Справа № 297/3148/22
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.02.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді у режимі відеоконференції за допомогою мобільного зв`язку кримінальне провадження 11-кп/4806/333/24 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 23.04.2024.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, із середньою спеціальною освітою, одружений, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, непрацюючий, у порядку ст. 89 КК України не судимий, засуджений:

- за ч. 2 ст. 332 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 02 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.

Заставу внесену в розмірі 78000 (сімдесят вісім тисяч) грн після набрання вироком законної сили повернуто заставодавцю ОСОБА_10 .

Речові докази: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy S8», ІМЕІ: НОМЕР_1 , з сім карткою оператора «Vodafon» № НОМЕР_2 , який зберігається в кімнаті речових доказів Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області за адресою: м. Берегове, вул. Іштвана Сечені, 13, Закарпатської області повернуто ОСОБА_6 як власнику, скасувавши накладений ухвалою слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області арешт від 22.08.2022.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою незаконного переправлення громадян України через державний кордон в умовах дії правового режиму воєнного стану, отримавши вказівку від ОСОБА_11 про доставку 4 осіб в с. Вари Берегівського району Закарпатської області, 18.08.2022 близько 18 год 20 хв, на автомобілі марки «MITSUBISHI LANCER» реєстраційний номер НОМЕР_3 , підібрав на заздалегідь

-2-

обумовленому місці, а саме поблизу готелю «Грація», який знаходиться за адресою: м. Берегове, вул. Іштвана Сечені, 29, Закарпатської області, двох громадян України ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які попередньо надали ОСОБА_11 грошову винагороду в загальній сумі 4000 доларів США з метою сприяння у незаконному перетині державного кордону, а в подальшому поблизу готелю «Грація», який знаходиться за адресою: м. Берегове, вул. Стефаника, 4, Закарпатської області, ще двох громадян України ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , один з яких, а саме ОСОБА_14 також попередньо надав ОСОБА_11 грошову винагороду в сумі 3000 доларів США за сприяння у незаконному перетині державного кордону, яких в подальшому, з метою незаконного переправлення через державний кордон перевіз на територію Берегівського району, а саме в с. Вари, тобто в безпосередню близькість до державного кордону, звідки з метою уникнення прикордонних нарядів Державної прикордонної служби України, мав перевести вказану групу до державного кордону України з Угорщиною. Однак, 18.09.2022 о 19 год 30 хв поблизу будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 разом з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , був викритий та затриманий прикордонним нарядом ІНФОРМАЦІЯ_2 в напрямку 134 прикордонного знаку.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , вказує на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просить вирок від 23.04.2024 щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким за ч. 2 ст. 332 КК України призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років з позбавленням права займати посади в органах влади та місцевого самоврядування на строк 01 (один) рік, а в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує на те, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст. 75 КК України, відтак допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Суд не врахував того, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 332 КК України та відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. І в умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення. З огляду на вказані положення Закону, сприяння в ухиленні військовозобов`язаних від призову на військову службу під час мобілізації та воєнного стану суттєво підвищує суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_6 кримінально-караного діяння. При цьому судом залишено поза увагою досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, хоча судимість і в силу вимог ст. 89 К КК України погашена. Крім того, ОСОБА_6 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_6 не став на шлях виправлення, не розкаявся у вчиненому, оскільки під час розгляду кримінального провадження незаконно вчиняв незаконні дії, за які притягувався до різного роду відповідальності. Також обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненому фактично не визнав, що слідує з його показань в судовому засіданні. Просить врахувати,

-3-

що судом першої інстанції поряд із призначенням ОСОБА_6 основного покарання, безпідставно не застосовано додаткове покарання, чим допущено неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність. Призначене судом покарання не сприятиме його меті виправленню та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим засудженим, так і іншими особами, а тому є явно несправедливим, внаслідок його м`якості. Окрім іншого, прокурор зазначає про порушення судом першої інстанції презумпції невинуватості, оскільки у вироку суду безпідставно зазначено про те, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення у співучасті з ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділено в окреме провадження у зв`язку з його розшуком.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого та його захисника на заперечення доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримано не в повній мірі.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_6 та дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого. При визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, встановленню порядку їх дослідження та роз`яснені при цьому прав ОСОБА_6 , судом першої інстанції вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України порушені не були, а тому, апеляційним судом висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження не перевіряються та визнаються законними та обґрунтованими.

Кваліфікація діяння обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 332 КК України, при встановлених у вироку суду обставин, є правильною.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції, і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання або у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

-4-

У порядку ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

У ході апеляційного розгляду кримінального провадження, колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного покарання загальним засадам призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, оскільки при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 332 КК України не застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права займати посади в органах влади та місцевого самоврядування, а тому призначене покарання є м`яким.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів уважає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання вказані вимоги не були дотримані, при цьому судом в достатній мірі не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання та звільняючи його від його відбування з випробуванням, суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачений ОСОБА_6 в порядку ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, обставини, які обтяжують покарання, відсутні. Також судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також досудову доповідь, надану органом пробації, згідно якої перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства є не можливим.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 332 КК України, у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_6 можливо без позбавлення його волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції вмотивував фактично тими ж доводами, що і при призначенні покарання, однак такі дійсно істотно знижують фактичну ступінь тяжкості кримінального правопорушення і небезпечність винного для суспільства.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_6 пояснив, що після затримання він повідомив слідчому все, що знав, шкодує про вчинене, щиро розкаюється. Наразі проходить військову службу за призовом під час мобілізації у ВЧ НОМЕР_4 та перебуває у зоні бойових дій.

-5-

Жодних фактичних даних, які спростовували б це пояснення ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на наведено і у матеріалах справи немає, заперечень проти них прокурор не висловив.

З встановлених судом фактичних обставин та показань ОСОБА_6 вбачається, що останній дав вичерпні показання про фактичні обставини кримінального провадження, в судовому засіданні повністю погодився з пред`явленим йому обвинуваченням, а тому доводи прокурора про відсутність щирого каяття слід визнати необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора про неналежне врахування судом тяжкості кримінального правопорушення, його специфіки, особи обвинуваченого, колегія суддів визнає безпідставними і такі відхиляє, оскільки усі дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду.

За таких обставин, на думку колегії суддів, ізоляція ОСОБА_6 від суспільства та поміщення його до установи відбування покарання для відбування покарання у виді позбавлення волі, не є в даному випадку виправданим заходом примусу щодо нього.

При цьому колегія суддів враховує і практику Європейського суду з прав людини, де в справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

Водночас, усупереч зазначеному, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, що підлягає застосуванню, при визначенні покарання засудженій особі за вчинене кримінальне правопорушення.

Санкцією ч. 2 ст. 332 КК України передбачено основне покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до семи років. Додатковим безальтернативним покаранням є позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років.

Однак, суд першої інстанції у порушення закону України про кримінальну відповідальність обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю обвинуваченому ОСОБА_6 не призначив.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 404/2081/22 викладено правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ст. 55 КК України (застосування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю). При розгляді вказаної справи судом зазначено, що зміст ст. 55 КК України не містить законодавчих заборон чи обмежень щодо призначення такого додаткового покарання в залежності від того, чи обіймав обвинувачений певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

-6-

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягає застосуванню (ст. 55 КК України), не призначив засудженій особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, чим невірно визначив покарання, передбачене санкцією частини відповідної статті кримінального закону.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання - скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене не кримінальне правопорушення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 покарання, колегія суддів у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані щодо його особи: позитивно характеризується за місцем проживання, перебуває на військовій службі в ЗСУ, обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 332 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 05 років із позбавленням права позбавлення права займати посади в органах влади та місцевого самоврядування на строк 01 (один) рік, звільнивши від відбування призначеного основного покарання на підставі положень ст. 75 КК України строком на 02 (два) роки. Саме таке покарання на переконання апеляційного суду відповідає як характеру та ступеню вчинених ОСОБА_6 кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, сприятиме досягненню основної мети виховання правопорушника у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, у тому числі й попередження вчинення ним аналогічних злочинів чи адміністративних правопорушень на транспорті, а відтак буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого.

Окрім того, колегія суддів визнає слушними також і доводи прокурора про невідповідність вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.04.2024 вимогам ст. 370 КПК України й у частині констатації факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 у співучасті з ОСОБА_11 .

У вказаному вироку при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, констатовано про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України за попередньою змовою з ОСОБА_11 .

При цьому, вирок суду стосовно ОСОБА_11 не ухвалювався, оскільки останній ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 13.03.2023 оголошений у розшук.

-7-

За таких обставин судом першої інстанції необґрунтовано стверджено про вчинення кримінального правопорушення у співучасті з конкретною особою, у зв`язку з чим з мотивувальної частини вироку з формулювання обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, необхідно виключити посилання на прізвище ОСОБА_11 , зазначивши про вчинення вказаного кримінального правопорушення за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора, висновків суду першої інстанції не спростовують, і на встановлені обставини кримінального правопорушення не впливають.

З врахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 374, 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити (частково).

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 23.04.2024 щодо ОСОБА_16 у частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 332 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посади в органах влади та місцевого самоврядування на строк 01 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 01 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_18 , який разом з ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, і вважати, що злочинні діяння ОСОБА_6 вчинив разом з особою, відносно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження.

У решті вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 23.04.2024 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення апеляційним судом.

Судді