КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/8640/2025 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року в кримінальному провадженні № 0000865 від 07.03.2025 про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно.

Просив накласти арешт на транспортний засіб - автомобіль червоного кольору, 2014 року випуску, марки «Volkswagen Jetta», з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , Vin: НОМЕР_2 , з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, пересування, передачі чи відчуження та з метою забезпечення збереження речового доказу у кримінальному провадженні № 0000865 від 07.03.2025; та накласти обтяження щодо транспортного засобу - автомобіля червоного кольору, 2014 року випуску, марки «Volkswagen Jetta», з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , Vin: НОМЕР_2 , а саме: заборонити перереєстрацію, зняття з обліку та відчуження або виїзду ним за межі України на час досудового розслідування.

В обґрунтування клопотання зазначив, що в провадженні слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві, фактичне місце знаходження якого: м. Київ, Святошинський район, пр-т Берестейський, 109, перебувають матеріали досудового розслідування № 0000865 відомості про яке внесені 07.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Невстановлені особи, всупереч волі законного власника та за відсутності домовленості з ним, оскільки він не давав ніякої згоди на здійснення реєстраційних операцій з власним транспортним засобом іншим особам, отримали нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль «Volkswagen Jetta» VIN: НОМЕР_2 , 2014 року випуску, червоного кольору.

Постановою слідчого від 01.06.2025 року автомобіль червоного кольору, 2014 року випуску, марки «Volkswagen Jetta», з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , Vin: НОМЕР_2 визнано речовим доказом.

Прокурор вказував, що автомобіль червоного кольору, 2014 року випуску, марки «Volkswagen Jetta», з державниминомерними знаками: НОМЕР_1 , Vin: НОМЕР_2 на даний час зареєстрований як власність ОСОБА_9 , має істотне значення, як речовий доказ у кримінальному провадженні, з метою збереження даного речового доказу, забезпечення проведення судових експертиз, а також задоволення клопотання сторони потерпілого щодо відшкодування шкоди.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль червоного кольору, 2014 року випуску, марки «Volkswagen Jetta», з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, пересування, передачі чи відчуження та з метою забезпечення збереження речового доказу у кримінальному провадженні № 0000865 від 07.03.2025.

Накладено обтяження щодо транспортного засобу - автомобіля червоного кольору, 2014 року випуску, марки «Volkswagen Jetta», з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2, а саме: заборонити перереєстрацію, зняття з обліку та відчуження або виїзду ним за межі України на час досудового розслідування.

Задовольняючи клопотання слідчий суддя дійшов до висновку, що автомобіль може бути використано, як речовий доказ у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , 29.10.2025 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що ОСОБА_7 не має будь-якого відношення до кримінального провадження, в рамках якого накладений арешт на автомобіль, однак є законним власником арештованого автомобіля, а отже в розумінні КПК України є третьою особою щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Ухвала слідчого судді першої інстанції не містить даних про правові підстави для арешту автомобіля, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, можливість спеціальної конфіскації майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Оскаржувана ухвала не містить обґрунтування необхідності застосування арешту транспортного засобу.

Слідчим суддею не обґрунтовано у який саме спосіб майно може бути використано у якості речового доказу у кримінальному провадженні.

Кримінальне провадження було порушене за ч. 2 статті 190 КК України - шахрайство, тобто дії, які полягають у заволодінні чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство). Однак, ОСОБА_7 , як стверджував сам прокурор у поданому клопотанні про арешт майна, не вчиняв будь-яких незаконних дій стосовно заволодіння зазначеним автомобілем, а придбав його у законний спосіб, зареєструвавши на нього право власності.

В рамках кримінального провадження нікому не повідомлено про підозру, ОСОБА_7 не є учасником кримінального провадження, не відповідає за дії третіх осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 є добросовісним набувачем автомобіля.

Будь-якої заборони користування майном слідчий суддя не накладав, у зв`язку з чим автомобіль був вилучений у власника протиправно, навіть в порушення ухвали слідчого судді.

27.11.2025 на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 про розгляд апеляційної скарги без його участі, у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, в підтримку поданої апеляційної скарги, яку він підтримав з наведених в ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві, фактичне місце знаходження якого: м. Київ, Святошинський район, пр-т Берестейський, 109, перебувають матеріали досудового розслідування №0000865 відомості про яке внесені 07.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В період часу з 19.09.2024 по 29.10.2024 невстановлені слідством особи, перебуваючи на території Святошинського району м. Києва, шахрайським шляхом, з використанням підроблених документів заволоділи чужим майном, яке належить ОСОБА_11 , а саме транспортним засобом - автомобілем 2014 року випуску, марки «Volkswagen» моделі «Jetta» з д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2, чим спричинили матеріальну шкоду.

Постановою слідчого від 01.06.2025 року автомобіль червоного кольору, 2014 року випуску, марки «Volkswagen Jetta», з державними номерними знаками: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 визнано речовим доказом.

Слідчий суддя зазначав, що автомобіль може бути використано, як речовий доказ у кримінальному провадженні.

З висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, вислухано доводи прокурора в підтримку поданого клопотання, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, а також обставини кримінального провадження №0000865 від 07.03.2025, та відношення до нього вказаного майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що зазначене в клопотанні майно, підпадає під ознаки речових доказів, а також постановою слідчого від 01.06.2025 вищевказане майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено відношення майна до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не є учасником кримінального провадження, не відповідає за дії третіх осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника власника майна, слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без зміни.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4