Справа № 713/1610/20
Провадження №1-кс/713/18/26
УХВАЛА

іменем України

14.01.2026 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця заяву ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_7 від розгляду судового провадження №713/1610/20,

УСТАНОВИВ:

12.12.2025 адвокат ОСОБА_6 , який представляє інтереси законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , звернувся через систему «Електронний суд» із заявою про відвід судді ОСОБА_7 від розгляду судового провадження №713/1610/20.

У заяві вказував, що протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вижницького районного суду від 11.12.2025 обрано головуючим в судовому провадженню №713/1610/20 суддю ОСОБА_7 .

Вважає, що суддя ОСОБА_7 не може браги участі у справі, оскільки існують реальні обставини для його відводу. Зокрема, ОСОБА_8 було написано ряд скарг на діяльність судді ОСОБА_7 до Вищої ради правосуддя України, що негативно вплинуло на його професійну діяльність.

Тому вважають, що суддя ОСОБА_7 може таким чином зводити рахунки, що призведе до упередженого та незаконного рішення по справі. Сім`я ОСОБА_8 абсолютно не довіряє даному судді.

Вбачає в діях судді наявність обставин, які викликають сумнів у його неупередженості відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України.

Заявив відвід судді Вижницького районного суду ОСОБА_7 у справі №713/1610/20.

У судове засідання законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_6 не з`явилися, належно повідомлені про дату, час та місце розгляду заяви про відвід судді. До початку судового засідання адвокат ОСОБА_6 надіслав через систему «Електронний суд» письмові пояснення. Зазначив, що суддя ОСОБА_7 також брав участь у розгляді клопотань про відвід головуючому судді ОСОБА_9 , що призвело до прийняття незаконного вироку, який скасований Чернівецьким апеляційним судом.

Також вважає, що суддя ОСОБА_1 має заявити самовідвід по розгляду даного клопотання, оскільки брав участь у розгляді клопотань слідчого під час досудового розслідування.

Просив направити кримінальне провадження №713/1610/20 за обвинуваченням ОСОБА_4 з Вижницького районного суду на розгляд до іншого найбільш територіально наближеного суду в межах юрисдикції Чернівецького апеляційного суду.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вважала заяву про відвід судді безпідставною та просила у її задоволенні відмовити.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 просили у задоволенні заяви про відвід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Кримінальний процесуальний кодекс України не висуває вимог для обов`язкової участі учасників судового провадження при розгляді заяви про відвід, отже, неявка інших осіб в судове засідання не є перешкодою для розгляду питання про відвід судді.

Суд, заслухавши пояснення прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , вивчивши заяву про відвід судді, дійшов таких висновків.

Вичерпний перелік обставин, за наявності яких суддя безумовно підлягає відводу, визначений ст.75 КПК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України, на який посилається потерпілий, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

За змістом ст.80 КПК України відвід повинен бути вмотивованим.

Оскільки кримінальне процесуальне законодавство висуває загальні вимоги до вмотивованості відводу, суд звертається до інших джерел права, які визнані в Україні для більш детального аналізу.

Відповідно до статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди [України] застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Це положення узгоджується зі статтею 9 Конституції України, що встановлює примат (пріоритет) міжнародного права в Україні.

Суд керується сталою практикою ЄСПЛ в оцінці вмотивованості відводу, зокрема критеріями, що були чітко висвітлені у справі Mironenko та Martenko проти України (Рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року, заява №4785/02, параграфи 66-71) та в основоположних справах Wettstein проти Швейцарії (Рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року, заява №33958/96, параграфи 42-44) та Kyprianou проти Кіпру (Рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2005 року, заява №73797, параграфи 119, 121).

ЄСПЛ вказав, що наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.

За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі.

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, і у цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявникам потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розгляду справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, тощо).

Аналіз наведених у заяві ОСОБА_6 обставин дає підстави для висновку, що вони не підтверджені жодним доказом і зводяться до незгоди заявника з процесуальним рішенням судді ОСОБА_7 під час вирішення питання про відвід судді ОСОБА_9 . Незгода з процесуальним рішення не може свідчити про упередженість та заінтересованість судді у розгляді даного кримінального провадження, а тому і не є підставою для відводу судді в розумінні п.4 ч.1 ст.75 КПК України.

Зважаючи на вищезазначені положення закону та наведені судом обставини, суд дійшов висновку про помилковість підстав для відводу судді ОСОБА_7 , неспроможність доводів, приведених в їх обґрунтування, а тому в задоволенні заяви адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.76 КПК України, суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Аналіз даної норми дає підстави для висновку, що оскільки розглядається заява про відвід судді, а не кримінальне провадження, тому є помилковими доводи адвоката ОСОБА_6 про те, що суддя ОСОБА_1 не має права розглядати заяву про відвід судді та повинен заявити самовідвід на підставі ч.1 ст.76 КПК України.

Керуючись ст.ст.75, 80, 81, 82 КПК України, Суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_7 від розгляду судового провадження №713/1610/20, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_10