Провадження № 1-кс/333/3817/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі аудіо та відео фіксації, в залі суду м. Запоріжжя, клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, ОСОБА_4 , погоджене прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню № 0008264 від 03.12.2025 року та додані до нього матеріали, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соловківці, Ярмолинецького району, Хмельницької області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який проходить військову службу на посаді стрільця (помічника кулеметника) 1 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 4 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «старший солдат», раніше не судимого, -

- підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

04.12.2025 року старший слідчий в ОВС першого СВ (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, ОСОБА_4 , за погодженням з прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді із указаним клопотанням, в якому просив застосувати у кримінальному провадженні № 0008264 від 03.12.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, строком на 60 діб, без визначення розміру застави, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивоване тим, що підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, які підлягають допиту, шляхом схилення учасників кримінального процесу до дачі завідомо неправдивих показів, які виправдовують його, чим перешкоджати встановленню істини у провадженні, може вчинити інше кримінальне правопорушення, а також те, що скоєне кримінальне правопорушення є тяжким, санкція за яке передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, його вік та стан здоров`я не перешкоджають триманню під вартою.

У судовому засіданні слідчий підтримав своє клопотання у повному обсязі та послався на обставини, які у ньому були викладені.

Прокурор, у судовому засіданні стверджував, що вжиття більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені КПК України, є недостатньою мірою з огляду на обставини скоєного та ризики.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні просили у задоволенні клопотання слідчого відмовити. Підозрюваний суду пояснив, що служити він не відмовляється, наказ не виконав маючі поважні причини, а саме через сімейні обставини. Його мати має захворювання, вона є особою з інвалідністю 2 групи, наразі він збирає документи щодо здійснення за нею постійного стороннього догляду, на теперішній час очікує останній документ довідку ЛКК. Вказані документи він збирає з метою звільнення зі служби. Також пояснив, що в осені 2021 році він був призваний на строкову військову службу, через початок повномасштабного вторгнення та запровадження воєнного стану, продовжив служити, оскільки не підлягав звільненню. У 2023 році підписав контракт. Приймав участь у бойових діях, отримав поранення, після якого його підвищили у званні. До теперішнього часу він до адміністративної відповідальності не притягувався, ніяких стягнень по службі не має. З матір`ю він мешкає разом за однією адресою, він є її єдиною дитиною, інших осіб, які б могли здійснювати за нею догляд, не має. Захисник також зазначив, що ризики, на які посилаються слідчий, прокурор є недоведеними, підозрюваний вже тривалий час є військовослужбовцем, боронить Україну.

Заслухавши позицію сторін кримінального провадження, вивчивши клопотання, матеріали, якими обґрунтовується необхідність застосування ініційованого заходу, слідчий суддя дійшов наступного.

Першим СВ (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008264 від 03.12.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройові частині) від 12.01.2025 року № 12 старшого солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ та на усі види забезпечення.

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_7 від 24.02.2022 року № 64/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України.

В подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_7 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України « Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, старший солдат ОСОБА_5 , згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України,

ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїми військовими званнями начальниками є військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу.

В свою чергу, старший солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

03.12.2025 року, приблизно о 07 год. 00 хв., заступник командира 4 батальйону оперативного призначення по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_1 НГУ капітан ОСОБА_8 , знаходячись у місці тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 НГУ в районі АДРЕСА_2 , зачитав бойовий наказ командира НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ № 1183дск від 02.12.2025 року, направлений на виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 НГУ № 2363дск від 02.12.2025 року щодо призначення та відрядження для виконання бойових (спеціальних) завдань в оперативному підпорядкуванні 14 броп НГУ, та надав наказ про його виконання.

Після цього, старший солдат ОСОБА_5 , в умовах воєнного стану, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених вище статутних вимог, відкрито відмовитися виконувати наказ начальника.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, старший солдат ОСОБА_5 , в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст. ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкрито, у присутності заступника командира 4 батальйону оперативного призначення по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_1 НГУ капітана ОСОБА_8 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем, та інших військовослужбовців, відкрито відмовився виконувати бойовий наказ командира 4 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ № 1183дск від 02.12.2025 року, направлений на виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 НГУ № 2363дск від 02.12.2025 року щодо відрядження для виконання бойових (спеціальних) завдань в оперативному підпорядкуванні 14 броп НГУ, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ начальника.

Таким чином, дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 402 КК України непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинене в умовах воєнного стану.

03.12.2025 року ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України. Час фактичного затримання 16 год. 52 хв.

03.12.2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Описана у клопотанні фабула у сукупності з наданими прокурором поясненнями та матеріалами кримінального провадження дає слідчому судді підстави дійти висновку про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Підозра ОСОБА_5 у вчиненні правопорушення підтверджується зібраними досудовим розслідуванням доказами, а саме: повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, яке надійшло з військової частини НОМЕР_1 НГУ; протоколами допитів свідків військовослужбовців військової частини НОМЕР_3 НГУ ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які пояснили обставини вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності, дослідженими у судовому засіданні.

Оцінивши вказані докази в їх сукупності з доводами клопотання та учасників судового засідання, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_5 , виходячи з наданих матеріалів клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри на даному етапі досудового розслідування у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення за викладених у клопотанні обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Щодо ризиків, то слідчим зазначено про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважає зазначити наступне.

У справі «Нінеску проти Республіки Молдова» (Ninescu v. the Republic of Moldova) (заява № 47306/07, рішення від 15.07.2014 року, остаточне рішення від 15.11.2014 року) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що «для виправдання позбавлення заявника свободи національні суди навели безліч підстав, велика частина з яких полягає в перефразуванні підстав застосування запобіжних заходів, передбачених КПК, не пояснивши, як вони можуть бути застосовані до заявника» (п. 67).

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний може спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди, але цього недостатньо для обрання запобіжного заходу. Якщо про ризик переховування заявлено слідчим, суд має виходити виключно з конкретної оцінки фактів, сукупність яких може доводити або спростовувати вірогідність вчинення підозрюваним негативних дій.

Так, ризик переховування обґрунтований тяжкістю покарання. Суворість покарання є однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

У клопотанні зазначається, що підозрюваний з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Тобто, ризик втечі обґрунтовується не якимись фактичними обставинами, а фактом вчинення кримінального правопорушення. Із твердження прокурора слідує, що, оскільки вчинив військовий злочин, то може і ухилятися. Як вбачається з наданих підозрюваним пояснень, ОСОБА_5 з 2021 року був призваний на строкову військову службу, у 2023 році підписав контракт із ЗСУ, приймав участь у бойових діях, отримав поранення та був підвищений у званні, доган, стягнень за весь час проходження служби не має. Конкретних обставин або дій підозрюваного, які б свідчили про його ухилення від слідства, слідчому судді не надано. Інших обставин на підтвердження ризику втечі слідчим, прокурором також не було зазначено.

На переконання слідчого судді найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови»)§ 58.

Слідчий суддя вважає, що ризик переховування від слідства та суду є маловірогідним. На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваного до підписання контракту, його поведінка після вчинення кримінального правопорушення, поясненнями у судовому засіданні. Підозрюваний має бажання продовжити службу. Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що підозрюваний має постійне місце реєстрації, яке співпадає з адресою його фактичного мешкання, мешкає разом із матір`ю ОСОБА_12 , яка є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК, виданої Хмельницькою міською МСЕК 16.02.2024 року серії 12 ААГ № 779655, у зв`язку з чим потребує постійного догляду та утримання, утримує та доглядає її ОСОБА_5 , інші особи, які можуть здійснювати постійний догляд, відсутні. Вкрай сумнівним є те, що за такої поведінки та життєвих обставин, підозрюваний буде переховуватися від слідства.

Прокурором жодним чином не було зазначено де може переховуватися підозрюваний, чи є в нього матеріальні ресурси для цього, що є необхідним для організації переховування.

Щодо ризику впливу на свідків, то вказаний ризик слідчим, прокурором не обґрунтований і в судовому засіданні даний ризик не знайшов свого підтвердження. Слідчий у клопотанні зазначив, що не маючи обмежень у пересуванні підозрюваний буде мати можливість здійснювати тиск на свідків, які враховуючи початковий етап досудового розслідування ще не допитані у кримінальному провадженні, однак підлягають обов`язковому допиту в якості свідків, що суттєво вплине на можливість уникнення ОСОБА_5 кримінальної відповідальності та сприятиме перешкоджанню здійсненню досудового розслідування даного кримінального провадження. Але при цьому прокурор не зазначив на кого конкретно із свідків може впливати підозрюваний, в чому цей вплив може полягати та які наслідки це матиме для кримінального провадження. На переконання слідчого судді освітній рівень підозрюваного, відсутність знань в галузі права не надає йому можливості орієнтуватися у змісті показань свідків, значимості їх показань, а відповідно і тиску з метою якось змінити ці покази, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні. Крім того, свідки у справі є військовослужбовцями, які знають що таке відповідальність та обов`язок, дуже сумнівно, щоб вони могли змінити свої показання на користь підозрюваного. За вказаних обставин незрозуміло яким чином підозрюваний буде впливати на свідків.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то у клопотанні воно обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 на теперішній час являється військовослужбовцем та з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим може покинути місце служби, чим фактично вчинить кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407-409 КК України. Враховуючи факт військової служби підозрюваного як мінімум з осені 2021 року, відсутні підстави вважати про його наміри самочинно залишити місце несення служби, чи вчинити інші дії спрямовано на ухилення від військової служби. Принаймні слідчий не навів жодної конкретної підстави, яка б дозволяла стверджувати про зворотне.

Частиною восьмою ст. 186 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 частини першої цієї статті.

Разом з цим, слідчий суддя звертає увагу не те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи. Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Ідеться про такі базові принципи: презумпція невинуватості; презумпція свободи; імператив поваги до людської гідності.

Презумпція невинуватості гарантує, що кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Конституційний суд України зазначає, що метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, від будь-яких форм осуду публічної влади, доки вину не буде доведено (Рішення від 08.06.2022 року 3-р(ІІ)/2022).

Європейський суд роз`яснює, що п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати людину винною до винесення їй вироку судом. Можна лише інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкривати інформацію про вручення підозри, затримання та зізнання. Але робити це розсудливо та обачно, вибір слів є важливим (Рішення ЄСПЛ від 02.10.2018 року у справі Криволапов проти України).

Отже, до набрання законної сили вироку суду не можна називати людину військовим злочинцем, така людина є особою, яка підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого під час воєнного стану.

Презумпція свободи гарантує кожному свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції).

Базові висновки стосовно презумпції на користь залишення особи на свободі Європейський суд з прав людини зробив у справах Вітольд Літва проти Польщі та Амбрушкевич проти Польщі. Зокрема, ЄСПЛ зазначає: недостатньо, щоб позбавлення волі лише відповідало нормам національного права, а ще необхідно, щоб з огляду на обставини справи воно було необхідним.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.06.2019 року № 7-р/2019 вже визнано неконституційним положення ч. 5 ст. 176 КПК України щодо безальтернативності запобіжних заходів у злочинах проти національної безпеки України та зазначав, що формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя: «встановлення запобіжного заходу виключно у вигляді тримання під вартою особам, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні окремих злочинів, не дозволяє слідчому судді, суду зважити всі відповідні ризики та обставини конкретної справи під час призначення запобіжного заходу, а також позбавляє можливості винести вмотивоване судове рішення та надати належне обґрунтування триманню під вартою, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини».

Із аналізу ч. 2 ст. 29 Конституції України вбачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. У ст. 64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, ст. 29 Конституції України. Це свідчить про те, що безальтернативне обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить Основному Закону України.

В даному випадку тримання підозрюваного під вартою може виглядати як відбування покарання «авансом», тоді як відповідно до Рішення ЄСПЛ Летельє проти Франції(п. 51) попереднє ув`язнення не повинно випереджати покарання у вигляді позбавлення волі, і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що при обранні запобіжного заходу за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, альтернативою запобіжному заходу в вигляді тримання під вартою є відмова в обранні запобіжного заходу, якщо не вбачається необхідності позбавляти особу її основоположного права на свободу.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

У суді слідчим та прокурором не було доведено наявність зазначених ними ризиків, слідчим суддею ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, встановлено не було, а тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись статтями 176-179, 184, 193, 184, 193, 196 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, ОСОБА_4 , погоджене прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, по кримінальному провадженню № 0008264 відносно, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1