УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 755/18154/20

Провадження № 51-145 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гудаута Грузія, громадянина Грузії, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживає у

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3

ст. 185 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до положень ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з установленням іспитового строку тривалістю 3 роки й покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів, запобіжного заходу.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено у повному обсязі. Вирішено стягнути із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі 5 200 грн й моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. Також вирішено стягнути із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_8 майнову шкоду в розмірі 11 500 грн і моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 21 червня 2020 року, приблизно о 05:15, за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з метою вчинення таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, перебували у АДРЕСА_3 .

Реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_6 шляхом пошкодження замка вхідних дверей проник до квартири АДРЕСА_4 за вказаною адресою, а особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, залишилась на вулиці, щоб стежити за навколишньою обстановкою. В результаті вказаних дій ОСОБА_6 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, таємно викрали майно, яке належить потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Після цього ОСОБА_6 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим завдали потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 91 436,13 грн, а потерпілій ОСОБА_8 - на суму 51 803,94 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирішено вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року щодо ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України змінити в частині звернення частини застави, внесеної ОСОБА_9 , на користь потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Також вирішено після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 200 000 грн, внесену 24 червня 2020 року ОСОБА_9 , повернути заставодавцю ОСОБА_9 . В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати оскаржуване рішення і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України суперечать загальним засадам призначення покарання, оскільки, на його думку, судами не враховано підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення та конкретні обставини його вчинення.

Крім того, прокурор вказує, що судами неповною мірою враховано дані про особу засудженого, зокрема відсутність офіційного працевлаштування, тривалий строк відшкодування шкоди потерпілим та притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності в інших кримінальних провадженнях, що, на його переконання, виключає можливість застосування до нього інституту звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Зауважує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про підтримку потерпілими рішення щодо звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням не відповідають дійсності, оскільки, за його твердженням, потерпіла ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду підтримала апеляційну скаргу прокурора та висловила незгоду із застосуванням до засудженого положень

ст. 75 КК України.

Також у касаційній скарзі зазначається, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо відсутності щирого каяття у обвинуваченого та формально погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії оскаржуваного судового рішення та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 3

ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Стосовно доводів прокурора про безпідставне призначення покарання

ОСОБА_11 із застосуванням положень ст. 75 КК України та неврахування судами підвищеної суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, конкретних обставин його вчинення й особи засудженого, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Статтею 75 КК України передбачено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України» від 12 січня 2012 року), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_11 покарання зі звільненням від його відбування, повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання. Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_11 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких; обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання; особу винного, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання у м. Києві, раніше не судимий; думку державного обвинувача, потерпілих, та дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на 5 років.

Також суд врахував те, що засуджений бере активну участь у вихованні малолітніх дітей своєї дружини від попередніх шлюбів ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , й з 2014 року фінансово забезпечує малолітню ОСОБА_13 , яка хворіє після перенесеної важкої черепно-мозкової травми.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що його перевиховання та виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, який є достатнім для того, щоб винний в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Апеляційний суд, оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції належним чином вмотивував прийняте рішення щодо призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років й на підставі положень

ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стосовно доводів касаційної скарги прокурора про те, що судами не враховано фактів притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності в інших кримінальних провадженнях, що, на його переконання, виключає можливість застосування до нього інституту звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Прокурор, обґрунтовуючи вказаний довід касаційної скарги, вказує, що стосовно ОСОБА_10 розглядаються інші кримінальні провадження в Броварському міськрайонному суді Київської області (справа № 361/788/21) та в Оболонському районному суді м. Києва (справа № 756/13194/21).

Однак, як убачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, у кримінальному провадженні, яке перебуває на розгляді Броварського міськрайонного суду Київської області (справа № 361/788/21), ухвалені лише процесуальні рішення підготовчого характеру, а остання ухвала, яка датована 15 травня 2023 року, стосується витребування із Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України даних щодо перетину особою державного кордону.

Щодо кримінального провадження, яке за твердженням прокурора розглядається Оболонським районним судом м. Києва (справа № 756/13194/21), у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні будь-які судові рішення.

При цьому прокурором до касаційної скарги не додано жодного судового рішення, зокрема чинного вироку суду, що підтверджувало б визнання ОСОБА_10 винуватим у вчиненні інших кримінальних правопорушень. За таких обставин посилання сторони обвинувачення на наявність щодо засудженого інших кримінальних проваджень не може свідчити про неправильне застосування судами положень ст. 75 КК України.

Доводи прокурора про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про підтримку потерпілими рішення щодо звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням не відповідають дійсності, оскільки, за його твердженням, потерпіла ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду підтримала апеляційну скаргу прокурора та висловила незгоду із застосуванням до засудженого положень ст. 75 КК України не відповідають змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

Зі змісту копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що під час апеляційного розгляду потерпілі вказали, що їм повністю відшкодована заподіяна шкода, будь-яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають. Потерпіла ОСОБА_8 вирішення апеляційної скарги залишила на розсуд суду, а потерпіла ОСОБА_7 подала письмову заяву, в якій просила розглядати апеляційну скаргу за її відсутності, а також заяву, в якій відмовляється від позову. У зв`язку з повним відшкодуванням заподіяної шкоди, просила вирок суду залишити без змін.

За таких обставин твердження прокурора про незгоду потерпілих із застосуванням до засудженого положень ст. 75 КК України не знаходять свого підтвердження.

Стосовно доводів прокурора про необґрунтованість встановлення судами такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, то вони також є невмотивованими.

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, обставини, пов`язані з особою засудженого та його ставленням до вчиненого, були предметом дослідження та оцінки судів. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність вказаної пом`якшуючої обставини з урахуванням сукупності даних, зокрема поведінки ОСОБА_10 після вчинення кримінального правопорушення, визнання ним своєї вини, відшкодування заподіяної шкоди потерпілим.

Крім того, прокурор зауважує, що щире каяття не було зазначене в обвинувальному акті, що саме по собі не спростовує висновків суду, оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону оцінка наявності чи відсутності пом`якшуючих покарання обставин належить до повноважень суду та здійснюється за результатами судового розгляду, а не обмежується формулюваннями в обвинувальному акті.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора та із зазначенням докладних мотивів ухваленого рішення обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення. Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає положенням ст. 419 КПК України.

З огляду на зазначене, колегія суддів убачає, що призначене ОСОБА_11 покарання є законним, не знаходить підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та/чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора, доданої до неї копії судового рішення та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року щодо ОСОБА_15 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3