між моментом, з якого повідомлення про підозру вважається врученим, та фактичним залученням захисника не свідчить автоматично про порушення ст. 52 КПК України і тим більше не є безумовною підставою для визнання всього провадження таким, що здійснене з порушенням принципу забезпечення права на захист.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що досудове розслідування здійснювалось за відсутності ОСОБА_8 , яка перебуває на тимчасово окупованій території та ухиляється від явки до органу досудового розслідування і суду, у зв`язку з чим провадження щодо неї здійснювалось у порядку спеціального судового провадження (in absentia).

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що стороною обвинувачення та судом використані всі передбачені законом можливості для дотримання її прав, у тому числі права на захист, а участь захисника у судовому провадженні забезпечено, захисник був наділений повним обсягом процесуальних прав, передбачених КПК України, якими фактично користувався, зокрема брав участь у судових засіданнях, ставив питання свідкам, висловлював зауваження щодо доказів, подавав свої доводи.

При цьому захисник у апеляційній скарзі не наводить жодного конкретного прикладу слідчої чи іншої процесуальної дії, проведеної саме в той короткий проміжок часу між моментом, коли повідомлення про підозру вважалося врученим, та залученням захисника, і яка б потребувала обов`язкової участі захисника, та не пояснює, яким чином відсутність захисника саме в цей період вплинула на зміст здобутих доказів або могла змінити результат провадження.

За відсутності конкретизації таких обставин посилання на порушення ст. 52 КПК України є декларативними та не дають підстав для висновку про істотне порушення права на захист у розумінні ст. 87 КПК України.

Щодо тверджень захисника про нібито формальне ставлення суду першої інстанції до оцінки документів, які регламентують діяльність міграційної служби рф, колегія суддів зазначає, що з тексту вироку прямо вбачається: суд не поклав зазначений наказ МВС рф, як основу висновків про винуватість ОСОБА_8 , а розцінив його як джерело загальної інформації щодо організації та повноважень міграційної служби держави-агресора.

Суд першої інстанції чітко зазначив, що цей наказ сам по собі не доводить вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого злочину, а слугує фоном для розуміння структури окупаційних органів, в яких вона обійняла посаду. Натомість реальну доказову основу вироку склали інші докази протоколи пред`явлення для впізнання за фотознімками, матеріали особової та дисциплінарної справи ОСОБА_8 , протокол тимчасового доступу до документів, протоколи зняття інформації з електронних інформаційних систем і огляду месенджера, а також узгоджені між собою та послідовні показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .

Саме на цих доказах суд першої інстанції побудував фактичні висновки про добровільний перехід ОСОБА_8 на службу до окупаційного органу міграційної служби рф у м. Бердянську, а не на згаданих нормативних актах рф.

Отже, навіть гіпотетичне виключення з доказової бази цих документів не могло б вплинути на висновки суду щодо наявності складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а тому посилання захисника на формальне перерахування доказів та порушення вимог ст. 370 КПК України є безпідставним.

Не заслуговують на увагу й доводи захисника про те, що суд першої інстанції нібито не розглянув його клопотання про визнання окремих доказів недопустимими.

Як випливає з мотивувальної частини вироку, суд прямо зазначив, що під час судового розгляду стороною захисту не ставилося питання щодо визнання будь-яких доказів сторони обвинувачення недопустимими, а лише зверталась увага на наявність певних процесуальних порушень при проведенні окремих слідчих дій.

Відповідні обставини підтверджуються журналом судового засідання.

Таким чином, твердження апелянта про існування «клопотань, залишених без мотивованого вирішення» не відповідають фактичному перебігу судового розгляду. КПК України розмежовує зауваження сторони щодо порядку дослідження доказів та формальне клопотання про визнання доказу недопустимим, яке підлягає вирішенню шляхом постановлення окремої ухвали із викладенням мотивів.

Посилання апелянта на те, що частина досліджених судом документів була надана в копіях, а не в оригіналах, і що це начебто суперечить ч. 3 ст. 99 КПК України, також не ґрунтується на правильному тлумаченні закону.

Стаття 99 КПК України передбачає, що сторони мають обов`язок подати суду оригінал документа, якщо він у них є, однак не містить категоричної заборони використовувати у суді належним чином засвідчені копії документів у випадках, коли оригінали об`єктивно перебувають поза межами досяжності українських органів влади (зокрема на тимчасово окупованій території або у володінні органів держави-агресора), а сторона захисту не ставить під сумнів автентичність такого документа, не вказує на жодні розбіжності між копією та первісним документом і не ініціює витребування оригіналу в порядку, передбаченому КПК України.

У даному кримінальному провадженні захисник не довів, що подані копії є підробленими, спотворюють зміст документів або були отримані з порушенням процесуального порядку.

За таких умов визнавати ці документи недопустимими лише з огляду на їх характер підстав немає, тим більше, що зазначені документи не є єдиними або ключовими доказами, а лише доповнюють інші, більш вагомі джерела доказової інформації.

Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості електронних доказів у вигляді скріншотів з месенджера Telegram, отриманих на підставі протоколу зняття інформації з електронних інформаційних систем та протоколу огляду, колегія суддів також вважає необґрунтованими.

Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що вказані процесуальні дії здійснювалися уповноваженим слідчим, у встановленому КПК України порядку, з дотриманням вимог до змісту і форми процесуальних документів.

У протоколі зняття інформації з електронних інформаційних систем детально описано отримані електронні відомості, зокрема «Строевую записку сотрудников ВРГ по Запорожской области, г. Бердянск…» та «Ведомости по изучению Порядка взаимодействия…», де ОСОБА_8 фігурує як «специалист УВД по г. Бердянску и Бердянскому району», а в протоколі огляду месенджера Telegram скріншот «Штат подразделений по вопросам миграции по Запорожской области…», в якому вона зазначена на відповідній посаді.

Апелянт стверджує, що огляд проводився неуповноваженою особою та без участі спеціаліста, але не наводить жодних даних, які б підтверджували такі твердження, і не вказує, який саме пункт ст. 71 чи ч. 4 ст. 99 КПК України порушено в конкретних діях конкретної службової особи.

КПК України не встановлює обов`язку залучати спеціаліста при кожному огляді електронної інформації; вирішальним є питання можливості належної фіксації змісту такої інформації та дотримання загальних вимог до процесуального документа.

Фактів спотворення чи маніпуляції зі вказаними електронними даними стороною захисту не наведено.

У сукупності з іншими доказами ці електронні відомості логічно вписуються в послідовний ланцюг доказів, що підтверджує діяльність ОСОБА_8 в структурі окупаційного органу.

Що стосується посилань захисника на порушення принципу змагальності та стандарту доказування «поза розумним сумнівом», колегія суддів зазначає, що сам по собі факт незгоди сторони захисту з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не свідчить про порушення цих принципів.

Із матеріалів справи видно, що суд надав обом сторонам рівні можливості реалізувати свої процесуальні права: прокурор і захисник брали участь у судових засіданнях, надавали докази, ставили запитання свідкам, висловлювали свою правову позицію.

Вирок містить докладний виклад доказів сторони обвинувачення, аналіз їх взаємозв`язку та оцінку судом відповідно до вимог ст. 94 та 370 КПК України.

У мотивувальній частині вироку суд чітко обґрунтував, чому саме показання свідків, документи особової і дисциплінарної справи, протоколи впізнання, протоколи тимчасового доступу та електронні відомості в їх сукупності свідчать про те, що ОСОБА_8 , будучи державним службовцем, усвідомлюючи факт збройної агресії рф, добровільно погодилась на зайняття посади в незаконно створеному органі окупаційної влади та фактично виконувала там функції «специалиста УВД по г. Бердянску и Бердянскому району».

Жодних переконливих аргументів, які б розвіювали цю сукупність доказів або ставили під сумнів добровільний характер її переходу на бік ворога, захист суду не надав.

Посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини у справах «Кобець проти України», «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» тощо не змінюють висновків суду.

Наведені рішення ЄСПЛ лише підтверджують відомий стандарт, згідно з яким засудження може ґрунтуватися лише на сукупності переконливих, узгоджених між собою доказів, які не залишають розумних сумнівів у винуватості особи.

Саме такий підхід і реалізовано судом першої інстанції: вирок не ґрунтується на припущеннях, а спирається на множинні, взаємодоповнюючі докази, що підтверджують одні й ті самі факти з різних джерел. Колегія суддів, перевіривши ці докази в апеляційному провадженні, не вбачає у їх сукупності прогалин, які дозволяли б стверджувати про наявність розумного сумніву щодо вини ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для висновку про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з недоведеністю вини обвинуваченої.

Навпаки, досліджені докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження того, що дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 111 КК України як державна зрада шляхом переходу на бік ворога в умовах воєнного стану.

Призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченої та підвищену суспільну небезпечність таких діянь в умовах воєнного стану, і є необхідним та достатнім для досягнення цілей покарання.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 слід визнати необґрунтованими, а вирок суду першої інстанції від 14.01.2025 року щодо ОСОБА_8 таким, що відповідає вимогам закону та не підлягає зміні чи скасуванню.

Відтак апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2025 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4