Справа № 991/854/24
Провадження № 1-кп/991/9/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Київ

Вищий антикорупційний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі:

секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000169, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.04.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків Харківської області, громадянина України; проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ; з вищою юридичною освітою, адвоката, обліковується в Раді адвокатів Харківської області, працює в адвокатському бюро «Приходько та партнери», зареєстрований як фізична особа-підприємець; одруженого, маючого двох неповнолітніх дітей; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуваючого; не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1. Рух кримінального провадження

01.02.2024 до Вищого антикорупційного суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000169 від 13.04.2023 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2024 для розгляду цього кримінального провадження визначено колегію суддів у складі головуючої судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 01.02.2024 в межах кримінального провадження призначено підготовче судове засідання.

26.02.2024 захисником обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_11 подано клопотання до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду про направлення кримінального провадження з Вищого антикорупційного суду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14.03.2024 відмовлено у задоволенні вищезазначеного клопотання та констатовано підсудність кримінального провадження Вищому антикорупційному суду на підставі ч. 1 ст. 33-1, п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України.

За результатами підготовчого провадження ухвалою суду від 03.04.2024 обвинувальний акт призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

2. Формулювання обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_10 та визнано судом доведеним, та стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за таке кримінальне правопорушення

Слідчими Державного бюро розслідувань здійснювалося досудове розслідування, а прокурорами Офісу Генерального прокурора - процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021 щодо незаконної організації та функціонування закладів з метою надання доступу до азартних ігор, бездіяльності працівників правоохоронного органу щодо незаконної діяльності з організації або проведення азартних ігор, надання неправомірної вигоди та отримання неправомірної вигоди працівниками Національної поліції України за невжиття передбачених законодавством заходів та приховування виявленої незаконної діяльності з організації або проведення азартних ігор, незаконного збагачення, вчинених у складі злочинної організації, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 203-2, ч. 1 ст. 365-3, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 209, ч. ч. 1, 2, 3 ст. 255 КК України.

Постановою заступника Генерального прокурора ОСОБА_14 від 31.10.2022 старшим групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні визначено прокурора другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 .

Постановою заступника керівника Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_16 від 02.07.2022 старшим слідчої групи визначено слідчого першого відділу управління з досудового розслідування військових правопорушень, а також порушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинених внаслідок ведення російською федерацією, із залученням представників інших держав, агресивної війни проти України, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_17 .

У межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 30.10.2022 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України, а 06.04.2023 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 203-2 КК України, а саме в участі у злочинній організації, організації та функціонуванні закладів з метою надання доступу до азартних ігор, які проводяться в мережі «Інтернет», вчинених за попередньою змовою групою осіб, злочинною організацією.

Не пізніше 12.04.2023 у адвоката ОСОБА_10 виник умисел на підбурювання ОСОБА_18 до обіцянки надати та надання прокурору другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 , який відповідно до п. 2 примітки до ст. 368 КК України є службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди в розмірі 5 000 доларів США за виділення з кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 матеріалів за підозрою ОСОБА_18 в окремі кримінальні провадження, направлення одного з яких, а саме за ч. 2 ст. 255 КК України, до суду із клопотанням про звільнення ОСОБА_18 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а також вчинення інших дій з використанням службового становища в її інтересах.

Під час зустрічі 12.04.2023 близько 14 год 50 хв із ОСОБА_19 , якій також повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021, та ОСОБА_18 у закладі громадського харчування на першому поверсі БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві ОСОБА_10 повідомив про те, що прокурор ОСОБА_15 запропонував їм укласти угоди про визнання винуватості із призначенням покарання у вигляді штрафу за умови надання ОСОБА_18 неправомірної вигоди для ОСОБА_15 у розмірі 5 000 доларів США. При цьому зауважив, що ОСОБА_19 неправомірну вигоду надавати не потрібно, оскільки у нього із прокурором ОСОБА_15 свої відносини. Водночас, вживаючи заходи конспірації, не бажаючи бути викритим правоохоронними органами, сказав, що ОСОБА_18 необхідно укласти з ним договір про надання правової допомоги, згідно з умовами якого 5 000 доларів США (предмет неправомірної вигоди за вчинення ОСОБА_15 у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021 дій з використанням службового становища в інтересах ОСОБА_18 ) будуть начебто офіційною оплатою адвокатських послуг ОСОБА_10 . Не почувши від ОСОБА_18 однозначної відповіді, чи погоджується вона на його незаконну пропозицію, продовжуючи схиляти її до вчинення злочину та створюючи видимість дефіциту часу для прийняття рішення, ОСОБА_10 повідомив, що остаточну відповідь необхідно надати 12.04.2023 або максимум 13.04.2023.

Під час зустрічі з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві 14.04.2023 близько 13 год 30 хв ОСОБА_10 , діючи умисно, продовжуючи умовлянням та переконанням схиляти ОСОБА_18 до вчинення злочину, бажаючи посилити та остаточно укріпити в неї враження про його тісні неформальні зв`язки із прокурором ОСОБА_15 , а також неможливість вирішити питання жодним іншим способом, окрім надання неправомірної вигоди, ОСОБА_10 повідомив, що отримав від нього чіткі інструкції щодо змісту документів, які потрібно написати ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Пояснив, що вони мають підготувати, датувавши недостовірними датами, заяви про злочин до Державного бюро розслідувань, у яких зазначити відомості про викриття злочинної організації, що займалась гральним бізнесом. Крім того, їм необхідно буде заповнити протоколи допитів щодо обставин, вказаних у заявах, також із зазначенням недостовірних дат проведення цих слідчих (розшукових) дій. З метою переконати ОСОБА_18 , що він діє спільно та від імені прокурора ОСОБА_15 , ОСОБА_10 демонстрував з екрана свого телефона приблизний текст заяв та показань, отриманих, за його твердженням, від прокурора.

Маючи на меті переконати ОСОБА_18 у вигідності для неї надання неправомірної вигоди прокурору у кримінальному провадженні, ОСОБА_10 пояснив, що після долучення до матеріалів кримінального провадження її підробленої заяви і протоколу допиту, датованих більш ранніми датами, кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_18 буде виділене прокурором ОСОБА_15 у два окремих: за ст. 255 та за ст. 203-2 КК України. У подальшому обвинувальний акт за ст. 255 КК України буде направлено до суду із клопотанням про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а у кримінальному провадженні за ст. 203-2 КК України не буде укладено угоду про визнання винуватості, як він говорив раніше, а відбудеться розгляд у суді по суті, під час якого прокурор ОСОБА_15 проситиме призначити їй покарання на підставі ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі нижче мінімального. Під час розмови, розуміючи незаконний характер своїх дій, не бажаючи бути викритим та притягнутим за них до відповідальності, ОСОБА_10 підтвердив суму неправомірної вигоди для прокурора ОСОБА_15 у розмірі 5 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на 14.04.2023 становило 182 843 грн), отримання яких буде оформлене оплатою його адвокатських послуг за договором про правову допомогу, який він підготує та надасть для підпису ОСОБА_18 .

ОСОБА_18 , діючи під контролем правоохоронного органу, 14.04.2023 близько 18 год 35 хв із використанням мобільного застосунку «WhatsApp» (абонентський номер НОМЕР_1 ) у розмові з ОСОБА_10 (абонентський номер НОМЕР_2 ) повідомила, що погоджується на його пропозицію надати за його посередництва неправомірну вигоду прокурору ОСОБА_15 . У ході розмови вони домовилися про зустріч 18.04.2023 або 19.04.2023, під час якої ОСОБА_18 повинна передати адвокату неправомірну вигоду та дописану заяву про злочин щодо діяльності злочинної організації, а також підписати із ним договір про надання правової допомоги.

Того ж дня близько 23 год 00 хв ОСОБА_18 , будучи залученою до конфіденційного співробітництва, у ході проведення контролю за вчиненням злочину на виконання вказівки ОСОБА_10 надіслала на раніше повідомлену ним електронну адресу ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) текст своїх показань для виготовлення ним підробленого протоколу допиту.

У подальшому, 19.04.2023, ОСОБА_10 зустрівся із ОСОБА_18 у кав`ярні на першому поверсі БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві. У ході розмови в кав`ярні та на вулиці поблизу БЦ «Парус» ОСОБА_10 , продовжуючи злочинні дії, отримав від ОСОБА_18 підготовлену відповідно до його вказівок та виготовлену в порядку контролю за вчиненням злочину заяву про злочин на підставі ст. 214 КПК України, написану нею власноруч, без дати, та на його прохання також кулькову ручку, якою вона була виконана. Крім того, вживаючи заходів конспірації, залишаючи для себе можливість, у разі викриття злочину правоохоронними органами, пояснити свої незаконні дії щодо одержання грошових коштів від ОСОБА_18 отриманням оплати адвокатських послуг, надав ОСОБА_18 та вказав на необхідність підписати документ на 1 аркуші - «ДОГОВІР № 1/04-23 про надання правничої допомоги» між адвокатським об`єднанням «ІПСО ЮРЕ ГРУП» в особі керуючого партнера ОСОБА_10 (Виконавець) та ОСОБА_18 (Клієнт), а також додатки до нього, в одному з яких було передбачено вартість адвокатських послуг у розмірі 5 000 доларів США. Один примірник договору (без додатків) ОСОБА_10 надав ОСОБА_18 , а інший примірник та додатки до нього залишив собі. Крім того, ОСОБА_10 надав ОСОБА_18 для підпису протокол її допиту як підозрюваної у кримінальному провадженні № 0000315, до якого були вставлені її показання, попередньо отримані від неї на електронну пошту ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та вказав їй, де саме підписувати та що зазначати наприкінці. При цьому відомості щодо особи, яка начебто провела допит, захисника підозрюваної та дати проведення слідчої дії не були вказані в документі на час його підписання ОСОБА_18 .

У зв`язку з наполегливим переконуванням ОСОБА_10 у вигідності передачі неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_20 , діючи під контролем правоохоронного органу, перебуваючи поблизу БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві, 19.04.2023 з 11 год 53 хв до 11 год 55 хв повідомила про свою готовність надати прокурору відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 за посередництва ОСОБА_10 неправомірну вигоду в розмірі 5 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на 19.04.2023 становило 182 843 грн), яку передасть ОСОБА_10 21.04.2023 близько 11 год 00 хвилин.

Під час розмови в застосунку «WhatsApp» 20.04.2023 приблизно о 19 год 46 хв ОСОБА_10 та ОСОБА_18 узгодили передачу неправомірної вигоди у розмірі 5 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на 20.04.2023 становило 182 843 грн) на 24.04.2023 близько 13 год 45 хв біля Печерського районного суду м. Києва. Таким чином, ОСОБА_18 , будучи залученою до конфіденційного співробітництва, внаслідок умовляння та схиляння її ОСОБА_10 до вчинення злочину висловила обіцянку надати службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду за вчинення в її інтересах дій з використанням наданого цій особі службового становища.

Не полишаючи свого наміру підбурити ОСОБА_18 до надання неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_15 , ОСОБА_10 продовжував схиляти її до вчинення цього кримінального правопорушення.

Так, незважаючи на отримання ОСОБА_18 від слідчого Державного бюро розслідувань ОСОБА_17 інформації про заплановане застосування щодо неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, ОСОБА_10 20.04.2023 близько 19 год 45 хв під час розмови в застосунку «WhatsApp» переконував ОСОБА_18 , що зазначена обставина жодним чином не впливає на їхні домовленості із прокурором ОСОБА_15 про вчинення ним в її інтересах дій з використанням службового становища.

Оскільки умовою звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 6 ст. 255 КК України є добровільне повідомлення особи про створення злочинної організації або участь у ній до повідомлення їй про підозру у вчиненні цього злочину та активне сприяння її розкриттю, а в раніше підготовлених ОСОБА_10 протоколах допитів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 було вказано, що вони допитувались як підозрювані, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_18 , що ці протоколи необхідно переробити та передати працівнику Державного бюро розслідувань ОСОБА_21 з метою забезпечення умов для вчинення прокурором ОСОБА_15 в її інтересах раніше обумовлених дій з використанням службового становища. При тому зробити це потрібно якнайшвидше - до того, як у кримінальному провадженні повідомлять про завершення досудового розслідування та надання доступу стороні захисту до матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України.

Перебуваючи у приміщенні Печерського районного суду м. Києва, де слідчим суддею здійснювався розгляд клопотання про обрання ОСОБА_19 запобіжного заходу, 21.04.2023 близько 12 год 30 хв ОСОБА_10 , продовжуючи реалізацію запланованого злочину, сказав ОСОБА_18 зателефонувати ОСОБА_21 та домовитися про зустріч на цей же день, щоб переробити та підписати підроблені протоколи допитів. Виконуючи вказівку ОСОБА_10 , ОСОБА_18 у застосунку «WhatsApp» зателефонувала ОСОБА_21 , який повідомив, що захворів і сьогодні, ймовірно, зустрітись не вийде. Почувши про це, ОСОБА_10 передав ОСОБА_15 , який перебував поруч, що ОСОБА_21 захворів, та попросив його зателефонувати ОСОБА_21 і домовитись про зустріч у той же день, на що він погодився.

Згодом, 21.04.2023 близько 13 год 18 хв, перебуваючи в закладі громадського харчування «Musse» по вул. Мала Житомирська, 17 у м. Києві, ОСОБА_10 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на підбурення ОСОБА_18 до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, надав їй та ОСОБА_19 нові підроблені протоколи допитів. У свою чергу ОСОБА_18 , виконуючи незаконні вказівки ОСОБА_10 в порядку контролю за вчиненням злочину, на його вимогу підписала протокол допиту та забрала його, щоб передати ОСОБА_21 .

Після цього, перебуваючи біля штрафмайданчика по вул. Набережно-Луговій, 4 у м. Києві, ОСОБА_10 , діючи умисно та відповідно до завчасно розробленого плану, віддав ОСОБА_18 її заяву про злочин, сказав їм із ОСОБА_19 їхати до Державного бюро розслідувань та зателефонувати ОСОБА_21 , сподіваючись, що він забере заяви та протоколи допитів, підпише їх та «запустить у роботу».

Того ж дня близько 15 год 25 хв у закладі громадського харчування «Moncher» по вул. Жилянській, 124 у м. Києві ОСОБА_18 та ОСОБА_19 зустрілися із ОСОБА_21 , який забрав їхні заяви про злочин та, прочитавши протоколи допитів, складені ОСОБА_10 , зазначив, що їх необхідно переробити, вставивши показання в інший бланк протоколу допиту, який він надішле ОСОБА_18 .

У подальшому, 24.04.2023 о 14 год 50 хв, у закладі громадського харчування по вул. Симона Петлюри, 27 у м. Києві ОСОБА_21 отримав від ОСОБА_18 підписані нею та ОСОБА_19 протоколи допитів їх як свідків, перероблені на бланку, попередньо надісланому ОСОБА_21 .

Однак підроблені повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та протоколи допитів ОСОБА_18 і ОСОБА_19 не були долучені слідчими Державного бюро розслідувань до матеріалів кримінального провадження № 0000315.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, а саме підбурив до обіцянки службовій особі, яка займає відповідальне становище, надати їй неправомірну вигоду за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто обіцяє таку вигоду, дії з використанням наданого їй службового становища.

3. Правова оцінка судом положень закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачено відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 27 КК України співучасниками кримінального правопорушення, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник. Підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення кримінального правопорушення.

Схиляння до вчинення злочину передбачає збудження бажання (переконання у бажаності, вигідності, потребі), викликання рішимості або зміцнення наміру іншого співучасника вчинити злочин. При цьому підбурюванням може бути визнано лише схиляння до вчинення злочину особи, яка може бути суб`єктом злочину (постанова ККС ВС від 10.08.2021 у справі № 727/3058/15-к, провадження № 51-5520 км 19).

З об`єктивної сторони підбурювач схиляє іншого співучасника до вчинення конкретного кримінального правопорушення і ставить свої дії у причинний зв`язок із тим правопорушенням, що буде вчинений виконавцем. Підбурювання - це завжди активні дії, за допомогою яких підбурювач породжує у інших співучасників умисел на вчинення конкретного кримінального правопорушення. При підбурюванні воля особи, яка підбурюється до вчинення правопорушення, не пригнічується та будь-яким іншим чином не обмежується. Остаточне рішення вчинити кримінальне правопорушення належить особі, яку підбурюють, але бажання (умисел) вчинити його породжують в ній саме дії підбурювача.

Підбурювання може виявлятися у словесних (вербальних) діях, в усній чи письмовій формі, у конклюдентних діях - жестах, міміці. За змістом ці дії можуть бути чітко визначеними або завуальованими, але при цьому повинні мати об`єктивну спрямованість на вчинення іншим співучасником конкретного кримінального правопорушення.

З суб`єктивної сторони підбурювач діє з прямим умислом, усвідомлює, що викликає в особи рішучість на вчинення кримінального правопорушення, передбачає розвиток причинного зв`язку між своїми діями та діями виконавця, бажає вчинення виконавцем відповідного правопорушення.

У разі кваліфікації дій особи як підбурювання на вчинення злочину суд має зробити належним чином мотивований висновок щодо того, чи були дії обвинуваченого за своїм характером об`єктивно спрямовані саме на збудження в іншої особи бажання або на зміцнення рішучості й наміру вчинити злочин. Із суб`єктивної сторони підбурювач повинен усвідомлювати, що саме його дії мають схилити до вчинення злочину особу, яка до цього або не мала наміру його вчинити, або крім висловлення наміру не мала рішучості його реалізувати.

Зазначене узгоджується з позицією, наведеною в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 січня 2021 року (справа №138/3717/16-к, касаційне провадження № 51-3194км19) та від 16 лютого 2022року (справа № 161/5626/20, касаційне провадження № 51-5991км20).

Відповідно до ч. 2 ст. 29 КК України кваліфікація дій підбурювача здійснюється з посиланням на відповідну частину статті 27 КК України та статтю (частину статті) Особливої частини КК України, яка передбачає кримінальне правопорушення, вчинене виконавцем.

У ч. 1 ст. 369 КК України передбачено кримінальну відповідальність за пропозицію чи обіцянку службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

У ч. 3 ст. 369 КК України передбачено кримінальну відповідальність за діяння, передбачені частиною першою або другою цієї статті, якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище, або вчинені за попередньою змовою групою осіб

У статтях 364, 364-1, 365-2, 368, 368-3, 368-4, 369, 369-2 та 370 цього Кодексу під неправомірною вигодою слід розуміти грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які пропонують, обіцяють, надають або одержують без законних на те підстав (примітка до статті 364-1 КК України).

Відповідно до п. 3 примітки до ст. 354 КК України під пропозицією у статтях 354, 368, 368-3 - 370 слід розуміти висловлення працівнику підприємства, установи чи організації, особі, яка надає публічні послуги, або службовій особі наміру про надання неправомірної вигоди, а під обіцянкою - висловлення такого наміру з повідомленням про час, місце, спосіб надання неправомірної вигоди.

Службовими особами, які займають відповідальне становище, у статтях 368, 368-5, 369 та 382 цього Кодексу є особи, зазначені у пункті 1 примітки до статті 364 цього Кодексу, посади яких згідно із статтею 6 Закону України "Про державну службу" належать до категорії "Б", судді, прокурори, слідчі і дізнавачі, а також інші, крім зазначених у пункті 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць (п. 2 примітки до ст. 368 КК України).

Таким чином, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, передбачає діяння в активній формі поведінці особи, яка виражається в одній з декількох альтернативно визначених діях: пропозиції надати неправомірну вигоду, обіцянці надати неправомірну вигоду, надання неправомірної вигоди.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, передбачає відповідальність за те ж саме діяння (пропозицію, обіцянку та/або надання неправомірної вигоди), якщо неправомірна вигода передбачалася для службової особи, що займає відповідальне становище (кваліфікуюча ознака).

Форма і способи повідомлення про намір (готовність) надати неправомірну вигоду, а також самого надання такої вигоди можуть бути різними (особисто чи через посередників/представників, відкрито чи завуальовано, усно чи письмово, за допомогою конклюдентних дій, шляхом відправлення листа, електронного повідомлення, переказу тощо) і на кваліфікацію не впливають. Прийняття такої пропозиції чи обіцянки службовою особою, на адресу якої вони спрямовані, не є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення. Тому відмова службової особи від пропозиції чи обіцянки надати їй неправомірну вигоду не виключає відповідальності особи, яка пропонувала чи обіцяла її надати.

Відповідальність за вказані дії настає за умови, якщо неправомірна вигода пропонувалася, обіцялася чи надавалася службовій особі або (з її відома та за згодою) третій особі; за (для) вчинення (невчинення) такою службовою особою з використанням влади чи службового становища дії (дій) в інтересах того, хто пропонує, обіцяє, надає таку вигоду, або в інтересах третіх осіб (як фізичних, так і юридичних).

Діяння у формі пропозиції, обіцянки надання неправомірної вигоди утворюють усічений склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, яке вважається закінченим з моменту доведення до відома службової особи пропозиції чи обіцянки надати їй неправомірну вигоду. Діяння у формі надання неправомірної вигоди утворює формальний склад цього правопорушення, яке вважається закінченим з моменту прийняття службовою особою хоча б частини неправомірної вигоди.

Суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, за якого винний усвідомлює, що пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду саме як незаконну винагороду службовій особі за виконання (невиконання) останньою дій, які вона повинна чи може вчинити з використанням влади чи службового становища. При вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, винний також повинен усвідомлювати, що пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду саме такій службовій особі, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище.

У постанові ККС ВС від 07 липня 2021 року у справі №752/4292/16-к зроблено висновок, відповідно до якого кримінальна відповідальність за порушення заборони щодо надання неправомірної вигоди службовій особі настає в тому разі, коли особа, яка надає неправомірну вигоду, усвідомлює, що дає її саме такій особі, й у зв`язку з можливостями її посади, значущістю, статусністю та вагомістю цієї посади, переконана в тому, що мету, яку вона переслідує, буде досягнуто завдяки можливостям посади, яку обіймає зазначена посадова особа.

У п. 2, 9 ППВСУ «Про судову практику у справах про хабарництво» № 5 від 26.04.2002 зазначено, що дії винних належить визнавати даванням і одержанням хабара й у тих випадках, коли умови одержання матеріальних цінностей або послуг хоча спеціально і не обумовлювались, але учасники злочину усвідомлювали, що особа дає хабар з метою задоволення тих чи інших власних інтересів або інтересів третіх осіб.

Давання й одержання хабара тісно пов`язані умислами осіб, які вчинюють ці злочини. Якщо особа, вручаючи службовій особі незаконну винагороду, з тих чи інших причин не усвідомлює, що дає хабар (наприклад, у зв`язку з обманом чи зловживанням довірою), вона не може нести відповідальність за давання, а службова особа - за одержання хабара. Дії останньої за наявності до того підстав можуть кваліфікуватись як зловживання владою чи службовим становищем, обман покупців або замовників, шахрайство тощо.

Відповідно до п. 8, 11 ППВСУ «Про судову практику у справах про хабарництво» № 5 від 26.04.2002 судам слід мати на увазі, що хабар може даватись та одержуватись і в завуальованій формі - під виглядом укладення законної угоди, безпідставного нарахування й виплати заробітної плати чи премій, нееквівалентної оплати послуг різного характеру (консультації, експертизи тощо).

Дії особи, яка сприяла у вчиненні злочину тому, хто дав чи одержав хабар, або організувала цей злочин, або підбурила до його вчинення, належить кваліфікувати як співучасть, у даванні чи одержанні хабара. При цьому питання про кваліфікацію дій співучасника потрібно вирішувати з урахуванням спрямованості його умислу виходячи з того, в чиїх інтересах, на чиїй стороні і за чиєю ініціативою - того, хто дав, чи того, хто одержав хабар, - він діяв.

4. Правова позиція сторони обвинувачення

Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений детективом другого відділу детективів Першого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_22 та затверджений 31.01.2024 прокурором шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 .

У судових дебатах прокурор стверджувала, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, а саме шляхом умовляння та схиляння ОСОБА_18 підбурив її до висловлення обіцянки надати неправомірну вигоду прокурору Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 , як службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення ним в інтересах ОСОБА_18 дій з використанням наданого службового становища.

Прокурор вважала, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення наявності в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України. Досліджені докази є належними, достовірними, допустимими та достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 . Докази сторони обвинувачення не викликають сумніву у їх достовірності, оскільки взаємно підтверджуються, узгоджуються між собою, а також оскільки здобуті у встановленому законом порядку та є об`єктивними.

Прокурор підтвердила, що усі досліджені докази відкриті стороною обвинувачення стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України завчасно, відтак сторона захисту мала достатній час і можливості, щоб підготуватися до захисту, спростування доказів та обґрунтування своєї позиції. Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Усі слідчі та процесуальні дії проводилися уповноваженими особами в порядку, передбаченому КПК України.

Сторона обвинувачення звернула увагу на необґрунтованість окремих доводів та заперечень сторони захисту щодо недопустимості доказів та незаконності процесуальних дій/рішень, що мали місце під час здійснення досудового розслідування.

На думку сторони обвинувачення, не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про незаконність проведеного під час досудового розслідування обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 та недопустимість здобутих за результатами його проведення доказів. Так, в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку дійсно було зазначено адресу: АДРЕСА_3 . Лише після завершення пошукових заходів, під час складання протоколу обшуку знайомий ОСОБА_10 , який прибув на місце проведення обшуку, повідомив, що насправді адреса обшукуваного будинку: АДРЕСА_4 . Однак, сторона обвинувачення просить звернути увагу на те, що 1) в контексті дотримання прав ОСОБА_10 важливою є не поштова адреса, зазначена в ухвалі слідчого судді, а те, що слідчим суддею під час розгляду клопотання було перевірено наявність підстав для проведення обшуку за місцем його проживання, при цьому дотримано гарантії, передбачені ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) ОСОБА_10 сам був переконаний, що проживає по АДРЕСА_5 , і називав цю адресу своїм батькам та особі, з якою обговорював продаж автомобіля (протокол зняття інформації з електронних інформаційних мереж № 19/6971 від 13.07.2023), внаслідок цього і сторона обвинувачення добросовісно помилялась; 3) перед початком обшуку ОСОБА_10 було пред`явлено ухвалу слідчого судді про дозвіл на проведення слідчої дії, а на запитання слідчого ОСОБА_10 підтвердив факт проживання у цьому будинку та відповідність його адреси тій, що зазначена в ухвалі слідчого судді; 4) під час обшуку були присутні представники ради адвокатів, поняті, велась безперервна відеозйомка.

Прокурор вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про недопустимість висновку експерта у зв`язку з проведенням експертизи поза межами строку досудового розслідування. На переконання сторони обвинувачення, зі змісту ст. 242-245 КПК України вбачається, що призначення експертизи є слідчою (розшуковою) дією. Детектив призначив експертизу в межах строку досудового розслідування, тобто слідча (розшукова) дія відбулась із дотриманням вимог ч. 8 ст. 223 КПК України. Разом з тим, експерт у розумінні положень ст. 69, 93, 223 КПК України не є особою, яка проводить слідчу (розшукову) дію, а норми КПК України не містять вимоги щодо отримання висновку експерта в межах строку досудового розслідування. У зв`язку з цим складання експертом висновку та направлення його стороні обвинувачення поза межами строку досудового розслідування не може вважатися проведенням слідчої (розшукової) дії поза межами строку досудового розслідування та зумовлювати недопустимість відповідного доказу.

Сторона обвинувачення також вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про недопустимість доказів, отриманих внаслідок порушення адвокатської таємниці. Прокурор переконана, що не будь-яке спілкування особи, яка має свідоцтво про право на здійснення адвокатської діяльності, з іншою особою містить адвокатську таємницю. Зміст спілкування між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 і ОСОБА_19 стосується виключно підроблення доказів у кримінальному провадженні та надання неправомірної вигоди прокурору за вчинення ним дій з використанням свого службового становища, тобто не стосується надання професійної правничої допомоги. Крім того, договір між «ІПСО ЮРЕ ГРУП», в особі ОСОБА_10 , та ОСОБА_18 був укладений виключно для маскування предмету неправомірної вигоди під гонорар. У свою чергу, ОСОБА_18 у своїх показаннях підтвердила, що не сприймала ОСОБА_10 як свого захисника, не отримувала від нього правової допомоги і не мала в ній потреби, оскільки користувалась послугами іншого адвоката.

Крім того, прокурор заперечила проти версії сторони захисту про провокацію злочину. На думку обвинувачення, ця версія спростовується, зокрема, протоколом аудіо-, відеоконтролю № 19/4276 від 27.04.2023, відповідно до якого: 1) ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , що після відмови ОСОБА_15 укласти з ними угоду без отримання неправомірної вигоди ОСОБА_10 неодноразово, із періодичністю раз на два тижні звертався до нього із пропозицією «давай, давай» та зрештою запропонував допомогти «цій богодільні в межах розумного»; 2) ОСОБА_19 та ОСОБА_18 у розмові за відсутності ОСОБА_10 обговорювали, що жодній з них не подобається запропонована ОСОБА_10 схема.

Сторона обвинувачення не погоджується з доводами сторони захисту про неможливість притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за «слова» та за відсутності виконавця основного злочину. Положеннями КК України передбачено багато кримінальних правопорушень, об`єктивна сторона яких виражається саме у «словах», зокрема, і кримінальне правопорушення, передбачене ст. 369 КК України, яке може бути вчинено у формі пропозиції та обіцянки. Діяння ж підбурювача, яким у даному випадку був ОСОБА_10 , у більшості випадків виражаються саме у вербальній формі.

ОСОБА_10 дійсно інкримінується закінчений злочин, що передбачає наявність особи, яка виконує його об`єктивну сторону. У даному випадку такою особою є ОСОБА_18 , яка висловила обіцянку надати службовій особі неправомірну вигоду. Однак, цю обіцянку було висловлено в ході контролю за вчиненням злочину, під час якого ОСОБА_18 , будучи залученою до конфіденційного співробітництва, разом з працівниками НАБУ створювала для ОСОБА_10 відповідні умови в обстановці, максимально наближеній до реальної, з метою перевірки його дійсних намірів, спостереження за його поведінкою та прийняттям ним рішень щодо вчинення злочину. Тому ОСОБА_18 не притягується до кримінальної відповідальності.

У свою чергу, формулювання у ст. 369 КК України «обіцянка службовій особи надати неправомірну вигоду» не означає, що обіцянка висловлюється віч-на-віч. Звужене тлумачення зазначеного формулювання, яке пропонує сторона захисту, призвело б до безпідставного уникнення кримінальної відповідальності багатьма корупціонерами, які залучають посередників та/або вживають інших заходів для конспірації факту отримання чи передачі неправомірної вигоди. На переконання сторони обвинувачення, важливим є те, що стараннями ОСОБА_10 в уявленні ОСОБА_18 він діяв від імені ОСОБА_15 та за погодженням із ним. Тобто, ОСОБА_18 , висловлюючи в розмові з ОСОБА_10 обіцянку надати неправомірну вигоду ОСОБА_15 , була переконана, що ця обіцянка (як і в подальшому неправомірна вигода) буде передана ОСОБА_15 . При цьому таке переконання сам ОСОБА_10 і створив.

Інші доводи та заперечення сторони захисту прокурор також вважає необґрунтованими та недоведеними з підстав, що раніше озвучувались під час судового розгляду.

Сторона обвинувачення просила визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України. При призначенні покарання врахувати, що 1) злочин ОСОБА_10 підриває довіру людей не тільки до адвокатури, але й до прокуратури, органів досудового розслідування і системи правосуддя; 2) ОСОБА_10 підбурював ОСОБА_18 до вчинення злочину не на одинці, а в присутності своєї клієнтки - ОСОБА_19 , що свідчить про «буденність, нормальність» корупції для ОСОБА_10 ; про «нормальність» для ОСОБА_10 вирішення питань клієнтів за хабарі свідчать також його слова, що він вже «закривався зі своїх», тому тепер бере в клієнтів неправомірну вигоду для передачі службовим особам заздалегідь; 3) ОСОБА_10 , будучи позбавленим права керування транспортним засобом за водіння в стані алкогольного сп`яніння, продовжував керувати автомобілем.

З урахуванням зазначеного, а також тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину, особи обвинуваченого, а також відсутності обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання, прокурор вважала, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_10 і попередження нових кримінальних правопорушень є основне покарання у вигляді позбавлення волі строком 6 років. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_10 вчинив злочин, використовуючи статус адвоката, прокурор вважала за необхідне призначити йому додаткове покарання у вигляді позбавлення права займатися адвокатською діяльністю строком на 3 роки.

З огляду на те, що ставиться питання про призначення покарання у вигляді позбавлення волі сторона обвинувачення вважала за потрібне змінити застосований до ОСОБА_10 запобіжний захід на тримання під вартою з метою забезпечення виконання вироку.

Питання розподілу процесуальних витрат та правової долі речових доказів прокурор просила вирішити відповідно до вимог процесуального законодавства.

5. Правова позиція сторони захисту

Під час судового розгляду ОСОБА_10 заявив про свою невинуватість, зазначивши про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України. В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_10 під час судових дебатів навів наступні доводи та аргументи.

Сторона захисту вважає помилковим підхід сторони обвинувачення до тлумачення та застосування складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України. На думку ОСОБА_10 , встановлена у ч. 3 ст. 369 КК України кваліфікаційна ознака у виді адресата неправомірної вигоди (службова особа, яка займає відповідальне становище) стосується лише діяння у формі надання неправомірної вигоди, яке передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 369 КК України. Тобто, пропозиція та/або обіцянка надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, не утворює складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України. За ч. 3 ст. 369 КК України настає кримінальна відповідальність лише у випадку, якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище.

Всупереч вищевикладеному пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення стосується саме підбурювання до висловлення обіцянки надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище. При цьому ОСОБА_10 звернув увагу, що прокурор, формулюючи обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, фактично змінив положення закону про кримінальну відповідальність, що призвело до фактичної підміни понять, зміни диспозиції кримінально-правової норми та утворення нового складу кримінального правопорушення. Ці обставини, на переконання захисту, унеможливлюють кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 369 КК України.

В аспекті неправильного застосування стороною обвинувачення закону про кримінальну відповідальність ОСОБА_10 також звернув увагу на порушення правил підслідності в межах даного кримінального провадження. Як було встановлено під час судового розгляду, першочергово кримінальне провадження № 0000169 було розпочато за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, фактичні обставини якого на той момент свідчили про наявність повноважень НАБУ на проведення досудового розслідування відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України. Натомість після 01.08.2023, коли було змінено кваліфікацію кримінального правопорушення (спочатку на ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, потім на ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України), встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини не свідчили про наявність умов, передбачених п. 1-3 ч. 5 ст. 216 КПК України, а отже, і про наявність повноважень НАБУ на проведення досудового розслідування. ОСОБА_10 вважає, що інкриміноване йому правопорушення не підпадало під умови, передбачені п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України, оскільки не було вчинено щодо суб`єктів, перелік яких наведено у п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України, так як ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду не встановлено, що прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 отримав обіцянку надання йому неправомірної вигоди та/або був обізнаний про таку обіцянку.

З урахуванням зазначеного, а також того, що підсудність Вищого антикорупційного суду визначається тими ж самим умовами, що й підслідність НАБУ (ст. 33-1, п. 1-3 ч. 5 ст. 216 КПК України), ОСОБА_10 також стверджував, що обвинувальний акт у межах даного кримінального провадження надійшов до Вищого антикорупційного суду та розглядався ним з порушенням правил предметної підсудності, тобто суд не був уповноважений на здійснення судового розгляду даного кримінального провадження.

ОСОБА_10 також зазначив, що стороною обвинувачення було порушено вимоги ст. 214 КПК України в частині реєстрації кримінального провадження, внаслідок чого ОСОБА_10 не набув процесуального статусу підозрюваного та відповідно обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні. Сторона захисту переконана, що сторона обвинувачення під час досудового розслідування у межах даного кримінального провадження не змогла встановити факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, за яким і було розпочато кримінальне провадження, однак встановила факт вчинення правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, у зв`язку з чим у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства мала зареєструвати нове та самостійне кримінальне провадження за фактом вчинення виявленого правопорушення. Однак сторона обвинувачення, нехтуючи вимогами процесуального законодавства, лише змінила правову кваліфікацію правопорушення зі ст. 368 КК України на ст. 369 КК України та продовжила досудове розслідування вже за новим правопорушенням. При цьому станом на 10.10.2023, коли ОСОБА_10 було повідомлено про підозру у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, відомості про це правопорушення не були внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування, внаслідок чого всі процесуальні дії та рішення вчинялися та приймалися відносно ОСОБА_10 поза межами кримінального провадження.

Крім того, ОСОБА_10 у судових дебатах продублював озвучені під час судового розгляду доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, зібраних стороною обвинувачення під час досудового розслідування та наданих суду на підтвердження винуватості ОСОБА_10 . Зокрема, ОСОБА_10 звернув увагу на 1) недопустимість доказів у зв`язку з порушенням правил підслідності, вимог ст. 214 КПК України щодо неможливості проведення досудового розслідування без реєстрації кримінального провадження; 2) незаконність обшуку, проведеного за місцем його проживання, та недопустимість доказів, зібраних за результатами його проведення, у зв`язку з невідповідністю адреси проведення обшуку дозволу слідчого судді, а також відсутністю легалізації проведеного обшуку; 3) недопустимість висновку комп`ютерно-технічної експертизи у зв`язку з проведенням цієї експертизи неуповноваженим суб`єктом, а також у зв`язку з тим, що проведені експертом дії фактично становили зміст НСРД у виді зняття інформації з електронних інформаційних систем, що за обставин даної справи потребувало отримання стороною обвинувачення дозволу слідчого судді; 4) недопустимість результатів НСРД у виді контролю за вчиненням злочину внаслідок виходу детектива за межі наданого прокурором доручення на проведення НСРД, продовження проведення слідчої дії попри фіксацію добровільної відмови від отримання неправомірної вигоди; 5) недопустимість матеріалів НСРД у зв`язку з порушенням вимог ч. 1 ст. 257 КПК України; 6) незаконність доручення проведення НСРД у виді спостереження за ОСОБА_10 органам Державної прикордонної служби України та недопустимість матеріалів НСРД, зібраних такими органами; 7) недопустимість доказів, здобутих внаслідок втручання у приватне спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_19 та ОСОБА_18 як адвоката з клієнтами тощо.

Надаючи пояснення щодо суті пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_10 вказав на неправильність тлумачення стороною обвинувачення фактичних обставин, що були встановлені під час досудового розслідування та у подальшому викладені в обвинувальному акті. ОСОБА_10 пояснив, що у розмовах між ним та ОСОБА_18 і ОСОБА_19 ніколи не йшла мова про неправомірну вигоду для прокурора ОСОБА_15 і жодних грошових коштів для прокурора не передбачалося. ОСОБА_18 дійсно мала передати ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, однак ці кошти були адвокатським гонораром ОСОБА_10 відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № 1/04-23 від 19.04.2023, що був укладений між АО «ІПСО ЮРЕ ГРУП» в особі керуючого партнера ОСОБА_10 та ОСОБА_18 . Згідно із зазначеним договором ОСОБА_10 брав на себе зобов`язання з надання ОСОБА_18 у межах кримінального провадження № 0000315 професійної правничої допомоги, зміст якої зводився до досягнення зі стороною обвинувачення домовленості щодо укладення угоди про визнання винуватості. Тобто, грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, які сторона обвинувачення кваліфікує як неправомірну вигоду для прокурора ОСОБА_15 , насправді були гонораром ОСОБА_10 за правові послуги з укладення ОСОБА_18 угоди про визнання винуватості.

Також ОСОБА_10 звернув увагу на показання свідка ОСОБА_18 та їх неузгодженість зі змістом пред`явленого обвинувачення. Так, у своїх показаннях ОСОБА_18 зазначила, що ніхто не міг підбурити її до висловлення обіцянки надати неправомірну вигоду прокурору ОСОБА_15 , оскільки вона не мала жодного наміру на вчинення таких дій та не збиралася передати будь-яку неправомірну вигоду, натомість всі дії вчиняла під контролем органу досудового розслідування з метою документування протиправної діяльності. На переконання ОСОБА_10 , вчинення ОСОБА_18 дій, які є складовою та невід`ємною частиною об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, під контролем правоохоронного органу та лише з метою документування протиправної діяльності виключає наявність у діях ОСОБА_10 ознак підбурення до вчинення злочину. У цьому аспекті ОСОБА_10 також звернув на увагу на ті обставини, що ОСОБА_18 була залучена до проведення НСРД і самостійно брала участь у проведенні відповідних слідчих дій, що суперечить вимогам процесуального законодавства.

Крім того, ОСОБА_10 зазначив, що все його спілкування з ОСОБА_18 фактично зводилося до повідомлення про стан і хід досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000315. ОСОБА_10 не вчиняв по відношенню до ОСОБА_18 будь-яких дій, які б становили зміст підбурення відповідно до ч. 4 ст. 27 КК України. При цьому в обвинувальному акті не конкретизовано, які саме дії ОСОБА_10 підбурили ОСОБА_18 до висловлення обіцянки надати неправомірну вигоду прокурору та коли ці дії були вчинені.

Додатково до цього ОСОБА_10 зауважив з приводу відсутності події інкримінованого правопорушення, оскільки свідок ОСОБА_15 у своїх показаннях заперечив факт висловлення йому пропозиції, обіцянки та/або надання неправомірної вигоди ОСОБА_18 , у тому числі через ОСОБА_10 . Ці обставини також заперечили у своїх показаннях свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_17 .

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_10 просив суд ухвалити виправдувальний вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Захисник ОСОБА_13 у своїй промові під час судових дебатів висловив аргументи, доводи та заперечення, аналогічні за змістом тим, які були висловлені ОСОБА_10 та викладені судом вище. Адвокат ОСОБА_13 звернув увагу на відсутність в діях ОСОБА_10 передбачених ч. 4 ст. 27 КК України ознак підбурення до вчинення злочину, а також на законний характер спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_18 , що здійснювалося виключно в рамках надання ОСОБА_10 професійної правничої допомоги ОСОБА_18 у межах кримінального провадження № 0000315. Захисник зазначив, що ОСОБА_18 не висловлювала прокурору ОСОБА_15 обіцянку надати неправомірну вигоду, а в усіх зафіксованих розмовах зобов`язувалась передати грошові кошти ОСОБА_10 саме в якості гонорару за його адвокатські послуги. Сторона захисту переконана, що складання проєктів протоколів допиту з викривальними показаннями заздалегідь узгодженого змісту, у тому числі складання таких документів «задніми числами», є нормальною та типовою практикою, яка часто застосовується при досягненні сторонами кримінального провадження згоди щодо укладення угоди про визнання винуватості.

Захисник ОСОБА_13 також зазначив, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, оскільки ОСОБА_10 своїми діями та/або висловлюваннями не спричинив виникнення у ОСОБА_18 бажання висловити обіцянку надання неправомірної вигоди та не переконав її в тому, що лише в такий спосіб можна досягнути бажаного результату (укладення угоди про визнання винуватості). Натомість сторона обвинувачення фактично намагається тлумачити на свою користь нейтральні та/або двозначні обставини спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_18 , що суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства.

З урахуванням вищевикладеного захисник ОСОБА_13 просив суд ухвалити виправдувальний вирок, яким визнати ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Захисник ОСОБА_11 зазначив, що істотні порушення кримінального процесуального законодавства, допущені під час досудового розслідування в межах даного кримінального провадження, недопустимість зібраних стороною обвинувачення доказів, у тому числі внаслідок наявності ознак фальсифікації матеріалів НСРД, позбавляють можливості встановити об`єктивний хід подій та наявність в діях ОСОБА_10 ознак інкримінованого правопорушення. Натомість сторона захисту вважає встановленими ті обставини, що під час досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000315 оперативний співробітник ДБР ОСОБА_21 та слідчий ДБР ОСОБА_17 порушували перед ОСОБА_18 та ОСОБА_19 питання укладення угоди про визнання винуватості в обмін на отримання від них викривальних показань. У ході досудового розслідування ОСОБА_10 , будучи захисником ОСОБА_19 , отримав пропозицію від прокурора ОСОБА_15 щодо укладення угоди про визнання винуватості, після чого передав цю пропозицію ОСОБА_19 . У свою чергу, ОСОБА_19 запропонувала зустрітися з ОСОБА_18 та обговорити деталі пропозиції прокурора. На зустрічі, що мала місце 12.04.2023, ОСОБА_18 погодилась на пропозицію прокурора та обговорила деталі укладення з ОСОБА_10 договору про надання професійної правничої допомоги із супроводу щодо укладення угоди про визнання винуватості, за що ОСОБА_18 мала сплатити ОСОБА_10 адвокатський гонорар у сумі 5 000 доларів США.

Проте після цього ОСОБА_18 , займаючи керівну роль у злочинній організації «Бос», маючи важливі відомості для досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000315, повідомила свого захисника ОСОБА_23 про обставини спілкування з ОСОБА_10 та надходження від прокурора ОСОБА_15 пропозиції укладення угоди про визнання винуватості. Адвокат ОСОБА_23 , на думку сторони захисту, входив до складу групи адвокатів «Інхаус», яка у межах кримінального провадження № 0000315 здійснювала захист керівництва злочинної організації «Бос» та мала намір перешкодити проведенню повного, всебічного досудового розслідування, а отже, і отриманню органом досудового розслідування викривальних показань ОСОБА_18 . У зв`язку з цим 12.04.2023 ОСОБА_23 після спілкування з ОСОБА_18 самостійно повідомив НАБУ про нібито вимагання прокурором ОСОБА_15 неправомірної вигоди від ОСОБА_18 за укладення угоди про визнання винуватості у межах кримінального провадження № 0000315. Вже наступного дня, 13.04.2023, ОСОБА_23 супроводив ОСОБА_18 до НАБУ з метою написання нею заяви про вчинення злочину, що стало підставою для початку кримінального провадження, в якому ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення.

Після того, як органом досудового розслідування 13.04.2023 було отримано дозволи Вищого антикорупційного суду на проведення комплексу негласних слідчих (розшукових) дій відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , діючи на виконання вказівок адвоката ОСОБА_23 , детективів НАБУ, самостійно ініціювала зустріч з ОСОБА_10 , у ході якої підбурювала останнього до одержання та подальшої передачі працівникам правоохоронного органу неправомірної вигоди за нібито укладення угоди про визнання винуватості. Проте керівництво Офісу Генерального прокурора не погодило укладення угоди з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , у зв`язку з чим 18-19.04.2023 прокурором ОСОБА_15 у межах кримінального провадження № 0000315 було подано клопотання про застосування до ОСОБА_18 і ОСОБА_19 запобіжних заходів. Після цього з 30.04.2023 по 31.07.2023 ніхто з учасників подій не ініціював питання укладення угоди про визнання винуватості чи вчинення інших дій. Прокурори Офісу Генерального прокурора та слідчі ДБР заперечили факт вимагання та/або отримання ними неправомірної вигоди чи обіцянки надання такої вигоди у кримінальному провадженні № 0000315. Усі інші обставини, на які посилається сторона обвинувачення, сторона захисту вважає недоведеними.

З урахуванням викладеного захисник ОСОБА_11 просив звернути увагу на невідповідність сформульованого обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, диспозиції цієї статті. Сторона захисту вважає, що сторона обвинувачення, змінюючи порядок слів диспозиції ч. 3 ст. 369 КК України, суттєво спотворила зміст закону про кримінальну відповідальність. На переконання захисника, адресатом обіцянки надання неправомірної вигоди відповідно до ст. 369 КК України може бути виключно службова особа, така обіцянка не може передаватися через третіх осіб.

Натомість за результатами судового розгляду не встановлено, щоб до відома прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 , слідчого ДБР ОСОБА_17 чи оперативного співробітника ДБР ОСОБА_21 була доведена обіцянка ОСОБА_18 надати неправомірну вигоду, а формула обвинувачення не містить конкретної вказівки на службову особу, якій була висловлена відповідна обіцянка. Таким чином, на переконання захисту, ОСОБА_10 фактично обвинувачується у прийнятті ним обіцянки ОСОБА_18 , що не охоплюється складом правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та будь-якою іншою нормою закону про кримінальну відповідальність, що, у свою чергу, є порушенням ч. 1 ст. 2 КК України.

Захисник ОСОБА_11 так само звернув увагу на безпідставність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 369 КК України, оскільки буквальне тлумачення положень закону про кримінальну відповідальність дає можливість дійти висновку, що цією статтею передбачено кваліфікуючу ознаку у виді надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище. Однак таких обставин стороною обвинувачення не було встановлено під час досудового розслідування. Натомість сторона захисту вважає, що пропозиція чи обіцянка надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, не утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Також захисник ОСОБА_11 вважав, що кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 27 КК України є неможливою, оскільки відсутній виконавець основного злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України. ОСОБА_18 не може вважатися виконавцем цього правопорушення, оскільки не мала намір надавати неправомірну вигоду, висловлювати обіцянку чи пропозицію її надати. Дії ОСОБА_18 у жодному випадку не містять ознак злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України. Крім того, на відсутність виконавця та складу злочину в діях ОСОБА_18 вказують також і ті обставини, що в окреме провадження матеріали відносно ОСОБА_18 не виділялися, а отже, сторона обвинувачення не вважає її дії протиправними.

Додатково до цього захисник ОСОБА_11 зазначив, що ОСОБА_10 відмовився від вчинення будь-яких дій, пов`язаних з висловлюваннями ОСОБА_18 про її бажання/згоду надати неправомірну вигоду, що з урахуванням положень ст. 12-17 КК України виключає його кримінальну відповідальність внаслідок добровільної відмови від вчинення дій, на які його провокувала ОСОБА_18 .

Крім того, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що контроль за вчиненням злочину щодо ОСОБА_10 , інших осіб, а також низка НСРД щодо них тривали до кінця липня 2023 року. Однак за цей період жодних дій з боку ОСОБА_10 та інших об`єктів контролю, спрямованих на досягнення результату, про який просила ОСОБА_18 , не вчинялось, що вказує на відсутність події кримінального правопорушення.

Під час виступу у судових дебатах захисник ОСОБА_11 також підсумував озвучені у ході судового розгляду доводи, аргументи та заперечення сторони захисту, що стосуються порушень стороною обвинувачення вимог процесуального законодавства та недопустимості зібраних доказів. Так, захисник ОСОБА_11 зазначив про 1) істотні порушення законодавства під час реєстрації кримінального провадження та початку розслідування; 2) порушення правил підслідності та підсудності; 3) порушення строків досудового розслідування внаслідок проведення експертизи після їх закінчення; 4) порушення гарантій щодо адвокатської таємниці; 5) процесуальні порушення під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 ; 6) порушення законодавства при призначенні та проведенні комп`ютерно-технічної експертизи мобільного телефону ОСОБА_10 , що був вилучений під час обшуку за місцем його проживання; 7) недопустимість матеріалів НСРД, здобутих внаслідок втручання у приватне спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_19 та ОСОБА_24 як адвоката з клієнтами; 8) недопустимість матеріалів НСРД у зв`язку з наявністю ознак їх фальсифікації; 9) порушення стороною обвинувачення вимог ст. 259 КПК України в частині необхідності збереження записів всіх телефонних розмов ОСОБА_18 ; 10) наявність ознак провокації ОСОБА_10 на вчинення злочину з боку ОСОБА_18 та правоохоронних органів; 11) незаконність проведення органами Державної прикордонної служби України НСРД у виді спостереження за ОСОБА_10 та недопустимість матеріалів цих НСРД.

З урахуванням вищевикладеного захисник ОСОБА_11 просив суд ухвалити виправдувальний вирок, яким визнати ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

6. Досліджені судом докази та встановлені з них фактичні обставини

6.1. Стандарти доказування, що застосовуються судом

Згідно вимог ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні. Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК України висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (Постанова ККС ВС від 02.12.2022 у справі № 758/1780/17; провадження № 51-4254 км 21).

Судовою практикою ЄСПЛ передбачено, що «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Такий стандарт доказування передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на недоведеності важливих для справи обставин або певних установлених судом обставинах, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення.

У Постанові ККС ВС від 21.02.2018 у справі № 701/613/16-к було зроблено висновок, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

З іншого боку, для дотримання цього стандарту недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Таким чином, суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту щодо достовірності і допустимості доказів та встановлених на їх підставі фактичних обставин, які аргументовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України).

6.2. Показання обвинуваченого ОСОБА_10 .

У 2009 році після здобуття вищої юридичної освіти ОСОБА_10 був працевлаштований на посаду спеціаліста ІІ категорії відділу канцелярії Харківської обласної прокуратури. На вказаній посаді ОСОБА_10 пропрацював приблизно півроку та у грудні 2009 року за результатами проходження конкурсу був призначений на посаду слідчого прокуратури Борівського району Харківської області. У подальшому ОСОБА_10 неодноразово змінював посаду та місце своєї служби, а саме працював: на посаді старшого помічника напрямку ювенальної поліції та бюджетної сфери у прокуратурі Балаклійського району Харківської області; у Київській районній прокуратурі м. Харкова на посаді, пов`язаній з бюджетним та податковим законодавством; у Харківській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу, що здійснював контроль за діяльністю органів внутрішніх справ під час здійснення ними досудового розслідування.

За час роботи в органах прокуратури м. Харкова та Харківської області ОСОБА_10 в силу займаної посади та службової необхідності познайомився з ОСОБА_15 , який на той момент працював у Харківській місцевій прокуратурі № 5. Спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_15 мало виключно робочий характер, стосувалося службової діяльності органів прокуратури та у більшості випадків не виходило за межі ввічливості.

У зв`язку з низьким рівнем заробітної плати та бажанням перейти до іншої сфери юридичної практики ОСОБА_10 звільнився з органів прокуратури, отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Після переїзду до м. Києва у жовтні 2022 року ОСОБА_10 почав співпрацювати з адвокатським об`єднанням «Приходько та партнери». Співпраця з адвокатським об`єднанням здійснювалася на підставі партнерської угоди, у відповідності до якої об`єднання надавало клієнтів, ОСОБА_10 надавав їм юридичні послуги та отримував за це відсоток від гонорару. Додатково до цього ОСОБА_10 мав обов`язки щодо залучення клієнтів до укладення договорів про надання правової допомоги з адвокатським об`єднанням. При цьому індивідуальна адвокатська діяльність ОСОБА_10 обмежувалась договорами про неконкуренцію, тому на користь об`єднання ОСОБА_10 сплачував також відсоток від гонорару, який був отриманий від клієнтів, яких ОСОБА_10 обслуговував в рамках індивідуальної адвокатської діяльності.

На початку грудня 2022 року ОСОБА_25 , який обіймав посаду керівника практики з кримінального права в АО «Приходько та партнери», повідомив ОСОБА_10 , що на консультацію приходила людина, якій потрібен правовий супровід під час досудового розслідування в кримінальному провадженні щодо незаконної діяльності з організації та проведення грального бізнесу. ОСОБА_10 погодився взятися за цю справу, внаслідок чого познайомився з ОСОБА_19 , якій і потрібен був цей правовий супровід.

Після укладення договору про надання професійної правничої допомоги між АО «Приходько та партнери» і ОСОБА_19 та сплати останньою гонорару ОСОБА_10 приступив до виконання функцій її захисника в кримінальному провадженні № 0000315, досудове розслідування в якому здійснювалося слідчими ДБР за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора. Між ОСОБА_10 та ОСОБА_19 було погоджено, що найкращим правовим результатом для ОСОБА_19 у межах кримінального провадження № 0000315 був найшвидший вихід із нього з найменш суворим покаранням, яке не пов`язано з позбавленням волі, оскільки на той момент ОСОБА_19 потрібно було повертатися за кордон. Найбільш дієвим законним способом досягнення зазначеного правового результату було співробітництво з органом досудового розслідування та прокуратурою, у тому числі укладення угоди про визнання винуватості.

Від ОСОБА_19 ОСОБА_10 отримав номер телефона ОСОБА_17 , який був старшим слідчим в межах кримінального провадження. Через деякий час ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_17 та домовився про дату, час та місце ознайомлення з матеріалами досудового розслідування. ОСОБА_10 не дали для ознайомлення матеріали кримінального провадження, оскільки вони на той момент не були ще належним сформовані, однак йому, як захиснику ОСОБА_19 , було надано копію повідомлення ОСОБА_19 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 255, ст. 203-2 КК України. У ході спілкування та ознайомлення зі змістом повідомлення про підозру слідчий ОСОБА_17 натякнув ОСОБА_10 про можливість укладення угод про визнання винуватості в межах кримінального провадження.

Після цього ОСОБА_10 знайшов контакт прокурора ОСОБА_15 (за яких обставин та в який спосіб ОСОБА_10 не пам`ятає), який був старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000315 та від якого отримав підтвердження достовірності інформації слідчого ОСОБА_17 про можливість укладення угоди про визнання винуватості. Для обговорення деталей кримінального провадження та узгодження можливості укладення угоди ОСОБА_10 та прокурор ОСОБА_15 домовилися про зустріч.

У другій половині грудня 2022 року ОСОБА_10 зустрівся з прокурором ОСОБА_15 . Під час зустрічі ОСОБА_15 повідомив, що дії ОСОБА_19 будуть перекваліфіковані з ч. 1 ст. 203-2 КК України на ч. 2 ст. 203-2 КК України, оскільки при складанні першого повідомлення про підозру не було враховано наявність кваліфікуючих ознак. Крім того, ОСОБА_15 повідомив про можливість укладення угоди про визнання винуватості на наступних умовах - 5 років позбавлення волі за ст. 255 КК України та мінімальний штраф за ч. 2 ст. 203-2 КК України. ОСОБА_10 , діючи у відповідності до погодженої правової позиції, намагався покращити умови угоди на користь ОСОБА_19 , у зв`язку з чим запитував у ОСОБА_15 про можливість їх перегляду, зокрема, у випадку надання ОСОБА_19 більш детальних викривальних показань з приводу обставин кримінального провадження. У цьому контексті ОСОБА_10 також запитував у ОСОБА_15 з приводу можливості застосування положень ст. 69 КК України щодо покарання за ч. 2 ст. 203-2 КК України, а також звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України. В адвокатській практиці ОСОБА_10 був досвід застосування судом ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу, у зв`язку з чим він домовився з ОСОБА_15 , що відправить йому в месенджері відповідні документи судової справи, а ОСОБА_15 зазначив, що розгляне можливість зміни умов угоди. Тоді їх зустріч закінчилася на загальній домовленості щодо співпраці у напрямку укладення угоди про визнання винуватості.

У подальшому ОСОБА_10 та ОСОБА_15 час від часу спілкувалися з цього приводу. ОСОБА_15 висловлювався щодо зацікавленості в укладенні угоди, оскільки кримінальне провадження було досить складним, мало великий обсяг доказів та учасників, а також виділених проваджень. Користуючись цим моментом, ОСОБА_10 «торгувався» з прокурором ОСОБА_15 та в такий спосіб намагався домовитися про найкращі для ОСОБА_19 умови угоди. У той же час ОСОБА_15 повідомляв, що для укладення угоди в кримінальному провадженні потрібно отримати погодження керівництва, для чого ОСОБА_15 написав відповідний рапорт, який був погоджений керівником відділу, однак не міг бути погоджений керівником Департаменту Офісу Генерального прокурора, в якому працював ОСОБА_15 , оскільки такий керівник не був призначений.

Протягом грудня 2022 року - лютого 2023 року в кримінальному провадженні відбувалися судові засідання щодо здійснення слідчими суддями судового контролю під час досудового розслідування (обрання, зміна, скасування запобіжних заходів; продовження строку досудового розслідування тощо). Всі судові засідання відбувалися в приміщенні Печерського районного суду м. Києва, в якому за цей період фактично збиралися всі працівники компанії «Бос», щодо яких здійснювалося кримінальне провадження № 0000315, а також їх адвокати.

У межах цього періоду часу ОСОБА_10 познайомився з ОСОБА_18 , яка була подругою ОСОБА_19 та підозрюваною в кримінальному провадженні № 0000315. Також ОСОБА_10 познайомився із захисником ОСОБА_18 - адвокатом ОСОБА_72. У більшості випадків саме ОСОБА_18 підходила до ОСОБА_10 з ОСОБА_19 , виходила з ними на «перекур», обговорювала обставини справи.

У ході спілкування ОСОБА_10 повідомляв, що на прохання ОСОБА_19 веде переговори з прокурором ОСОБА_15 щодо укладення угоди про визнання винуватості в кримінальному провадженні. ОСОБА_18 та її захисник також повідомляли, що вели переговори щодо укладення угоди, однак їм було запропоновано інші умови угоди - «5 на 3» (5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки) за ст. 255 КК України та штраф за ч. 2 ст. 203-2 КК України. Тоді ж ОСОБА_18 попросила повідомити її, якщо вдасться домовитися з прокурором про укладення угоди, на що ОСОБА_10 погодився.

Крім того, у ході спілкування ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_18 обговорювали перспективність кримінального провадження. ОСОБА_10 був згоден із захисником з приводу того, що судовий розгляд за ст. 255 КК України є перспективним для ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , оскільки ця стаття зазвичай не доводиться стороною обвинувачення під час судового розгляду. Однак доведення своєї невинуватості в суді, на думку ОСОБА_10 , було досить складним, тривалим та затратним з матеріальної і моральної точки зору процесом, що не підходило під запити ОСОБА_19 . У кінцевому підсумку на одній із зустрічей ОСОБА_10 домовився тримати зв`язок із захисником ОСОБА_18 та повідомляти, якщо стане щось відомо з цього приводу.

У подальшому ОСОБА_10 продовжував підтримувати контакт з прокурором ОСОБА_15 та очікувати погодження його керівництвом умов угоди для ОСОБА_19 .

У 2023 році, точну дату ОСОБА_10 не пам`ятає, ОСОБА_15 зателефонував ОСОБА_10 та повідомив про погодження керівництвом укладення угоди на певних умовах. Тоді ОСОБА_15 та ОСОБА_10 домовилися про особисту зустріч для обговорення деталей цієї угоди. Під час зустрічі ОСОБА_15 повідомив, що це не буде угода про визнання винуватості в її класичному розумінні, а умови угоди будуть наступними - відносно ОСОБА_19 у окремі провадження виділяються матеріали за ч. 2 ст. 203-2 КК України, які направляються до суду з обвинувальним актом, під час розгляду якого прокурор просить призначити покарання у виді штрафу із застосуванням положень ст. 69 КК України, а також за ст. 255 КК України, які направляються до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України. Для реалізації цих домовленостей від ОСОБА_19 потрібні були більш детальні викривальні показання щодо обставин створення та функціонування гральної компанії «Бос», а також заява про вчинення злочину.

Тоді ж ОСОБА_15 повідомив, що домовленість застосовується лише одночасно щодо ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , а тому вони обидві повинні погодитися на зазначені умови. На питання ОСОБА_10 прокурор ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_10 захищає інтереси ОСОБА_19 , яка є найменш «цікавою» для досудового розслідування, на відміну від ОСОБА_18 , яка мала набагато більше значення для ДБР та кримінального провадження в цілому з огляду на її посаду та роль в компанії «Бос».

У своїх показаннях ОСОБА_10 пояснив, що в цій ситуації вбачав для себе декілька можливостей: 1) якщо ОСОБА_18 погоджувалася на озвучену прокурором пропозицію, то в такий спосіб ОСОБА_10 забезпечував надання ОСОБА_19 якісної та ефективної правової допомоги у відповідності до погодженої з нею правової позиції, оскільки реалізація пропозиції прокурора ОСОБА_15 дозволяла ОСОБА_19 у найшвидший спосіб вийти з кримінального провадження з мінімальним покаранням, яке не пов`язано з реальним позбавленням волі; 2) якщо ОСОБА_18 погоджувалася на озвучену прокурором пропозицію, то ОСОБА_10 міг укласти з нею договір про надання професійної правничої допомоги за супровід ОСОБА_18 під час реалізації домовленостей з прокурором та за рахунок цього заробити додаткових грошей в якості гонорару за адвокатські послуги. Крім того, ОСОБА_10 зазначив, що не тільки з професійної, але і з людської точки зору хотів допомогти ОСОБА_19 .

За результатами обговорення ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_15 , що спробує зробити все можливе для того, щоб ОСОБА_18 погодилася на зазначену пропозицію.

Після цього ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_19 та домовився про зустріч. Під час зустрічі ОСОБА_10 повідомив про надходження пропозиції від ОСОБА_15 і зміст цієї пропозиції, а також передав інформацію про те, що пропозиція застосовується лише одночасно щодо ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , тобто погодитися мають обидві. Оскільки ОСОБА_10 вбачав також можливість заробітку грошових коштів за правовий супровід ОСОБА_18 , то зазначив ОСОБА_19 , щоб вона повідомила ОСОБА_18 про можливість отримання нею під час досудового розслідування правових послуг ОСОБА_10 за 5 000 доларів США. Вартість послуг ОСОБА_10 визначав відповідно до цінової політики АО «Приходько та партнери», згідно з якою 5 000 доларів США є базовою ціною за супровід клієнта під час досудового розслідування. ОСОБА_10 був переконаний, що ці умови є досить вигідними для ОСОБА_18 , оскільки вона отримує звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також зменшення штрафу на 1/3. При цьому ця поступка в розмірі 1/3 за тодішнім обмінним курсом валют була набагато більшою за 5 000 доларів США. За ці кошти ОСОБА_10 у подальшому мав здійснювати правовий супровід ОСОБА_18 під час досудового розслідування та судового провадження. Чому цю інформацію ОСОБА_19 сприйняла в контексті необхідності надання неправомірної вигоди ОСОБА_10 пояснити не може.

Після цієї зустрічі ОСОБА_19 повідомила ОСОБА_10 , що ОСОБА_18 згодна на пропозицію прокурора ОСОБА_15 та укладення договору про надання правової допомоги з ОСОБА_10 , але потрібно особисто зустрітися для обговорення певних деталей.

14.04.2023 в БЦ «Парус», який розташований у м. Києві та в якому знаходиться офіс АО «Приходько та партнери», відбулася спільна зустріч ОСОБА_19 , ОСОБА_10 та ОСОБА_18 . На цій зустрічі ОСОБА_10 планував укласти договір про надання правової допомоги з ОСОБА_18 , роздати «домашнє завдання» ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , маючи на увазі проекти документів, які їм потрібно написати для реалізації домовленостей з прокурором. Під час зустрічі ОСОБА_10 озвучив пропозицію прокурора ОСОБА_15 , розповів механізм реалізації цієї пропозиції, а також повідомив, що якщо ОСОБА_18 погоджується на зазначену пропозицію, то послуги ОСОБА_10 з її супроводу до моменту ухвалення остаточного судового рішення будуть коштувати 5 000 доларів США.

ОСОБА_18 на зустрічі задавала дуже багато питань, на що ОСОБА_10 тоді не звернув особливої уваги, а на момент судового розгляду вже розуміє, що у такий спосіб вона з`ясовувала обставини за вказівкою органу досудового розслідування. ОСОБА_18 запитувала з приводу вигоди прокурора ОСОБА_15 щодо реалізації цих домовленостей, на що ОСОБА_10 пояснював, що в такий спосіб відбувається здобуття нових доказів, спрощення самого кримінального провадження за рахунок зменшення кількості його учасників.

ОСОБА_18 також постійно запитувала з приводу того чи потрібно комусь передавати грошові кошти, натякала на неправомірну вигоду. Питання неправомірної вигоди багато разів в різних варіаціях порушувалося саме ОСОБА_18 . ОСОБА_10 повідомляв, що нікому грошових коштів передавати не потрібно, окрім як сплати йому гонорару в сумі 5 000 доларів США за правові послуги, які він буде надавати ОСОБА_18 лише у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, ОСОБА_10 зазначав, що якщо ОСОБА_18 не бажає укладення договору чи не згодна на пропозицію прокурора, то він її ні до чого не змушує та не спонукає. Крім того, ОСОБА_18 думала, що ОСОБА_10 може взяти з неї кошти і не виконати обіцяного.

Перед цим, у спілкуванні з прокурором ОСОБА_15 та слідчим ОСОБА_17 , ОСОБА_10 з`ясував, що станом на квітень 2023 року в кримінальному провадженні № 0000315 залишалося приблизно 2-3 тижні до моменту завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України. Тому пропозицію прокурора ОСОБА_15 потрібно було реалізувати саме до моменту початку виконання стадії ст. 290 КПК України. У зв`язку з цим ОСОБА_10 також розумів обмеженість часу на укладення договору про надання правничої допомоги з ОСОБА_18 , без залучення якої було неможливо реалізувати домовленість в частині ОСОБА_19 .

Враховуючи обмеженість часу, необхідність забезпечення надання правової допомоги ОСОБА_19 за рахунок залучення ОСОБА_18 , ОСОБА_10 у розмові жартував про «золоті монети» в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань та у кінцевому підсумку розпочав процес реалізації домовленостей з прокурором ОСОБА_15 до укладення договору з ОСОБА_18 та отримання від неї гонорару.

У зв`язку з цим на зустрічі 14.04.2023 ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_19 та ОСОБА_18 про необхідність надання більш детальних викривальних показань та написання заяв про вчинення злочину. ОСОБА_10 не вимагав, не підбурював, не спонукав ОСОБА_19 та ОСОБА_18 надавати показання щодо обставин, яких вони не бачили чи не знали. Показання мали бути достовірними, однак більш детальними в аспекті розкриття обставин створення та функціонування компанії «Бос», що мали значення для досудового розслідування. У процесі підготовки змісту показань ОСОБА_10 дійсно демонстрував своє листування з прокурором ОСОБА_15 , у тому числі на підтвердження дійсності домовленостей з останнім та серйозності самого ОСОБА_10 .

Оскільки ОСОБА_10 потрібно було йти на іншу зустріч, то він повідомив ОСОБА_19 та ОСОБА_18 про необхідність підготовки показань вдома та надсилання йому їх на електронну пошту. Пізніше як ОСОБА_19 , так і ОСОБА_18 надсилали на електронну пошту ОСОБА_10 текстові файли зі змістом своїх показань. ОСОБА_10 їх відредагував, вставив у бланк протоколу допиту. При цьому текст показань ОСОБА_19 ОСОБА_10 виправляв дуже часто, а показання ОСОБА_18 були розписані досить змістовно та у форматі «питання-відповідь». Текст показань ОСОБА_19 та ОСОБА_18 узгоджувався ОСОБА_10 з прокурором ОСОБА_15

ОСОБА_10 підтвердив, що у подальшому бланки протоколів допитів з показаннями ОСОБА_19 та ОСОБА_18 роздрукував та передав їм для подальшої передачі органу досудового розслідування. При цьому ОСОБА_10 зазначив, що протоколи допитів не були підробленими документами, оскільки це були бланки документів, які не містили всіх необхідних офіційних реквізитів (була відсутня дата документа, суб`єкт складання тощо). ОСОБА_10 висловив впевненість, що складання стороною захисту проектів протоколів допиту з показаннями клієнта є типовою адвокатською практикою, яка активно використовується в кримінальних провадженнях, де клієнт йде на співпрацю з органом досудового розслідування. У таких випадках текст показань завчасно складається стороною захисту, погоджується із стороною обвинувачення, що економить багато часу всіх учасників справи.

У подальшому була також зустріч ОСОБА_10 та ОСОБА_18 19.04.2023, на якій між ними було укладено договір про надання професійної правничої допомоги. Додатком № 1 до договору було передбачено, що розмір гонорару ОСОБА_10 за надання правових послуг ОСОБА_18 складає 5 000 доларів США. Оскільки у додатку було зазначено, що на момент його підписання (19.04.2023) гонорар сплачений у повному обсязі, а ОСОБА_18 його фактично не оплатила, то додаток до договору ОСОБА_10 залишив у себе до моменту оплати гонорару. У кінцевому підсумку ОСОБА_18 не заплатила гонорар ОСОБА_10 .

Згодом прокурор ОСОБА_15 повідомив, що не вдається реалізувати досягнуті домовленості, оскільки ДБР відмовлялося повторно допитувати ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і оформлювати нові протоколи допиту. У зв`язку з цим співпраця у цьому напрямку припинилася. У серпні 2023 року за місцем проживання ОСОБА_10 вже було проведено обшук в межах кримінального провадження, що розглядається судом.

Додатково до цього у своїх показаннях ОСОБА_10 зазначив, що проекти заяв про вчинення злочину не містили недостовірних дат їх складання, вони готувалися без дат. Текст заяв про вчинення злочину узгоджувався з диспозицією статей КК України, а також з тими подіями, які безпосередньо сприймалися ОСОБА_19 та ОСОБА_18 . ОСОБА_10 допустив, що з приводу написання ОСОБА_19 та ОСОБА_18 заяв про вчинення злочину міг радитися або з колегою, або з прокурором, або з кимось іншим.

Неправомірна вигода ОСОБА_15 не пропонувалася ані ОСОБА_10 , ані будь-ким іншим, про що зазначав і сам ОСОБА_15 під час його допиту. На першій зустрічі, яка мала місце 12.04.2023, саме ОСОБА_18 натякала про надання неправомірної вигоди та неодноразово задавала питання в цьому напрямку. ОСОБА_10 не погоджувався на це та ігнорував такі питання, однак не міг відреагувати на поведінку ОСОБА_18 шляхом звернення до правоохоронних органів, оскільки на їх спілкування поширювалася адвокатська таємниця, а тому у випадку звернення із заявою про готування ОСОБА_18 до вчинення злочину (надання неправомірної вигоди) ОСОБА_10 порушив би адвокатську таємницю та поставив би під загрозу свою ділову репутацію.

ОСОБА_10 у розмові з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 14.04.2023 (Т. 8, а.с. 31) дійсно казав, що розмір неправомірної вигоди може бути великим (близько 20 000 доларів США), однак це було сказано лише у відповідь на питання ОСОБА_18 , було припущенням ОСОБА_10 , яке не мало нічого спільного з його реальними намірами. Єдиною сумою грошових коштів, яку ОСОБА_10 озвучував у контексті необхідності її надання ОСОБА_18 , було 5 000 доларів США саме в якості гонорару за його адвокатські послуги.

Єдиною «благодарочкою», про яку йшла мова, були викривальні показання ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Жодної фінансової чи будь-якої іншої вигоди для реалізації домовленостей з прокурором чи від їх реалізації не передбачалося.

ОСОБА_10 підтвердив свої висловлювання у розмові з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 14.04.2023 (Т. 8, а.с. 12-13), а саме: «Мне до этого. Я смогу, я после этого только отдаю. Потому что, если он сделает это, скажет из серии, что нам с тобой пора увидеться, а у меня их нет на руках - мне придется свои везти»; «я просто пару раз в своей жизни закрывался со своего кармана»; «еще раз повторяю, я ему не буду отдавать сразу. Давай так, когда дело уходит с поданням на закриття, тогда я закрываю свои вопросы, свои обязы». У той же час ОСОБА_10 , коментуючи зміст цих висловлювань, зазначив, що вони не стосуються надання неправомірної вигоди, у тому числі прокурору ОСОБА_15 .

ОСОБА_10 пояснив, що станом на квітень 2023 року в АО «Приходько та партнери» відбулися зміни в порядку оплати клієнтами правових послуг. Нововведеннями передбачалося, що клієнт зобов`язаний зробити повну передплату гонорару перед початком надання йому правових послуг. При цьому ОСОБА_10 зазначив, що передбачалося існування ситуацій, за яких правові послуги починали надаватися до повної передплати, у тому числі до укладення договору про надання правової допомоги, але в такому випадку адвокат ризикував своїм становищем, оскільки клієнт міг не розрахуватися, а адвокатське об`єднання у таких випадках вимагало гроші від адвоката, а не від клієнта. Крім того, ОСОБА_10 нагадав, що був зобов`язаний сплачувати на користь АО «Приходько та партнери» відсоток від суми гонорару, отриманого від клієнтів в рамках індивідуальної адвокатської діяльності.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_10 зазначив, що вищевикладені висловлювання стосуються сплати ним на користь адвокатського об`єднання відсотка від розміру гонорару, який ОСОБА_18 мала йому сплатити на підставі укладеного договору про надання правничої допомоги. Саме це мав на увазі ОСОБА_10 під передачею грошових коштів та називав це закриттям своїх «обяз». У випадку несплати ОСОБА_18 гонорару, ОСОБА_10 був би вимушений за рахунок власних коштів сплачувати на користь об`єднання відсоток від розміру несплаченого гонорару.

ОСОБА_10 також підтвердив своє висловлювання - «Не, сначала просто на понятийных. А потом я говорю: "Ну давай, если так нет, то как-то поможем этой богодельне в пределах разумного» (Т. 8, а.с. 20), однак при цьому зауважив, що воно також не стосується надання неправомірної вигоди. Допомогою, про яку йшлося в цьому висловлюванні, було надання ОСОБА_19 та ОСОБА_18 викривальних показань. Надання будь-якої фінансової чи матеріальної допомоги не передбачалося.

ОСОБА_10 підтвердив своє висловлювання - «Он рискует, ..., больше нас с вами в этой ситуации. Потому что у него от 12 до 15 с конфискацией» (Т. 8, а.с. 13), однак при цьому зазначив, що не мав на увазі відповідальність прокурора ОСОБА_15 за якісь конкретні дії, у тому числі ті, що були пов`язані з обставинами спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Це висловлювання мало загальний характер та стосувалося загальної відповідальності прокурора.

ОСОБА_10 підтвердив фрагмент розмови з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , що відбувалася 14.04.2023 та під час якої він, зокрема, кваліфікував власні дії як зловживання впливом, підбурювання до надання неправомірної вигоди, підбурювання до підробки документів, а дії прокурора за ст. 364 та ст. 368 КК України (Т. 8, а.с. 31). Однак при цьому ОСОБА_10 пояснив, що розмова вирвана з контексту, мала місце вже при її завершенні, коли всі були втомлені та дуже емоційні. Це було сказано, щоб розрядити ситуацію, а не в контексті реальної кваліфікації своїх дій.

ОСОБА_10 не підбурював ОСОБА_18 до надання неправомірної вигоди, висловлення обіцянки її надання, а також не переконував у вигідності надання будь-яких коштів. ОСОБА_10 переконував її тільки у вигідності надання йому гонорару в розмірі 5 000 доларів США, оскільки за цей гонорар ОСОБА_10 мав реалізувати домовленості з прокурором ОСОБА_15 , що були досить вигідними для ОСОБА_18 . ОСОБА_10 дійсно намагався прискорити процес прийняття ОСОБА_18 рішення щодо укладення з ним договору про надання правової допомоги, оскільки до завершення досудового розслідування залишалося приблизно 2-3 тижні.

Щодо виконання вимог ст. 290 КПК України у межах даного кримінального провадження ОСОБА_10 пояснив, що була домовленість з детективом про те, що ОСОБА_10 та його захисник будуть разом приходити на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування та знайомитися кожен по одному тому матеріалів. Сторона захисту у такий спосіб ознайомилась з першими томами матеріалів досудового розслідування. Коли настав час ознайомлюватися з матеріалами НСРД, то детектив повідомила про наявність двох варіантів ознайомлення з ними - або в приміщенні слідчого органу за службовим комп`ютером, оскільки файли мають спеціальний формат, який неможливо зчитати програмами загального користування, або шляхом копіювання цих файлів з конвертацією на загальнодоступний формат зчитування та з наступним їх порівнянням із оригінальними файлами. Сторона захисту погодилась на другий варіант.

Ті матеріальні носії інформації, які надавалися на ознайомлення стороні захисту, містять підписи ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 . Ті матеріальні носії інформації, які не надавалися стороні захисту, не містять їх підпису. Оригінальні файли із записами НСРД взагалі не були відкриті стороні захисту. Сторона захисту виявила певні недоліки в скопійованих матеріалах НСРД (файли були або не повні, або змонтовані, або вирвані із загальної хронології відеозапису тощо). Внаслідок цього сторона захисту попросила надати їй можливість порівняти скопійовані матеріали НСРД з оригінальними записами. Спочатку сторона обвинувачення погодилася забезпечити таку можливість, однак коли ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_11 прийшли до детектива, то їм було вручено жорсткий диск з усіма записами НСРД, який, як потім було з`ясовано, був порожнім.

ОСОБА_10 вважає, що викривленим та неповним файлом був файл із записом його розмови з ОСОБА_18 , яка в обвинувальному акті позначена як успішній результат підбурювання ОСОБА_18 з боку ОСОБА_10 до вчинення правопорушення. ОСОБА_10 вважає дивним, що ключова розмова, яка фіксує результат начебто підбурювання до вчинення правопорушення, є викривленою та неповною.

З приводу того, чому не було реалізовано домовленість з прокурором ОСОБА_15 , ОСОБА_10 пояснив, що перестав вірити будь-яким словам ОСОБА_18 , внаслідок чого перестав працювати активно. Крім того, ДБР відмовилося передопитувати ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , зазначивши, що їм достатньо наявних в матеріалах справи доказів. У будь-якому випадку ОСОБА_10 звертає увагу на помилковість твердження прокурора, що реалізувати домовленість з прокурором ОСОБА_15 не вдалося через те, що останньому не передали грошові кошти в якості неправомірної вигоди.

ОСОБА_10 зазначив, що не всі зустрічі та розмови з ОСОБА_18 відображені у протоколах НСРД. ОСОБА_10 також пригадує зустріч з ОСОБА_18 , під час якої він зазначав їй, що не вимагає від неї та не вмовляє її надати йому грошові кошти.

ОСОБА_10 переконаний, що адвокат Колесник, який був захисником ОСОБА_18 , входив до складу групи адвокатів-захисників інших учасників організації «Бос», які не були зацікавлені в тому, щоб кримінальне провадження № 0000315 розслідувалося належним чином, а також у тому, щоб хтось з учасників кримінального провадження надавав викривальні показання. У зв`язку з цим ці адвокати вчиняли дії щодо затягування досудового розслідування. Крім того, адвокат ОСОБА_26 отримував від ОСОБА_18 щомісячну плату за адвокатські послуги. Ці два чинники, на думку ОСОБА_10 , сприяли тому, що саме адвокат ОСОБА_26 зателефонував на гарячу лінію НАБУ та повідомив про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення.

ОСОБА_10 зазначив, що не відповідають дійсності повідомлені адвокатом ОСОБА_72 обставини, що ОСОБА_10 є пособником прокурора ОСОБА_15 в отриманні неправомірної вигоди. Під час судового розгляду ані слідчий ОСОБА_17 , ані оперативний співробітник ОСОБА_21 , ані сам ОСОБА_15 не підтвердили наявність розмов щодо неправомірної вигоди. Сам ОСОБА_10 ніколи не пропонував, не обіцяв та не надавав неправомірної вигоди будь-кому з процесуальних учасників кримінального провадження № 0000315.

6.3. Показання свідків, що були отримані судом під час судового розгляду

Положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 14.12.2022 у справі № 754/10882/17; провадження № 51-1223 км 22).

У зв`язку з цим суд здійснює виклад показань допитаних свідків без зайвої деталізації з відображенням змістовної (сутнісної) складової показань, що мають значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню відповідно до положень ст. 91 КПК України.

6.3.1. Свідок ОСОБА_18

У своїх показаннях ОСОБА_18 підтвердила, що є учасником кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021, в якому станом на 2022-2023 роки мала процесуальний статус підозрюваної. Суть підозри зводилася до вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ст. 203-2, ст. 255 КК України, оскільки вона працювала в організації «Бос», яка здійснювала незаконну діяльність у сфері азартних ігор. Станом на 2022 рік ОСОБА_18 вже не працювала у вказаній компанії.

З самого початку в рамках кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 ОСОБА_18 була допитана в якості свідка працівником оперативного підрозділу ДБР ОСОБА_21 . Тоді ОСОБА_18 відмовилася надавати показання. Разом з тим, спілкування з ОСОБА_21 не припинилося, він продовжував підтримувати з нею контакт та спілкуватися. На думку свідка, це було пов`язано з тим, що ОСОБА_21 був переконаний у тому, що ОСОБА_18 володіє інформацією, яка може бути потрібною для розкриття діяльності компанії «Бос».

Орієнтовно 30.10.2022 ОСОБА_18 в межах вказаного кримінального провадження було повідомлено про підозру у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, а після цього знову допитано. Після вручення повідомлення про підозру свідок мала обмежений обсяг часу для того, щоб ознайомитися з її змістом, з`ясувати можливе покарання, а також не мала можливості скористатися правовою допомогою свого захисника Колесника. У зв`язку з цим слідчий ДБР ОСОБА_17 та ОСОБА_21 запропонували свідку адвоката на ім`я ОСОБА_27 , з якою ОСОБА_18 того дня уклала договір про надання професійної правничої допомоги.

Того ж дня ОСОБА_17 повідомив ОСОБА_18 , що у випадку якщо вона дасть викривальні показання, розкриє структуру та ієрархію компанії, в якій вона працювала, то орган досудового розслідування разом з Офісом Генерального прокурора запропонують їй вигідні умови угоди, зокрема, призначення штрафу у розмірі 100 тис. грн. за ст. 203-2 КК України без застосування іспитового строку, про ст. 255 КК України слідчим тоді нічого не зазначалося, а ОСОБА_18 не була обізнана про те, що цією статтею передбачено покарання лише у виді позбавлення волі. Також ОСОБА_17 повідомляв, що він не проти укладення угоди, однак це питання вирішується прокуратурою, в якій на той момент змінилося керівництво, у зв`язку з чим процедура укладення угоди може розтягнутися у часі.

Свідок пояснила, що в органу досудового розслідування та прокуратури була велика кількість інформації щодо діяльності компанії «Бос», яку вони не могли швидко та ефективно дослідити, проаналізувати і зробити певні висновки, а тому вони потребували допомоги у з`ясуванні певних моментів і через пропозицію укладення угоди заохочували до співпраці. Так, зокрема, під час допитів, що проводилися слідчим ОСОБА_17 та прокурором ОСОБА_15 , у ОСОБА_18 запитували інформацію щодо інших осіб, які були причетні до заснування та діяльності компанії, чи спілкувалася/бачилася вона особисто з ними тощо. У кінцевому підсумку під час допиту ОСОБА_18 надала показання, в яких виклала всі відомі їй обставини та факти щодо діяльності компанії «Бос».

Крім того, ОСОБА_18 пояснила, що 30.10.2022 ОСОБА_17 за погодженням з прокурором ОСОБА_15 планували подавати до суду клопотання про обрання їй запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Однак, оскільки вона погодилася надати показання, то клопотання було перероблено на обрання запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту. Судом було частково задоволено подане клопотання та застосовано запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.

На наступний день після вручення підозри ОСОБА_18 зустрілася зі своїм адвокатом - ОСОБА_72, якому розповіла про те, як відбувалося вручення підозри та допит. Вони разом проаналізували зміст врученого повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, після чого ОСОБА_26 повідомив, що за ст. 255 КК України у найкращому випадку може бути іспитовий строк, а в найгіршому - позбавлення волі.

Наприкінці листопада 2022 року, орієнтовно 28-29 листопада, ОСОБА_17 зателефонував ОСОБА_18 та призначив на 01.12.2022 року зустріч з прокурором ОСОБА_15 в Офісі Генерального прокурора. На зустріч з прокурором свідок прибула зі своїм адвокатом - ОСОБА_72. У ході зустрічі ОСОБА_15 запропонував ОСОБА_18 укласти угоду про визнання винуватості, однак вона відмовилася від цієї пропозиції, оскільки умови угоди, запропоновані прокурором, суттєво відрізнялися від умов, що були першочергово запропоновані слідчим ОСОБА_17 . Так, згідно з пропозицією прокурора за ст. 255 КК України ОСОБА_18 мали призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від його реального відбування на підставі ст. 75 КК України, а за ст. 203-2 КК України - покарання у виді штрафу у розмірі більше півмільйона гривень, приблизно 700-800 тис. грн. За результатами зустрічі ОСОБА_15 повідомив, що спробує поспілкуватися з керівництвом щодо можливості зміни умов угоди про визнання винуватості, зокрема, призначення штрафу у розмірі нижчому від найнижчої межі, що передбачена санкцією статті, а також можливості звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 255 КК України у зв`язку з наданням ОСОБА_18 викривальних показань. Приблизно через тиждень-два адвокат Колесник зателефонував ОСОБА_15 з приводу можливості укладення угоди, однак прокурор повідомив, що ще не спілкувався з керівництвом і поки не має для цього часу. Після цього спілкування між ОСОБА_15 та ОСОБА_18 щодо укладення угоди не здійснювалося, бачилися вони тільки на процесуальних діях.

До квітня 2023 року питання укладення угоди було актуальним для ОСОБА_18 . Крім того, ОСОБА_17 та ОСОБА_21 неодноразово зазначали про те, що будуть ініціювати перед ОСОБА_15 питання укладення угоди, оскільки вони відчували свою провину перед ОСОБА_18 , так як брали від неї викривальні показання в обмін на укладення угоди про визнання винуватості зі сприятливим для неї умовами.

У квітні 2023 року ОСОБА_18 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри з ч. 1 ст. 203-2 КК України на ч. 2 ст. 203-2 КК України. Після цього при спілкуванні зі своїм захисником ОСОБА_72 свідок зрозуміла, що сприятливих для неї умов в угоді про визнання винуватості вже не може бути, а тому нею спільно з захисником було прийнято рішення про недоцільність укладення угоди та необхідність доведення своєї невинуватості у суді під час судового розгляду.

Паралельно з цими обставинами продовжувалося досудове розслідування, відбувалися судові засідання у Печерському районному суді міста Києва, де пересікалися всі працівники, у тому числі колишні, компанії «Бос» та їх адвокати. Там же ОСОБА_18 побачила свою колегу ОСОБА_19 , з якою вона познайомилася під час роботи в компанії «Бос». У перервах між засіданнями ОСОБА_18 та ОСОБА_19 розговорилися, дійшли розуміння, що вони перебувають в однакових умовах, мають власних адвокатів. Тоді ж ОСОБА_18 вперше побачила адвоката ОСОБА_19 - ОСОБА_10 . До цього свідок не була знайома з ОСОБА_10 , як до адвоката не зверталася, пересікалася з ним лише у перервах між засіданнями разом зі своїм адвокатом та ОСОБА_19 . Крім того, ОСОБА_18 підтвердила, що вона спільно зі своїм адвокатом ОСОБА_72, ОСОБА_19 та її адвокатом ОСОБА_10 після засідань могли випивати каву, обговорювати загальний рух кримінального провадження. На додаток до цього, ОСОБА_18 підтвердила, що інколи давала свій телефон ОСОБА_19 для того, щоб вона телефонувала ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_19 мала проблеми з мобільним зв`язком.

У ході спілкування ОСОБА_19 повідомила, що після вручення повідомлення про підозру давала показання слідчому ОСОБА_17 , який обіцяв посприяти їй в укладенні угоди, якщо вона дасть викривальні показання. ОСОБА_19 також повідомляла, що працює за кордоном і їй невдовзі потрібно було виїжджати до іншої країни, тому вона була сильно зацікавлена в укладенні угоди, що мало значно пришвидшити рух кримінального провадження відносно неї. Тому ОСОБА_19 орієнтувала захисника ОСОБА_10 на вжиття всіх можливих заходів для укладення такої угоди. Тоді ж ОСОБА_18 також повідомила, що слідчий ОСОБА_17 пропонував їй укладення угоди в обмін на викривальні показання, однак надані обіцянки не були дотримані, оскільки запропонована у кінцевому підсумку прокурором угода суттєво відрізнялася від того, що обіцяв слідчий.

Зі слів ОСОБА_19 свідку було відомо, що вона була не задоволена діяльністю адвокатського об`єднання «Приходько і партнери», в якому працював її захисник ОСОБА_10 , та безпосередньо роботою самого захисника. У зв`язку з цим у квітні 2023 року ОСОБА_19 знайшла собі нового захисника на ім`я ОСОБА_28 , з яким продовжує працювати на теперішній час. Знайшовши нового адвоката, ОСОБА_19 попросила ОСОБА_18 з`їздили з нею на зустріч до нього, на що свідок погодилася. Тоді вони домовилися, що 12.04.2023 об 11 годині ОСОБА_19 заїде за ОСОБА_18 .

Ввечері 11.04.2023 ОСОБА_19 зателефонувала ОСОБА_18 та повідомила, що ОСОБА_10 пропонує ОСОБА_19 негайно особисто зустрітися. Пропозиція ОСОБА_10 видавалася дивною для ОСОБА_19 , оскільки до цього часу комунікація з ним була досить складною: потрібно було по декілька разів йому телефонувати, щоб він відповів, а тут він телефонував особисто. Пропозиція ОСОБА_10 тоді видавалася дивною також і для ОСОБА_18 , оскільки напередодні їй писав ОСОБА_21 та повідомляв про те, що ОСОБА_15 буде виділяти відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_19 матеріали в окремі провадження.

12.04.2023 ОСОБА_19 зателефонувала ОСОБА_18 , повідомила, що бачилася з ОСОБА_10 та що в неї є новини. Дорогою до місця зустрічі з новим адвокатом ОСОБА_19 розповіла, що ОСОБА_15 зв`язувався з ОСОБА_10 та запропонував угоду, яка розповсюджується і на ОСОБА_18 , і на ОСОБА_19 , однак для її реалізації ОСОБА_18 потрібно укласти договір на надання професійної правничої допомоги з ОСОБА_10 . Крім того, пропозиція вказаної угоди застосовується лише одночасно до ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , тобто застосовується у випадку, якщо вони обидві погодяться. ОСОБА_18 вказані обставини видавалися дивними, у зв`язку з чим вони з ОСОБА_19 погодилися після зустрічі з новим адвокатом зустрітися з ОСОБА_10 та обговорити деталі запропонованої прокурором угоди.

Після зустрічі з новим адвокатом ОСОБА_19 зателефонувала ОСОБА_10 і домовилася з ним про зустріч того ж дня, тобто 12.04.2023, в БЦ «Парус», де розташовано офіс адвокатського об`єднання «Приходько і партнери», в якому працював ОСОБА_10 .

Як зазначила свідок у своїх показаннях, у ході вказаної першої зустрічі ОСОБА_10 прямим текстом сказав, що з ним зв`язався прокурор ОСОБА_15 та пропонує укласти угоду. Однак при цьому ОСОБА_10 зазначив, що за укладення такої угоди прокурора потрібно буде «отблагодарить». В якості подяки прокурору ОСОБА_10 зазначав про 5 тисяч доларів. ОСОБА_18 перепитувала з приводу суми та валюти, ОСОБА_10 підтвердив, що йдеться саме про 5 тисяч доларів США. ОСОБА_10 також підтвердив, що ці гроші він передасть безпосередньо ОСОБА_15 . При цьому ОСОБА_10 запевнив, що якби потрібно було віддячити також іншим особам, то озвучена сума грошових коштів збільшилась би до 20 тисяч доларів США.

На тій же зустрічі ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_19 за укладення угоди не потрібно передавати будь-яких грошей, оскільки вона до цього сплатила значну суму коштів за отримання адвокатських послуг від ОСОБА_10 . Крім того, ОСОБА_10 зазначав, що має давні дружні стосунки з ОСОБА_15 , оскільки вони обидва з м. Харкова, разом працювали в органах прокуратури, ОСОБА_15 також працював на батька ОСОБА_10 . У додаток до цього, ОСОБА_10 також хизувався своїми зв`язками з ОСОБА_15 , казав, що фактично є його довіреною особою, та всіляко натякав на те, що саме завдяки цим зв`язкам вдалося домовитися про укладення угоди з ОСОБА_19 та ОСОБА_18 .

З показань ОСОБА_18 слідує, що для реалізації домовленості щодо укладення угоди ОСОБА_18 мала укласти договір про надання професійної правничої допомоги з ОСОБА_10 . На питання ОСОБА_18 щодо необхідності укладення такого договору, коли в неї є свій захисник, ОСОБА_10 тоді пояснив, що на минулому тижні затримали адвоката на передачі неправомірної вигоди, а тому для убезпечення передачі прокурору озвученої суми грошових коштів потрібно укласти відповідний договір, за яким ця сума буде начебто адвокатським гонораром. При цьому ОСОБА_10 також акцентував увагу на відсутності необхідності комусь розповідати про домовленості з прокурором щодо можливості укладення угоди в межах кримінального провадження, у тому числі і захиснику ОСОБА_18 .

На тій зустрічі договір між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 не було укладено. ОСОБА_18 повідомила, що 5 тисяч доларів це дуже значна сума коштів для неї і їй потрібен час, щоб порадитися з чоловіком чи буде у них можливість у короткий проміжок часу зібрати таку суму. У зв`язку з цим ОСОБА_18 зазначила, що подумає над озвученою пропозицією, а ОСОБА_10 наголосив на тому, що відповідь потрібно надати найскоріше, крайній термін - 13.04.2023, тобто на наступний день.

Ввечері 12.04.2023 ОСОБА_18 поспілкувалася зі своїм чоловіком з приводу озвученої ОСОБА_10 пропозиції. Як чоловік ОСОБА_18 , так і вона сама були скептично налаштовані з цього приводу, прийшли до висновку про необхідність відмови в її прийнятті. ОСОБА_18 всупереч проханню ОСОБА_10 також телефонувала своєму захиснику Колеснику, у ході спілкування з яким прийняла рішення звернутися до НАБУ з заявою про вчинення злочину. Крім того, у той же вечір ОСОБА_18 неодноразово телефонувала ОСОБА_19 , запитувала чи погоджується вона на пропозицію ОСОБА_10 .

Того вечора у ОСОБА_18 була також телефонна розмова з ОСОБА_21 , у ході якої ОСОБА_18 розповіла про пропозицію ОСОБА_10 , яка стосувалася тих самих обставин, про які повідомляв ОСОБА_21 11.04.2023, однак за інших умов. Тоді ОСОБА_21 припустив, що скоріш за все ОСОБА_15 хоче отримати неправомірну вигоду через ОСОБА_10 , і пояснив, що до цього ОСОБА_15 просив ОСОБА_17 та ОСОБА_21 самим попросити неправомірну вигоду у ОСОБА_18 та ОСОБА_19 за прийняття відповідних рішень в межах кримінальних проваджень. ОСОБА_21 відмовився, а його керівник пригрозив ОСОБА_15 викрити його на отриманні неправомірної вигоди. ОСОБА_17 також відмовився приймати у цьому участь.

Свідок повідомила, що станом на 12.04.2023 вже не була зацікавлена в укладенні угоди в межах кримінального провадження, наміру погоджуватися на пропозицію ОСОБА_10 не мала, як і не мала будь-якого наміру давати комусь неправомірну вигоду за вирішення своїх питань у позапроцесуальний спосіб. ОСОБА_18 підтримувала стратегію, обрану її захисником ОСОБА_72, планувала доводити свою невинуватість у суді під час судового розгляду по суті. Змінювати захисника чи залучати нового ОСОБА_18 також не планувала, у зв`язку з чим її також не цікавило укладення відповідного договору з ОСОБА_10 . Крім того, ОСОБА_18 пояснила, що колись вона, її захисник ОСОБА_26 , ОСОБА_19 та її захисник ОСОБА_10 спільно обговорювали перспективну кримінального провадження, у ході чого ОСОБА_26 та ОСОБА_10 прийшли до висновку, що по-різному бачать майбутнє цього кримінального провадження.

Вранці 13.04.2023 ОСОБА_18 звернулася до НАБУ з заявою про вчинення злочину, після чого її було залучено до конфіденційного співробітництва. Метою написання заяви, як пояснила ОСОБА_18 , було викриття прокурора, який руками інших осіб намагався вчинити злочин. Інструктажі з приводу того як поводитися та як спілкуватися працівники НАБУ з ОСОБА_18 не проводили. Лише після цього ОСОБА_18 повідомила ОСОБА_10 , що погоджується на його пропозицію, однак при цьому зазначила, що в неї є багато питань, які потрібно врегулювати під час наступної зустрічі. Про звернення ОСОБА_18 до правоохоронних органів ОСОБА_19 та ОСОБА_10 не знали.

14.04.2023 ОСОБА_18 разом з ОСОБА_19 зустрілися з ОСОБА_10 (друга зустріч) у кав`ярні на першому поверсі БЦ «Парус», після чого піднялися на десятий поверх бізнес-центру. У ході зустрічі вони вже не обговорювали суму неправомірної вигоди та спосіб її передачі, оскільки всі розуміли, що йдеться про 5 тисяч доларів США, які ОСОБА_18 має передати ОСОБА_10 для подальшої передачі прокурору ОСОБА_15 . Тоді ж ОСОБА_10 розповів, що згідно досягнутої з прокурором домовленості в межах кримінального провадження не буде укладено угоди про визнання винуватості з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , як це планувалося раніше, а буде здійснено виділення матеріалів відносно них за кожною статтею в окремі провадження, тобто передбачалося, що в окреме провадження будуть виділені матеріали відносно ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 255 КК України, матеріали відносно ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 203-2 КК України, і так само щодо ОСОБА_19 . Після виділення матеріали за ч. 2 ст. 255 КК України мали бути направлені ОСОБА_15 до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_18 і ОСОБА_19 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а матеріали за ч. 2 ст. 203-2 КК України мали бути направлені ОСОБА_15 до суду для їх розгляду по суті, під час якого прокурор на підставі ст. 69 КК України мав просити призначити їм покарання у виді штрафу у розмірі меншому, ніж це передбачено санкцією статті.

У процесі роз`яснення ОСОБА_10 змісту домовленостей з прокурором ОСОБА_18 висловлювала сумніви щодо запропонованого варіанту подальшого руху кримінального провадження, зазначала, що навіть за таких умов призначений штраф є більшим за той, що першочергово був запропонований слідчим ОСОБА_17 . Однак ОСОБА_10 був досить напористим, малював схеми та формули, намагався переконати ОСОБА_18 у тому, що якщо вона не скористається домовленістю з прокурором, то заплатить значно більше грошей, а у випадку прийняття озвученої пропозиції загальна сума витрат, у тому числі з урахуванням розміру «благодарочки», яка має бути передана прокурору, буде меншою.

ОСОБА_18 всіляко також висловлювала побоювання з приводу того, що розмір неправомірної вигоди, яка мала бути передана прокурору через ОСОБА_10 , з часом може збільшитися, оскільки, на переконання свідка, реалізація домовленостей з прокурором потребувала залучення також інших осіб. ОСОБА_10 , у свою чергу, переконував ОСОБА_18 у тому, що розмір неправомірної вигоди залишиться незмінним і нікому доплачувати не прийдеться. Крім того, ОСОБА_10 з огляду на побоювання ОСОБА_18 втратити значну суму коштів зазначив, що в забезпечення цих грошей може передати їй золоті монети, які зберігаються в нього вдома.

На зустрічі ОСОБА_18 не дала категоричної відповіді щодо пропозиції ОСОБА_10 . Не зважаючи на це, останній повідомив, що для реалізації домовленості з прокурором ОСОБА_18 та ОСОБА_19 потрібно зробити наступні документи: заяви про вчинення злочину, датовану «заднім» числом, в яких вони нібито мали повідомити про діяльність злочинної організації до повідомлення їм про підозру, а також протоколи їх допиту як свідків, так само датовані «заднім» числом, в яких вони мали викласти викривальні показання щодо діяльності компанії «Бос». ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не розуміли що і як потрібно писати, задавали багато питань, просили примірник того, що потрібно написати. Тоді ОСОБА_10 продемонстрував у своєму телефоні переписку з ОСОБА_15 , в якій прокурор надіслав фотографії протоколу допиту третьої особи, а також написав орієнтовний текст заяви про вчинення злочину. Крім того, у ході написання цих документів ОСОБА_10 телефонував ОСОБА_15 , консультувався з приводу окремих моментів написання заяв про вчинення злочину.

ОСОБА_18 та ОСОБА_19 дуже сильно нервували з приводу того, що їм потрібно підробляти документи, а ОСОБА_18 ще і передавати неправомірну вигоду прокурору, коли останній нічим не ризикує. Тоді ОСОБА_10 запевнив їх, що прокурор ризикує більше за них, а також пояснив, що у випадку викриття їх дій, то відповідальність будуть нести всі: ОСОБА_19 за підробку документів, ОСОБА_18 за підробку документів та надання неправомірної вигоди прокурору, ОСОБА_10 за підбурювання до надання неправомірної вигоди і надання такої неправомірної вигоди, а ОСОБА_15 за одержання неправомірної вигоди і підробку документів. На переконання свідка, у такий спосіб ОСОБА_10 намагався створити в їх очах свій імідж, показати, що заради них він йде на такий ризик. При цьому ОСОБА_10 переконував, що нічого поганого не має статися, якщо вони укладуть договір про надання професійної правничої допомоги, яким можна прикрити передачу неправомірної вигоди.

У кінцевому підсумку ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не змогли написати заяви, у зв`язку з чим ОСОБА_10 сказав написати їм заяви та протоколи допиту вдома, після чого скинути їх йому. При цьому заява про вчинення злочину мала бути написана ручкою, а протокол у друкованому вигляді направлений на електронну пошту ОСОБА_10 для того, щоб він мав можливість відкоригувати його у разі потреби. Тоді ж ОСОБА_18 та ОСОБА_10 обмінялися контактами. На цьому їх зустріч від 14.04.2023 завершилася.

Пізніше ОСОБА_18 під керівництвом НАБУ написала заяву про вчинення злочину, надіслала її ОСОБА_10 , який давав вказівки, що потрібно дописати та виправити. Після цього ОСОБА_10 надіслав свою електронну пошту, на яку ОСОБА_18 повинна була надіслати текст своїх показань, що мали бути вставлені у форму протоколу її допиту, датованого «заднім» числом. Через деякий час ОСОБА_18 в електронній формі виклала свої показання, після чого надіслала їх ОСОБА_10 .

Свідок підтвердила, що протокол її допиту неодноразово перероблявся ОСОБА_10 - він вносив до нього зміни, коригував, змінював процесуальний статус ОСОБА_18 , оскільки спочатку у протоколі вона позначалася як підозрювана, а потрібно було, щоб був статус свідка.

19.04.2023 під час зустрічі ОСОБА_18 та ОСОБА_10 (третя зустріч) в БЦ «Парус» між ними було підписано раніше обговорюваний договір про надання професійної правничої допомоги. ОСОБА_18 отримала свій примірник договору без додатків, а ОСОБА_10 залишив у себе примірник договору з додатками, у тому числі в якому було прописано розмір гонорару в 5 тисяч доларів США. На той момент ОСОБА_18 вказану суму коштів не передавала ОСОБА_10 , натомість отримала від нього відредагований протокол її допиту, який за його вказівками підписала у вказаних місцях. ОСОБА_10 зазначив, що заяви та протоколи допитів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 мають бути передані ними до ДБР через працівника оперативного підрозділу ОСОБА_21 .

Свідок підтвердила, що після укладення 19.04.2023 договору про надання професійної правничої допомоги ОСОБА_10 її захисником в межах кримінального провадження фактично не був, а всі розмови між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 щодо цього кримінального провадження здійснювалося лише в контексті передачі неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_15 .

Через деякий час ОСОБА_21 у телефонній розмові повідомив ОСОБА_18 , що отримав вказівку від ОСОБА_15 допитати ОСОБА_18 та ОСОБА_19 «заднім» числом. Під час зустрічі ОСОБА_18 та ОСОБА_19 передали ОСОБА_21 заяви про вчинення злочину, датовані «заднім» числом, а також протоколи їх допиту, так само датовані «заднім» числом. ОСОБА_21 тоді сильно здивувався, запитував хто саме сказав їм це робити, а також нервував з приводу цієї ситуації, висловлював невдоволення діями прокурора ОСОБА_15 . У кінцевому підсумку ОСОБА_21 забрав заяви про вчинення злочину, написані ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , та повідомив, що протоколи допиту потрібно буде переробити, оскільки ДБР використовує інший бланк, зразок якого він пізніше надіслав ОСОБА_18 .

З розмов із ОСОБА_21 свідку відомо, що підроблені заяви про вчинення злочину та протоколи допитів ОСОБА_21 відніс слідчому ДБР ОСОБА_17 , який відмовився приймати ці документи та повідомив про необхідність подання їх через канцелярію. ОСОБА_21 повідомляв, що робить це на виконання доручення ОСОБА_15 , однак все одного в нього відмовилися приймати ці документи. Заяви про вчинення злочину та протоколи допитів так і залишилися у ОСОБА_21 , до матеріалів кримінального провадження не потрапили.

З показань ОСОБА_18 вбачається, що дата передачі неправомірної вигоди ОСОБА_10 для подальшої передачі ОСОБА_15 неодноразово змінювалася. Між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 завжди була домовленість, що гроші мають бути передані прокурору лише після того, як ОСОБА_15 розпочне процес виділення матеріалів кримінального провадження. Однак безпосередньо ОСОБА_10 грошові кошти мали бути передані до цього, щоб вони були в його розпорядженні на момент початку виконання прокурором своєї частини домовленості і щоб ОСОБА_10 міг одразу передати ці кошти прокурору після вчинення ним відповідних дій. Спочатку неправомірна вигода мала бути передана ОСОБА_10 через один-два дні після їх зустрічі, що була 14.04.2023. Однак тоді ОСОБА_18 повідомила, що їй потрібен час для збирання такої суми коштів. Після цього дата переносилася через те, що ОСОБА_10 потрібно було їхати до м. Харків. Кінцевою датою передачі неправомірної вигоди було погоджено двадцяті числа квітня, після Великодня.

Разом з тим, 21.04.2023 ОСОБА_18 та ОСОБА_19 стало відомо, що відносно них планується обрання запобіжних заходів, що повністю суперечило попереднім домовленостям з прокурором. У зв`язку з цим у телефонній розмові ОСОБА_18 повідомила ОСОБА_10 , що не буде передавати неправомірну вигоду. ОСОБА_10 також був здивований таким розвитком подій, засвідчив розуміння позиції ОСОБА_18 , а також повідомив, що поспілкується з ОСОБА_15 з цього приводу. Через деякий час ОСОБА_10 повідомив, що спілкувався з ОСОБА_15 і довідався, що обрання запобіжних заходів є стандартною процедурою в усіх кримінальних провадженнях перед відкриттям матеріалів у порядку ст. 290 КПК України і не впливає на домовленості з прокурором. Тоді ОСОБА_18 сказала ОСОБА_10 , що передасть неправомірну вигоду лише тоді, коли прокурор ОСОБА_15 почне виконувати свою частину домовленостей. ОСОБА_10 з цим погодився.

За останньою домовленістю ОСОБА_18 мала передати неправомірну вигоду ОСОБА_10 у двадцятих числах квітня 2023 року, більш точну дату свідок не пам`ятає, поряд з приміщенням Печерського районного суду м. Києва, де мало відбутися засідання за участі ОСОБА_10 .

У кінцевому підсумку неправомірна вигода так і не була передана ОСОБА_10 , оскільки в ДБР відмовилися приймати підроблені заяви про вчинення злочину та протоколи допиту, що позбавляло ОСОБА_15 можливості реалізувати запропонований варіант розвитку кримінального провадження відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Коли ОСОБА_21 повідомив про відмову у прийнятті слідчим документів, то стало зрозуміло, що жодні домовленості з прокурором, про які зазначав ОСОБА_10 , не будуть реалізовані. ОСОБА_10 тоді був засмучений, повідомляв ОСОБА_18 , що проробив дуже великий обсяг роботи, досяг домовленості з ОСОБА_15 , а через слідчих цей процес було припинено.

У своїх показаннях ОСОБА_18 зазначила, що має впевненість у тому, що прокурор ОСОБА_15 був задіяний у всіх тих діях, що вчинялися ОСОБА_10 , оскільки, зокрема, 21.04.2023, коли ОСОБА_19 обирали запобіжний захід, ОСОБА_15 повідомив, що можуть швидко обрати запобіжний захід ОСОБА_18 , однак вона відмовилася через відсутність захисника. Тоді ж ОСОБА_15 зазначив, що у неї укладено договір з ОСОБА_10 , і він може бути її захисником, хоча прокурор не міг цього знати. Крім того, ОСОБА_18 повідомила, що при спілкуванні з ОСОБА_21 дізналася від нього про те, що прокурор ОСОБА_15 з самого початку хотів отримати неправомірну вигоду у сумі 4 000 доларів США від ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (по 2 000 доларів США з кожної) через оперативного співробітника ОСОБА_21 та слідчого ОСОБА_17 , однак останні відмовилися це робити. Тоді ОСОБА_15 з цією метою звертався до керівництва ОСОБА_21 , однак керівник оперативного підрозділу також відмовився та пригрозив ОСОБА_15 викриттям на вчиненні такого кримінального правопорушення. Після цього, на думку ОСОБА_18 , ОСОБА_15 вирішив скористатися іншим «каналом зв`язку», тобто отримати неправомірну вигоду за допомогою ОСОБА_10 , що і стало поштовхом для розвитку подій даного кримінального провадження.

ОСОБА_18 пояснила, що не може дати конкретну відповідь з приводу того, хто більше проявляв ініціативу у спілкуванні з ОСОБА_10 . Це пов`язано з тим, що ОСОБА_10 першим повідомив про домовленості з прокурором та про те, що необхідно зробити для реалізації таких домовленостей. Оскільки реалізація домовленостей потребувала певну кількість складних для ОСОБА_18 дій, у тому числі з юридичної точки зору, то вона могла телефонувати, писати ОСОБА_10 , перепитувати його тощо.

6.3.2. Свідок ОСОБА_19

ОСОБА_19 підтвердила, що є учасником кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021, в якому станом на 2022-2023 роки мала процесуальний статус підозрюваної. Суть підозри зводилася до вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ст. 203-2, ст. 255 КК України, оскільки вона працювала в організації «Бос», яка здійснювала діяльність у сфері азартних ігор. Станом на 2022 рік ОСОБА_19 вже не працювала у вказаній компанії.

Приблизно наприкінці 2022 року ОСОБА_19 було вперше повідомлено про підозру у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та проведено її допит. Для вручення повідомлення і проведення допиту слідчі ДБР порекомендували ОСОБА_19 свого адвоката, з яким вона тоді уклала відповідний договір. Проте оскільки адвокат не мав досвіду роботи зі статтями, за якими підозрювалася ОСОБА_19 , то вона вимушена була у терміновому порядку шукати нового захисника. У ході пошуків свідок натрапила на адвокатське об`єднання «Приходько і партнери», з яким уклала договір про надання професійної правничої допомоги «під ключ», згідно яким за 7 тисяч доларів США захисник адвокатського об`єднання здійснював захист ОСОБА_19 протягом всього досудового розслідування. Від адвокатського об`єднання ОСОБА_19 було надано адвоката ОСОБА_10 , який у подальшому і здійснював її захист в рамках вказаного кримінального провадження. Згідно погодженої ними стратегії захисту першочерговим варіантом вирішення кримінального провадження було укладення угоди, що, як переконали адвокати ОСОБА_19 , було цілком ймовірним.

У кінці грудня 2022 року почалися судові засідання у Печерському районному суді міста Києва з приводу продовження строків досудового розслідування. У перервах між засіданнями ОСОБА_19 зустріла ОСОБА_18 , з якою раніше працювала в компанії «Бос». Вони розговорилися, дійшли розуміння того, що перебувають в однаковій ситуації, домовилися триматися разом. Крім того, між засіданням траплялися ситуації, коли ОСОБА_19 просила у ОСОБА_18 мобільний телефон, щоб зателефонувати ОСОБА_10 , оскільки у ОСОБА_19 був оператор іншої країни, і вона не могла повноцінно користуватися мобільним зв`язком.

У ході спілкування ОСОБА_19 дізналася, що у ОСОБА_18 є свій захисник та що їй прокурор пропонував укласти угоду про визнання винуватості, однак умови такої угоди не влаштовували ОСОБА_18 . Також ОСОБА_19 дізналася, що є інший колишній працівник компанії «Бос», який уклав угоду в рамках цього кримінального провадження, а також що ДБР і прокуратура зацікавлені в укладенні угоди за умови отримання викривальних показань щодо діяльності злочинної організації.

Таким чином, ОСОБА_19 зрозуміла, що укладення угоди є цілком ймовірним варіантом, який був дуже вигідним та потрібним для неї. У зв`язку з цим ОСОБА_19 орієнтувала ОСОБА_10 на необхідність проведення роботи саме у напрямку укладення угоди.

До квітня 2023 року процес з приводу укладення угоди тривав. ОСОБА_10 постійно намагався зв`язатися з прокурором, домовитися про зустрічі, однак встановити контакт з прокурором було важко. ОСОБА_19 особисто з прокурором не спілкувалася та не зустрічалася, весь процес від її імені вів ОСОБА_10 . У квітні 2023 року ОСОБА_19 повідомили про зміну раніше повідомленої підозри, за якою вона вже підозрювалася у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 203-2 КК України. Тоді ОСОБА_19 та ОСОБА_10 дійшли спільного розуміння, що укладення угоди не варто очікувати.

Оскільки результат, обіцяний адвокатським об`єднанням «Приходько і партнери» та безпосередньо ОСОБА_10 , не був досягнутий, незабаром мало відбутися відкриття матеріалів кримінального провадження, а ОСОБА_19 потрібно було виїжджати за кордон на роботу, то вона домовилася про зустріч з новим захисником. ОСОБА_19 підтвердила, що просила ОСОБА_18 з`їздити разом з нею на зустріч з захисником.

У десятих числах квітня 2023 року, ввечері, напередодні дня зустрічі з новим захисником, ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_19 та запропонував зустрітися, щоб обговорити відповідь прокурора на їх пропозицію укладення угоди. Наступного дня ОСОБА_19 зранку приїхала до БЦ «Парус», де в неї відбулася розмова з ОСОБА_10 . Свідок дізналася, що прокурор ОСОБА_15 запропонував угоду, яка поширюється лише одночасно на ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і відповідно до умов якої мало відбутися виділення матеріалів відносно них в окремі провадження. Такий варіант передбачав швидкість судового процесу та дозволяв ОСОБА_19 у найближчий строк вільно виїхати за кордон, тому вона була зацікавлена у такій пропозиції. Тоді ж ОСОБА_10 повідомив, що для реалізації такої домовленості йому потрібно також укласти договір про надання професійної правничої допомоги з ОСОБА_18 , щоб він міг займатися виділеними матеріалами провадження. На питання ОСОБА_19 з приводу захисника ОСОБА_18 , тоді ОСОБА_10 пояснив, що домовленість з прокурором є його досягненням, а не захисника ОСОБА_18 , тому договір має бути укладений саме з ним.

На тій же зустрічі сума в 5 тисяч доларів не звучала, однак ОСОБА_10 жестами пальців показував «п`ять». ОСОБА_19 перепитувала чи це п`ять тисяч, чи це доларів, на що ОСОБА_10 надав ствердну відповідь. Тоді ОСОБА_19 думала, що 5 тисяч доларів є гонораром ОСОБА_10 за те, що він буде представляти ОСОБА_18 . Зустріч закінчилася на тому, що ОСОБА_19 потрібно було передати цю пропозицію ОСОБА_18 та дізнатися її думку з цього приводу.

По дорозі до нового захисника ОСОБА_19 розповіла ОСОБА_18 про пропозицію ОСОБА_10 та озвучені ним деталі. Тоді вони зійшлися на думці, що потрібно організувати спільну зустріч з ОСОБА_10 для обговорення деталей. Після зустрічі з новим захисником ОСОБА_19 зателефонувала ОСОБА_10 , домовилася про зустріч у цей же день в БЦ «Парус», куди вона разом з ОСОБА_18 і попрямувала.

Коли ОСОБА_19 , ОСОБА_18 зустрілися з ОСОБА_10 на першому поверсі БЦ «Парус», то останній повідомив, що від прокурора ОСОБА_15 є пропозиція укладення угоди, яка застосовується одночасно до ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , а також що для реалізації такої пропозиції ОСОБА_18 потрібно укласти договір на правничу допомогу з ОСОБА_10 . Безпосередньо про неправомірну вигоду тоді мова не йшла, але ОСОБА_10 говорив про те, що прокурора потрібно «отблагодарить» і в цьому контексті зазначав про 5 тисяч доларів. ОСОБА_18 перепитувала у ОСОБА_10 з приводу суми, валюти та того, кому ці кошти призначені, ОСОБА_10 підтверджував, що йдеться саме про 5 тисяч доларів США, які він має передати прокурору як «благодарочку» за укладення угоди. ОСОБА_10 також пояснив, що договір на правничу допомогу між ним та ОСОБА_18 буде фіктивним, призначений для прикриття передачі грошових коштів прокурору. Крім того, ОСОБА_10 підтвердив, що ОСОБА_19 не потрібно нічого сплачувати, оскільки вона до цього сплатила значну суму коштів за його правові послуги.

Після першої зустрічі у ОСОБА_19 та ОСОБА_18 було багато запитань, ОСОБА_18 попросила час для того, щоб подумати та визначитися з тим чи зможе вона у короткий проміжок часу зібрати запитувану суму коштів. ОСОБА_19 та ОСОБА_18 турбували моменти, пов`язані з тим, що ОСОБА_19 не потрібно нічого платити, хоча рішення мало прийматися щодо них обох, а також з тим, що пропозиція діє одночасно щодо них двох, а тому ставить їх у залежність одна від одної. Крім того, їх турбувало, що ОСОБА_18 потрібно укладати новий договір на надання правничої допомоги, хоча вона має власного захисника, якому, до того ж, не можна було казати про озвучені ОСОБА_10 пропозиції. Тоді ОСОБА_19 та ОСОБА_18 зійшлися на думці, що можливо ОСОБА_15 та ОСОБА_10 хочуть заробити на них грошей, однак оскільки ОСОБА_19 вже заплатила значну суму коштів ОСОБА_10 , то просити гроші можна було лише у ОСОБА_18 .

У подальшому в БЦ «Парус» у ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_10 була ще одна і остання зустріч утрьох. На цій другій зустрічі безпосередньо питання розміру неправомірної вигоди не піднімалося, лише коротко було підтверджено, що залишається сума в 5 тисяч доларів США. ОСОБА_18 розпитувала ОСОБА_10 з приводу того, кому призначені ці кошти, за що вони передаються, чи будуть залучені інші особи до цього процесу, для чого укладати договір про надання професійної правничої допомоги. ОСОБА_10 підтвердив, що 5 тисяч доларів США будуть передані ним безпосередньо прокурору, між будь-якими іншими особами вони розподілятися не будуть, а також пояснив, що якби до цього процесу залучалися інші особи, то розмір неправомірної вигоди збільшився б до 20 тисяч доларів. Тоді ж ОСОБА_10 пояснив, що договір на правничу допомогу буде мати фіктивний характер, створювати безпечні умови для передання цих коштів прокурору. ОСОБА_18 переживала, що її можуть обманути, не здійснити запропонованого, а кошти забрати, чи попросити потім більшу суму, на що ОСОБА_10 розказував їй про якісь золоті монети клієнта. Конкретних строків для передачі грошей не було озвучено, але ОСОБА_10 говорив про те, що це потрібно зробити якомога скоріше.

На цій же зустрічі ОСОБА_10 повідомив, що у них дуже мало часу, а для реалізації домовленості прокурора потрібно проробити багато роботи і написати документи. Коли вони всі разом піднялися до офісної частини БЦ «Парус», то ОСОБА_10 сказав, що ОСОБА_19 та ОСОБА_18 потрібно написати по два документи - заяви про вчинення злочину та протоколи їх допиту. Заява про вчинення злочину повинна була бути написана ними власноручно та містити повідомлення про існування злочинної організації «Бос», а протокол допиту повинен був містити викривальні показання щодо діяльності цієї організації у форматі «питання-відповідь». Для написання показань ОСОБА_10 зазначив, що потрібно було пригадати питання, які ставив на допиті слідчий ОСОБА_17 , та надати більш обширні та детальні показання. При цьому як заява про вчинення злочину, так і протокол допиту повинні були бути недостовірно датовані.

Заяву про вчинення злочину безпосередньо диктував ОСОБА_10 , демонструючи на телефоні зразок, що був надісланий йому прокурором ОСОБА_15 . У зв`язку з суперечками та непорозуміннями ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не змогли написати заяви та протоколи. ОСОБА_10 відправив їх додому писати вказані документи, після чого вони мали йому скинути їх.

Після написання заяви про вчинення злочину ОСОБА_19 надсилала фотографії заяви ОСОБА_10 . Він коригував заяву, казав, що потрібно виправити, дописати, надсилав зразок такої заяви. Виправлену заяву ОСОБА_10 , як зрозуміла ОСОБА_19 , мав погодити з прокурором ОСОБА_15 . Показання для протоколу допиту ОСОБА_19 писала самостійно, по пам`яті першого допиту, що проводився слідчим ДБР ОСОБА_17 . Текст показань ОСОБА_19 надсилала ОСОБА_10 у текстовому форматі Word на його електронну адресу. ОСОБА_10 редагував зміст показань, доповнював їх, після чого оформлював їх у протокол допиту, який декілька разів ним перероблявся.

У двадцятих числах квітня 2023 року ОСОБА_19 мали обирати запобіжний захід. Перед цим у телефонній розмові ОСОБА_18 висловлювала їй невдоволення з приводу того, що домовленості з прокурором ОСОБА_15 не виконуються і в додаток до цього їм планують обирати запобіжні заходи. У зв`язку з цим ОСОБА_18 повідомляла, що планує передавати неправомірну вигоду лише після того, як прокурор почне виконувати свою частину домовленостей. Після обрання запобіжного заходу ОСОБА_18 та ОСОБА_19 передали ОСОБА_21 написані заяви про вчинення злочину та протоколи допитів. Заяви про вчинення злочину ОСОБА_21 забрав, а з приводу протоколів зазначив, що їх потрібно переробити для чого надасть ОСОБА_18 відповідний бланк. Після цього ОСОБА_19 виїхала за кордон та розвиток подальших подій їй відомий лише зі слів ОСОБА_18 .

ОСОБА_19 відомо, що їх заяви про вчинення злочину та протоколи допитів відмовилися приймати у ДБР, у зв`язку з чим вони були повернуті. Кому та коли ці документи були повернуті ОСОБА_19 невідомо, однак вона точно знає, що в матеріалах кримінального провадження їх немає. Будь-які угоди з ними в кримінальному провадженні не укладалися, матеріали в окремі провадження не виділялися. Наскільки ОСОБА_19 відомо, то ОСОБА_18 неправомірну вигоду ОСОБА_10 не передала.

ОСОБА_19 не знала, що ОСОБА_18 співпрацювала з НАБУ, була залучена до конфіденційного співробітництва, а також не знала про обставини спілкування ОСОБА_18 з ОСОБА_21 . Приблизно у серпні 2023 року ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_19 та повідомив, що не може здійснювати її захисник через конфлікт інтересів, оскільки його повідомлено про підозру за цими обставинами. Тоді ОСОБА_10 припустив, що або ОСОБА_18 , або ОСОБА_19 звернулися до правоохоронних органів, на що ОСОБА_19 заперечила свою причетність до цих подій. Більше ОСОБА_19 з ОСОБА_10 не спілкувалася.

6.3.3. Свідок ОСОБА_21

ОСОБА_21 підтвердив, що є оперативним співробітником ДБР з травня 2021 року, а також підтвердив, що разом з іншим оперативним співробітником ОСОБА_29 був розробником кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 за фактом діяльності злочинної організації «Бос», тобто брав участь у викритті її діяльності, з`ясуванні структури, ієрархії тощо.

Свідок зазначив, що в нього, як працівника оперативного підрозділу, дуже багато справ та дуже багато людей, з якими він спілкується. Крім того, ОСОБА_21 зазначив, що в межах вказаного кримінального провадження була велика кількість підозрюваних та обвинувачених. У зв`язку з чим свідок може не пам`ятати всіх обставин.

З показань ОСОБА_21 вбачається, що в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 ОСОБА_18 допитувалася двічі. Вперше її допит, як свідка, за дорученням слідчого проводив ОСОБА_21 , тоді ОСОБА_18 відмовилася надавати показання в силу ст. 63 Конституції України. Вдруге її допит проводився вже після повідомлення про підозру в межах цього кримінального провадження. У ході досудового розслідування ОСОБА_21 підтримував спілкування з ОСОБА_18 , спілкування мало робочий характер. Крім того, ОСОБА_21 підтвердив, що процесуальний статус підозрюваної в межах кримінального провадження мала також ОСОБА_19 . У свою чергу, з ОСОБА_10 свідок знайомий до цього не був.

Свідок пам`ятає, що після повідомлення про підозру ОСОБА_18 та ОСОБА_19 надавали викривальні показання, детально розповідали про всю структуру злочинної організації, викладали всі обставини та факти, що були їм відомі. У зв`язку з цим тоді піднімалося питання щодо укладення угод. ОСОБА_21 зазначив, що в укладенні угод в межах цього кримінального провадження були зацікавлені всі, починаючи від оперативного підрозділу та закінчуючи Офісом Генерального прокурора. Свідок безпосередньої участі в цьому процесі не брав, конкретних умов угоди не знав. У кінцевому підсумку угоди не було укладено, конкретні причини цього ОСОБА_21 невідомі. Він обізнаний лише тільки з того приводу, що спочатку були якісь проблеми в органі досудового розслідування, потім в прокуратурі, потім знову в органі досудового розслідування.

ОСОБА_21 підтвердив, що спілкувався з ОСОБА_18 по телефону з приводу укладення угоди в кримінальному провадженні. Свідок не заперечував, що намагався їй допомогти в укладенні угоди в рамках чинного законодавства. ОСОБА_21 підтвердив, що ОСОБА_18 повідомляла йому про те, що якийсь адвокат знайшов шляхи комунікації з прокурором, просить укласти з нею договір на правничу допомогу, а також гроші. За фактом вимагання грошей свідок радив звернутися ОСОБА_18 до НАБУ.

З показань ОСОБА_21 вбачається, що ОСОБА_18 не пропонувала йому неправомірної вигоди за сприяння в укладенні угоди. Так само ОСОБА_21 невідомо, щоб ОСОБА_18 пропонувала неправомірну вигоду слідчому чи прокурору за прийняття певних рішень чи вчинення дій в межах кримінального провадження.

6.3.4. Свідок ОСОБА_17

ОСОБА_17 працює слідчим у ДБР з 2020 року. Ніяких стосунків з ОСОБА_10 та ОСОБА_18 у свідка немає. ОСОБА_18 знає як підозрювану, а на даний момент часу вже обвинувачену в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 за фактом діяльності злочинної організації «Бос». ОСОБА_10 знає як адвоката, три-чотири рази спілкувалися в межах цього кримінального провадження, відносини робочі.

Свідок не пам`ятає чи доручав ОСОБА_21 провести допит ОСОБА_18 в межах вказаного провадження. Разом з тим, ОСОБА_17 пам`ятає, що ОСОБА_18 не відмовлялася давати показання, хоча і була не згодна з деякими моментами повідомлення про підозру. ОСОБА_19 так само давала показання, але вони були гірші за своїм змістом. ОСОБА_17 не пропонував ОСОБА_18 укладення угоди в межах кримінального провадження, оскільки це не входить до його повноважень. Так само свідок не пам`ятає, щоб в його присутності прокурор або оперативний співробітник щось казали про укладення угоди з ОСОБА_18 .

З прокурором ОСОБА_15 безпосередньо ОСОБА_17 не обговорював питання укладення угоди з ОСОБА_18 . У межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 була укладена лише одна угода за участі прокурора ОСОБА_15 . Наразі процесуальним керівником є інший прокурор. Виділення матеріалів відносно ОСОБА_18 в окреме провадження ані з ОСОБА_15 , ані з ОСОБА_10 ним не обговорювалося.

ОСОБА_17 нічого не відомо з приводу підроблених заяв про вчинення злочину та протоколів допиту, що були написані ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Вказаних документів йому не приносили, до матеріалів кримінального провадження не долучалися.

ОСОБА_17 зазначив, що ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не пропонували йому неправомірну вигоду за укладення угоди чи зміну правової кваліфікації правопорушення. Так само ОСОБА_17 нічого невідомо з приводу того, чи звертався прокурор ОСОБА_15 до ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з пропозицією надання йому неправомірної вигоди.

6.3.5. Свідок ОСОБА_15

ОСОБА_15 зазначив, що здобув юридичну освіту у м. Харків Харківської області. Після закінчення навчання працював у Харківській обласній прокуратурі. З 2019 року працював у відділі Генеральної прокуратури у м. Полтава Полтавської області. З 2020 року вже працював у прокуратурі у м. Києві. Під час роботи в органах прокуратури у м. Харків ОСОБА_15 не пересікався з ОСОБА_10 , особисто знайомий до цього не був. Про наявність у них спільних знайомих ОСОБА_15 дізнався лише від третіх осіб, коли ОСОБА_10 затримали.

У своїх показаннях ОСОБА_15 підтвердив, що здійснював процесуальне керівництво в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021. За тиждень до затримання ОСОБА_10 групу прокурорів змінили, керівництво наказало ОСОБА_15 написати рапорт про передачу кримінального провадження до департаменту, що займається організованою злочинністю. Наскільки ОСОБА_15 відомо, після цього кримінальне провадження було направлено до Солом`янського районного суду м. Києва, наразі перебуває на стадії апеляційного перегляду.

У межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 ОСОБА_18 та ОСОБА_19 були підозрюваними. До повідомлення про підозру ані ОСОБА_18 , ані ОСОБА_19 з заявами про вчинення злочину не зверталися, викривальних показань не надавали. Після повідомлення про підозру ОСОБА_18 та ОСОБА_19 надавали викривальні показання, підтверджували обставини та факти, викладені у повідомленнях про підозру, співпрацювали з органом досудового розслідування. Про зміст їх показань ОСОБА_15 повідомляв слідчий ОСОБА_17 . Показання ОСОБА_18 та ОСОБА_19 мали важливе значення для руху кримінального провадження, оскільки, крім того, що викривали діяльність злочинної організації «Бос», давали підстави для виділення відносно них матеріалів в окреме провадження та укладення угод про визнання винуватості.

Першочергово ініціатива укладення угод йшла від ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . В якийсь момент слідчий ОСОБА_17 повідомив, що є підозрювані, які бажають укласти угоди в межах кримінального провадження. Крім того, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 особисто зверталися до ОСОБА_15 з пропозицією укладення угоди. Укладення угод було звичайною практикою, але потребувало погодження керівництва. Крім того, ОСОБА_15 підтвердив, що була одноразова практика укладення угоди в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021.

З показань ОСОБА_15 вбачається, що в межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_10 був захисником ОСОБА_19 , а ОСОБА_18 мала свого захисника - Колесника. Разом з тим, в якийсь момент часу до ОСОБА_15 звертався ОСОБА_10 з пропозицією укладення угод з ОСОБА_19 та ОСОБА_18 . Свідок не запитував у ОСОБА_10 щодо наявності повноважень на захист інтересів ОСОБА_18 . При цьому ОСОБА_10 було запропоновано умови угоди, за якими за участь в незаконній організації та проведення азартних ігор передбачалося призначення покарання у виді позбавлення волі з звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, а за ч. 2 ст. 255 КК України - звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України. ОСОБА_15 передавав пропозицію ОСОБА_10 керівництву, яке, однак, не погодило такі умови та дало вказівку, щоб «все йшло так, як і йде». Після цього до питання укладення угоди не поверталися.

ОСОБА_15 не заперечував, що весною 2023 року у нього могло бути листування з ОСОБА_10 та що в ході цього листування він міг надсилати йому проект заяви про вчинення злочину та протоколу допиту. Крім того, ОСОБА_15 не заперечував, що міг контактувати з ОСОБА_10 з приводу бажаного змісту показань ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які вони мали надати. У той же час, будь-якого неформального спілкування між ним та ОСОБА_10 з приводу укладення угод не відбувалося.

Свідок зазначив, що ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_10 безпосередньо до нього з пропозицією надання неправомірної вигоди не зверталися. Так само захисник ОСОБА_18 - ОСОБА_26 не обговорював з ним питання укладення угоди в рамках кримінального провадження. ОСОБА_17 та ОСОБА_21 так само не зверталися до ОСОБА_15 з пропозицією надання неправомірної вигоди за укладення угоди чи вчинення інших дій з використанням службових повноважень в інтересах ОСОБА_18 чи ОСОБА_19 .

6.3.6. Свідок ОСОБА_25

ОСОБА_25 зазначив, що приблизно у листопаді 2022 року був працевлаштований до адвокатського бюро «Приходько і партнери», де вперше познайомився з ОСОБА_10 . Наразі свідок обіймає посаду керівника практики кримінального права, з ОСОБА_10 має виключно робочі стосунки.

Свідок пояснив, що процедура укладення договору про надання професійної правничої допомоги в адвокатському бюро виглядає наступним чином: клієнт звертається до адвокатського бюро, з ним проводиться первинна консультація, у ході якої з`ясовується зміст та характер правової проблеми клієнта, визначається вид та обсяг правових послуг, які необхідні для її вирішення; якщо досягнуто згоди щодо всіх істотних умов надання професійної правничої допомоги, то між клієнтом та адвокатським бюро укладається відповідний письмовий договір на надання правничої допомоги. Укладений договір з боку адвокатського бюро підписує його керівник, хоча самі істотні умови договору погоджуються між клієнтом та адвокатом, який буде надавати правові послуги. ОСОБА_25 підтвердив, що укладенню письмового договору про надання правничої допомоги можуть передувати неодноразові консультаційні послуги, які, за загальним правилом, надаються на підставі усного договору.

ОСОБА_25 також зазначив, що в його практиці не було випадків, коли адвокати адвокатського бюро «Приходько і партнери» від свого імені чи імені власних юридичних компаній укладали договори про надання правничої допомоги з клієнтами. При цьому свідок не заперечував, що така практика може існувати, якщо є дозвіл керівництва адвокатського бюро.

У своїх показаннях ОСОБА_25 пояснив, що базової вартості юридичних послуг в адвокатському бюро «Приходько і партнери» немає. Вартість послуги визначається у кожному конкретному випадку в залежності від особливостей її надання, зокрема, витраченого адвокатом часу, складності справи, її важливості тощо. При цьому вартість послуг за загальним правилом сплачується повною передплатою, якщо тільки сторонами не погоджено іншого. Свідок підтвердив, що адвокатське бюро надає послуги юридичного супроводу під час досудового розслідування, однак загальна вартість такої послуги залежить від особливостей кожного кримінального провадження. ОСОБА_25 також підтвердив, що адвокатське бюро надає послуги з одноразової підготовки та супроводу клієнта під час допиту. Разом з тим, свідок не впевнений чи включає ця послуга в себе складання проектів протоколів допиту. При цьому ОСОБА_25 не заперечував, що існує практика складання стороною захисту проектів протоколів допиту з наступною їх передачею органу досудового розслідування, однак застосування такої практики також залежить від конкретних обставин кримінального провадження та є результатом комунікації адвоката зі стороною обвинувачення.

ОСОБА_25 знайомий з ОСОБА_19 . Їх перше знайомство відбулося, коли ОСОБА_19 звернулася до адвокатського бюро «Приходько і партнери» за правовою допомогою, а саме здійснення юридичного супроводу під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження за статтями КК України, що передбачали відповідальність за гральний бізнес та участь в злочинній організації. Першочергово консультації ОСОБА_19 надавав ОСОБА_25 . Під час вказаних консультацій обговорювалася перспектива кримінального провадження, можливість ухвалення виправдувального вироку, а також укладення угоди про визнання винуватості. ОСОБА_19 особисто запитувала з приводу угоди про визнання винуватості. Тоді було досягнуто згоди, що для правильного визначення правової позиції по кримінальному провадженню, потрібно ознайомитися з матеріалами справи. Однак у той же час ОСОБА_19 було роз`яснено, що виправдувальний вирок буде отримати важко з огляду на «тяжкість» статей, за якими пред`явлено підозру. При цьому ОСОБА_25 не пам`ятає чи був присутній ОСОБА_10 на цих консультаціях.

Після декількох консультацій між адвокатським бюро «Приходько і партнери» та ОСОБА_19 було укладено договір про надання правничої допомоги. Договором передбачалося надання ОСОБА_19 правових послуг із супроводу під час досудового розслідування. Вартість такої послуги, наскільки пам`ятає свідок, було визначено в 7000 доларів або євро. Тоді ОСОБА_19 було роз`яснено, що надання їй правничих послуг від імені адвокатського бюро доручено ОСОБА_10 , і що останній буде здійснювати її юридичний супровід. Вказаний договір відповідно був підписаний керівником адвокатського бюро та самою ОСОБА_19 .

Після цього правові послуги надавалися виключно ОСОБА_10 . Оскільки кожен адвокат є самостійним у процесі надання правничої допомоги клієнту, а адвокатське бюро не здійснює безпосереднього контролю за процесом і результатами надання правових послуг, то ОСОБА_25 не обізнаний з приводу конкретних обставин руху кримінального провадження за участі ОСОБА_19 та обставин надання їй правової допомоги ОСОБА_10 . Свідок пояснив, що з того моменту бачився з ОСОБА_19 в БЦ «Парус», що є робочим місцем адвокатського бюро та куди ОСОБА_19 приходила до ОСОБА_10 на ділову зустріч. Однак при спілкуванні з ОСОБА_19 ОСОБА_25 не чув жодних скарг, зауважень чи претензій до якості роботи ОСОБА_10 . Так само ОСОБА_25 невідомий результат надання ОСОБА_19 правових послуг ОСОБА_10

ОСОБА_25 зазначив, що йому невідома ОСОБА_18 . Однак при цьому свідок пам`ятає, що одного разу ОСОБА_10 повідомляв йому про якусь жінку, яка бажає укласти договір з адвокатським бюро «Приходько і партнери», щоб отримати правову допомогу в кримінальному провадженні, де також бере участь ОСОБА_19 . Однак ОСОБА_25 невідомі будь-які обставини співпраці/спілкування ОСОБА_10 з вказаною жінкою, зокрема, невідомо чи було укладено між ними договір про надання правничої допомоги, та чи надавалася ОСОБА_10 їй правова допомога в межах вказаного кримінального провадження.

Свідок підтвердив, що він нічого не знає про юридичну особу «ІПСО ЮРЕ ГРУП». Крім того, ОСОБА_25 зазначив, що ОСОБА_10 не повідомляв йому про наявність будь-яких зв`язків з правоохоронними органами та про можливість їх неправомірного використання для надання правової допомоги клієнту. При цьому свідок наполягав на тому, що адвокатське бюро «Приходько і партнери» та його адвокати надають правову допомогу виключно у законний спосіб.

6.3.7. Свідок ОСОБА_22

ОСОБА_22 пояснила, що будь-яких стосунків з ОСОБА_10 не має, знайома з ним в силу того, що була детективом під час досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023, яке розглядається судом.

Напередодні початку вказаного кримінального провадження на гарячу лінію Національного антикорупційного бюро України зателефонував адвокат, який представився ОСОБА_72 та повідомив, що в нього є клієнтка, в якої працівники органів прокуратури вимагають неправомірну вигоду. Відповідальні працівники НАБУ роз`яснили адвокату коли та куди його клієнтка може звернутися, щоб повідомити про вчинення злочину. Після цього, 13.04.2023, до НАБУ прийшла ОСОБА_18 . Свідок не пам`ятає чи була ОСОБА_18 одна, чи супроводжував її адвокат. Тоді ОСОБА_22 поговорила з ОСОБА_18 , з`ясувала всі необхідні обставини, після чого ОСОБА_18 написала заяву про вчинення злочину. На підставі цієї заяви було розпочато кримінальне провадження та проведено допит ОСОБА_18 .

ОСОБА_22 зазначила, що досудове розслідування було розпочато за фактом прохання працівника прокуратури надати йому неправомірну вигоду, що була висловлена через адвоката-посередника. Попередню кваліфікацію правопорушення було здійснено за ст. 368 КК України, однак чи кваліфікувався вказаний злочин як закінчений свідок не пам`ятає. У ході проведення досудового розслідування задокументувати злочинну діяльність прокурора ОСОБА_15 не виявилося за можливе, однак вдалося задокументувати злочинні дії ОСОБА_10 . Внаслідок цього попередню кваліфікацію було змінено зі ст. 368 КК України на ст. 369 КК України. Постанова про закриття кримінального провадження за ст. 368 КК України прокурором/слідчим не виносилася, приймалося лише рішення про зміну правової кваліфікації правопорушення. Також ОСОБА_22 підтвердила, що за повідомленими ОСОБА_18 фактичними обставинами було лише одне кримінальне провадження, яке і розглядається судом. У зв`язку з цим жодних дозволів слідчих суддів на використання матеріалів НСРД в якомусь іншому кримінальному провадженні сторона обвинувачення не отримувала.

Свідок підтвердила, що відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_18 в межах кримінального провадження проводилися НСРД, а також, що ОСОБА_10 був об`єктом контролю за вчиненням злочину. Чи проводилися НСРД відносно інших осіб ОСОБА_22 не пам`ятає.

ОСОБА_22 підтвердила, що особисто складала та підписувала всі протоколи за результатами проведення НСРД у виді аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , що містяться в матеріалах кримінального провадження. Свідок відмовилася відповідати на питання сторони захисту, пов`язані з розкриттям відомостей про форми і методи проведення НСРД, які становлять державну таємницю. При цьому ОСОБА_22 підтвердила, що час складання протоколу може бути меншим за час зафіксованих під час НСРД зустрічей, розмов, обставин, оскільки в залежності від особливостей організації роботи та навичок, здібностей кожного слідчого результати проведення НСРД можуть, наприклад, фіксуватися паралельно з проведенням відповідної слідчої дії, можуть переслуховуватися декілька разів з попереднім відображенням їх змісту на проекті процесуального документу та подальшим остаточним викладенням у протоколі слідчої дії. Тому не обов`язково, щоб при складанні відповідного протоколу слідчий паралельно прослуховував результати НСРД та одразу викладав їх зміст у протоколі.

На питання сторони захисту з приводу того чому протокол за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю за ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 75-136) містить фіксацію дій, подій, що потребують візуального спостереження, у той час, коли додатки до протоколу містять лише файли звукозапису, ОСОБА_22 пояснила, що вказаний протокол стосується зустрічей ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , за кожною з яких одночасно здійснювався як аудіоконтроль, так і відеоконтроль, однак складалися різні протоколи. Тому свідок не заперечувала, що результати НСРД, які зафіксовані у вказаному протоколі, були скопійовані з протоколу, складеного за фактом тієї ж самої зустрічі, однак під час проведення відеоконтролю.

Свідок заперечила доводи сторони захисту щодо одночасного складання протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеконтролю ОСОБА_18 № 19/6524 від 03.07.2023 (Т. 9, а.с. 34-58) та протоколу за результатами проведення НСРД - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж № 19/6527 від 03.07.2023 (Т. 9, а.с. 96-113), зазначивши, що сторона захисту неправильно розуміє рукописні позначення часу складання протоколів. Так, перший з числа вказаних протоколів було складено у період часу з 10 год. 15 хв. по 10 год. 35 хв., а другий протокол - у період часу з 10 год. 45 хв. по 10 год. 50 хв. Тому будь-якого співпадіння у часі їх складання немає.

ОСОБА_22 зазначила, що всі матеріальні носії інформації (далі також - МНІ) з зафіксованими результатами НСРД, які є додатками до відповідних протоколів, є оригінальними. Кожен МНІ спочатку реєструється в органі досудового розслідування як звичайний носій інформації та не має будь-якого грифу таємності. Лише після того, як на МНІ записуються результати НСРД, вони передаються до режимно-секретного відділу органу досудового розслідування, де вони повторно реєструються датою передачі і отримують гриф «таємно». До цього моменту відсутні підстави присвоювати будь-який гриф таємності цим носіям інформації. У зв`язку з цим, як пояснила свідок, номери та дати реєстрації МНІ, саме як додатків до протоколів НСРД, можуть присвоюватися пізніше обставин, щодо яких проводилися НСРД. ОСОБА_22 підтвердила, що всі МНІ, на які записуються результати НСРД, перевіряються на предмет їх технічності справності, придатності до записування та відтворення файлів. Так само перевіряються всі записані на МНІ файли відео, звукозапису.

ОСОБА_22 підтвердила, що експертиза відео, звукозапису в межах кримінального провадження не проводилася. Проводилася лише комплексна комп`ютерно-технічна експертиза мобільного телефону ОСОБА_10 , вилученого під час проведення обшуку. Проведення експертизи було зумовлено необхідністю подолання системи логічного захисту телефону. Для зняття інформації з телефону дозвіл слідчого судді органом досудового розслідування не отримувався.

Щодо обставин проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 , то ОСОБА_22 пояснила, що не пам`ятає, за якою саме адресою слідчим суддею було надано дозвіл на проведення обшуку. Місце проживання ОСОБА_10 було встановлено за результатами проведення НСРД. Будинки котеджного містечка, в якому розташований будинок ОСОБА_10 , дійсно не мали власної нумерації. Перед проведенням обшуку було правильно визначено будинок, в якому проживав ОСОБА_10 . Невідповідність фактичної адреси проведення обшуку адресі, що була зазначена в ухвалі слідчого судді, була встановлена лише після закінчення пошукових заходів, у процесі складання протоколу обшуку. До цього ані ОСОБА_10 , ані будь-хто з присутніх не заявляв про невідповідність адреси проведення обшуку. Про саму невідповідність адреси повідомив ОСОБА_10 , якому про це повідомив якийсь чоловік, що, у свою чергу, дізнався про це від охоронця котеджного містечка. Представники ради адвокатів регіону були присутні на місці проведення обшуку, однак про невідповідність адреси не зазначали, лише виклали відповідні письмові зауваження у протоколі обшуку. ОСОБА_22 підтвердила, що під час проведення обшуку було виявлено різні документи, що стосуються будинку, в якому проживав ОСОБА_10 , але чи була зазначена в них адреса свідок не пам`ятає.

ОСОБА_22 також зазначила, що виконання вимог ст. 290 КПК України в межах кримінального провадження розпочалося після отримання відповідного доручення прокурора. В усному порядку з ОСОБА_10 було погоджено, що він буде приходити, копіювати матеріали кримінального провадження та передавати захиснику. Процес ознайомлення фіксувався у проміжних протоколах. Оскільки результати НСРД у виді аудіо, відеофайлів були зафіксовані на МНІ як додатках до протоколів у форматі, що не придатний до відтворення програмним забезпеченням, яке перебуває у загальному доступі, то ОСОБА_10 було запропоновано два варіанти ознайомлення з такими результатами НСРД: 1) ознайомлення в службовому приміщенні органу досудового розслідування на службовому комп`ютері з використанням спеціального програмного забезпечення; 2) здійснення конвертації файлів з записами НСРД у формат, придатний до відтворення програмним забезпеченням загального доступу, з наступним їх копіюванням на флеш-накопичувач ОСОБА_10 . Сторонами кримінального провадження було погоджено застосування другого варіанту. У зв`язку з цим ОСОБА_22 на службовому комп`ютері здійснювала конвертацію файлів з результатами НСРД у загальнодоступний формат, після чого копіювала конвертовані файли на флеш-накопичувач, що був особисто наданий ОСОБА_10 . У свою чергу, ОСОБА_10 звіряв скопійовані файли з оригіналами. Лише одного разу ОСОБА_10 повідомив, що скопійований файл з записом розмови є меншим за оригінал файлу з відповідним записом. Тоді ОСОБА_22 повторно конвертувала файл з записом та скопіювала його на флеш-накопичувач ОСОБА_10 . З того моменту у ОСОБА_10 не було жодних заперечень чи зауважень щодо змісту, тривалості, ідентичності скопійованих файлів з записами НСРД. Крім того, ОСОБА_22 пояснила, що сторона захисту мала вільну можливість звірити скопійовані файли з оригіналами, а також ознайомитися безпосередньо з оригіналами в службовому приміщенні органу досудового розслідування.

Свідок також додала, що поширеною є ситуація, коли при конвертації файлів з записами НСРД у загальнодоступний формат з незрозумілих технічних причин інколи відбувається автоматичне обрізання тривалості файлу або інші зміни його характеристик. Разом з тим, вказану невідповідність оригіналу завжди намагаються усунути шляхом здійснення повторного копіювання або надання можливості ознайомитися з оригіналом.

6.3.8. Свідок ОСОБА_23

ОСОБА_23 зазначив, що познайомився з ОСОБА_18 в силу обставин надання їй професійної правничої допомоги у кримінальному провадженні № 0000315, в якому на даний час ОСОБА_18 є обвинуваченою та яке передано до суду для здійснення судового розгляду. ОСОБА_23 надає правову допомогу ОСОБА_18 у зазначеному кримінальному провадженні ще зі стадії досудового розслідування. Будь-яких інших стосунків, окрім ділових, у ОСОБА_23 з ОСОБА_18 немає.

ОСОБА_18 звернулась до ОСОБА_23 за правовою допомогою за обставин, коли їй в межах кримінального провадження № 0000315 вже було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 255, 203-2 КК України. Тоді ОСОБА_18 розповідала свідку, що після повідомлення про підозру за участі іншого захисника, який був залучений органом досудового розслідування, вона надала показання, які були цікаві стороні обвинувачення, зокрема, щодо структури, учасників та обставин функціонування організації «Бос», яка була пов`язана із незаконною діяльністю у сфері азартних ігор. Також ОСОБА_18 повідомляла, що в обмін на викривальні показання слідчий Державного бюро розслідувань, який здійснював досудове розслідування, зазначив про можливість укладення угоди про визнання винуватості. Разом з тим, текст самої угоди ще не був готовий, а можливість її укладення в межах кримінального провадження потребувала додаткового погодження керівництвом сторони обвинувачення.

Оскільки ОСОБА_18 була зацікавлена в найшвидшому завершенні кримінального провадження щодо неї, то варіант з укладенням угоди про визнання винуватості та попередньо озвучені слідчим умови такої угоди (штраф у сумі приблизно 100 000 грн за ч. 1 ст. 203-2 КК України) влаштовували ОСОБА_18 . За таких обставин роль ОСОБА_23 , як захисника ОСОБА_18 , зводилась виключно до її правового супроводу в процесі укладення угоди про визнання винуватості.

Через місяць-півтора з того моменту під час проведення якоїсь з процесуальних дій представник сторони обвинувачення повідомив ОСОБА_18 , що умови угоди про визнання винуватості змінились, оскільки потрібно було перекваліфікувати вчинене нею діяння з ч. 1 ст. 203-2 КК України на ч. 2 ст. 203-2 КК України, а також повідомив про те, що за ст. 255 КК України можливим є лише умовний термін «5 на 3» (призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з наступним звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки). Умови угоди в частині умовного терміну за ст. 255 КК України не влаштовували ОСОБА_18 . При цьому такі умови не були остаточними. Тоді ж ОСОБА_18 казала ОСОБА_23 про те, що спілкувалась з оперативним працівником ОСОБА_21 , у розмові з яким повідомляла про те, що орган досудового розслідування її обманув, оскільки обіцяв укладення угоди про визнання винуватості на прийнятних умовах в обмін на надання ОСОБА_18 викривальних показань, а після виконання нею своєї частини зобов`язань умови угоди було суттєво погіршено.

В якийсь момент слідчий ДБР, який здійснював досудове розслідування, повідомив, що ОСОБА_18 та ОСОБА_23 бажає бачити прокурор, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні - прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 . На зустріч з прокурором ОСОБА_18 та ОСОБА_23 йшли із узгодженою правовою позицією - ОСОБА_18 була готова заплатити штраф за ч. 2 ст. 203-2 КК України, однак не готова була отримувати умовний термін за ст. 255 КК України. Під час зустрічі з прокурором ОСОБА_23 зазначав про необхідність закриття провадження за ст. 255 КК України та про визнання ОСОБА_18 своєї винуватості у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203-2 КК України. У кінцевому підсумку прокурор ОСОБА_15 повідомив, що йому потрібно узгодити умови угоди про визнання винуватості зі своїм керівництвом.

Паралельно з цим ОСОБА_18 спілкувалась зі своєю подругою ОСОБА_19 , яка також є учасником кримінального провадження № 0000315 (на той момент в якості підозрюваної, на даний момент в якості обвинуваченої) та захист якої на той момент здійснював ОСОБА_10 . Під час проведення однієї з процесуальних дій (обрання, зміна чи продовження строку дії запобіжного заходу, продовження строку досудового розслідування) ОСОБА_23 познайомився з ОСОБА_10 . Спілкування ОСОБА_23 та ОСОБА_10 було обумовлено виключно тим, що їх підзахисні, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , були подругами, і обмежувалось виключно обставинами кримінального провадження № 0000315.

ОСОБА_18 повідомляла ОСОБА_23 про те, що в захисту ОСОБА_19 є якісь конструктивні ідеї, і хотіла, щоб ОСОБА_23 поспілкувався з ОСОБА_10 з цього приводу. На спільній зустрічі ( ОСОБА_23 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 ) ОСОБА_10 повідомив, що потрібно «виходити» зі ст. 255 КК України, оскільки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 заздалегідь повідомили про функціонування злочинної організації. Тоді ОСОБА_23 зазначив, що для цього потрібно або писати якесь клопотання, або чекати поки сторона обвинувачення виключить з пред`явленої ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підозри статтю 255 КК України. Після цієї зустрічі спілкування ОСОБА_23 та ОСОБА_10 переривалося від однієї процесуальної дії до іншої.

У цей же час ОСОБА_18 декілька разів просила ОСОБА_23 зателефонувати та/або зустрітися з прокурором ОСОБА_15 для того, щоб з`ясувати чи було погоджено умови угоди про визнання винуватості, на яких наполягала ОСОБА_18 . Одночасно з цим ОСОБА_18 казала, що певні зрушення в цьому напрямку є в захисника ОСОБА_19 - адвоката ОСОБА_10 ОСОБА_23 декілька разів телефонував ОСОБА_15 , на деякі телефонні дзвінки прокурор відповідав, деякі телефонні дзвінки ігнорував. У кінцевому підсумку ОСОБА_23 повідомив ОСОБА_18 , що у випадку якщо у сторони обвинувачення буде погодження умов угоди про визнання винуватості, то прокурор обов`язково зв`яжеться з ОСОБА_18 та ОСОБА_23 .

На якомусь етапі ОСОБА_18 повідомила ОСОБА_23 про те, що спілкувалась з ОСОБА_19 і остання зазначила, що ОСОБА_10 у приватному порядку спілкувався з прокурором ОСОБА_15 і що для того, щоб укласти угоду про визнання винуватості, потрібно буде передати прокурору неправомірну вигоду. ОСОБА_18 запитувала в ОСОБА_23 з приводу подальших її дій. ОСОБА_23 у телефонному режимі проконсультував ОСОБА_18 з цього приводу. Зміст та деталі консультації ОСОБА_23 відмовився повідомляти, посилаючись на адвокатську таємницю, однак зазначив, що тоді він запропонував ОСОБА_18 три варіанти поведінки, з яких ОСОБА_18 обрала варіант, пов`язаний із зверненням до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. Через 15-20 хвилин після цієї телефонної розмови ОСОБА_18 знову зателефонувала ОСОБА_23 та попросила надати їй правову допомогу для звернення до правоохоронного органу із заявою про вчинення злочину.

Того ж дня ввечері ОСОБА_23 зателефонував на гарячу лінію Національного антикорупційного бюро України та повідомив, що 1) він є діючим адвокатом, 2) надає професійну правничу допомогу ОСОБА_18 у межах кримінального провадження № 0000315, її особисті дані, процесуальний статус у кримінальному провадженні, а також орган досудового розслідування (ДБР) та орган прокуратури, що здійснює процесуальне керівництво (Офіс Генерального прокурора), 3) ОСОБА_18 пропонують надати неправомірну вигоду прокурору Офісу Генерального прокурора для укладення угоди про визнання винуватості. Крім того, ОСОБА_23 попросив передати його інформацію посадовим особам, уповноваженим на документування протиправної діяльності. Приблизно через 40 хвилин ОСОБА_23 зателефонував детектив, розпитав з приводу виниклої ситуації, а також з приводу того чи не є вона «гарячою» для визначення терміновості реєстрації кримінального провадження та початку слідчих дій. З пояснень ОСОБА_18 ОСОБА_23 зазначив, що ситуація не є «гарячою», у зв`язку з цим детектив запропонував ОСОБА_18 та ОСОБА_23 наступного дня о 08 год. 00 хв. з`явитися до НАБУ для написання заяви про вчинення злочину.

Наступного дня ОСОБА_18 та ОСОБА_23 з`явилися до НАБУ. ОСОБА_23 взяв з собою копії матеріалів кримінального провадження № 0000315, оскільки розумів, що вони будуть необхідні детективу для прийняття рішення щодо реєстрації кримінального провадження. Після з`ясування всіх обставин та перевірки документів ОСОБА_18 написала заяву про вчинення злочину. Написання заяви здійснювалося самостійно ОСОБА_18 за зачиненими дверима, ОСОБА_23 у цей час чекав її в іншому приміщенні. Після вчинення всіх необхідних дій ОСОБА_18 та ОСОБА_23 пішли з НАБУ. Після цього документування протиправної діяльності здійснювалося виключно за участі ОСОБА_18 , ОСОБА_23 у цьому процесі жодної участі не приймав.

ОСОБА_23 зазначив, що казав ОСОБА_18 не припиняти спілкування з оперативним працівником ОСОБА_21 , оскільки у приватних розмовах останній може надати інформацію про рух кримінального провадження та подальші дії сторони обвинувачення. ОСОБА_23 припустив, що ОСОБА_18 могла бути знайома з ОСОБА_21 до кримінального провадження № 0000315, однак йому відомо про їх спілкування лише у контексті зазначеного кримінального провадження.

ОСОБА_23 дійсно надавав правову допомогу ОСОБА_19 у межах кримінального провадження № 0000169 за обвинуваченням ОСОБА_10 . Зміст цієї допомоги зводився до правового супроводу ОСОБА_19 під час проведення однієї процесуальної дії - допиту як свідка. Роль ОСОБА_23 була мінімальною, фактично зводилась до того, щоб бути присутнім під час проведення слідчої дії. Надання правової допомоги ОСОБА_19 ОСОБА_23 пояснив тим, що на той момент ОСОБА_19 не мала іншого захисника, оскільки ОСОБА_10 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, у зв`язку з чим вона звернулась до ОСОБА_18 з проханням, щоб ОСОБА_23 надав їй правову допомогу під час допиту. ОСОБА_23 погодився надати правову допомогу ОСОБА_19 лише під час проведення однієї процесуальної дії. При цьому ОСОБА_23 зазначив, що були розмови про те, щоб він надавав правову допомогу також ОСОБА_19 під час подальшого руху кримінального провадження № 0000315, однак він відмовився від цього.

6.4. Документи кримінального провадження

Зі змісту наказу Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_30 № 1470ц від 12.09.2022, листа Офісу Генерального прокурора № 07/1/1-1315вих-23 від 18.09.2023 року (Т. 4, а.с. 178-179) судом встановлено, що з 12.09.2022 ОСОБА_15 займає посаду прокурора другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора.

За результатами дослідження копій матеріалів кримінального провадження (Т. 5, а.с. 22-191), отриманих органом досудового розслідування шляхом тимчасового доступу на підставі ухвали слідчого судді від 28.08.2023 у справі № 991/7249/23 (Т. 5, а.с. 14-16), судом встановлено, що 23.04.2021 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження № 0000315 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 203-2, ч. 1 ст. 365-3, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 209, ч. 1, 2, 3 ст. 255 КК України. Протягом 2021-2023 років досудове розслідування вказаного кримінального провадження здійснювалося групою слідчих ДБР, старшим якої був слідчий ОСОБА_17 , а процесуальне керівництво - групою прокурорів, старшим якої був прокурор ОСОБА_15 .

Судом встановлено, що 30.10.2022 ОСОБА_18 в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України (Т. 6, а.с .1-113). Зі змісту повідомлення вбачається, що підозра складалася старшим слідчим ОСОБА_17 та погоджувалася старшим групи прокурорів ОСОБА_15 . При врученні підозри був присутній захисник ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_31 .

Зі змісту протоколу допиту підозрюваного (Т. 6, а.с. 238-243) судом встановлено, що 01.11.2022 ОСОБА_18 було допитано в якості підозрюваної в рамках кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021. Допит проводився слідчим ОСОБА_17 . При проведенні допиту брав участь захисник ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_31 . Під час допиту ОСОБА_18 погодилася надавати показання по суті поставлених запитань. Зміст показань ОСОБА_18 був зафіксований на носій інформації microSD Kingston 64 Gb та безпосередньо у тексті протоколу допиту не відображений.

При дослідженні флеш-накопичувача Kingston 32 Gb (Т. 5, а.с. 20), який є додатком до протоколу тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження № 0000315, отриманого на підставі ухвали слідчого судді від 28.08.2023 у справі № 991/7249/23 (Т. 5, а.с. 14-16), судом встановлено наявність відеофайлів «MAH00061», «MAH00062», «MAH00063» (папка «SCAN_00» - папка «ОСОБА_42» - папка «відео допиту ОСОБА_42»), на яких зафіксовано допит ОСОБА_18 , який 01.11.2022 було проведено в межах кримінального провадження № 0000315.

З вказаних відеофайлів додатково до відомостей, що зазначені у протоколі допиту підозрюваного від 01.11.2022 (Т. 6, а.с. 238-243), судом встановлено, що ОСОБА_18 надала показання щодо відомих їй обставин створення та функціонування організації «Бос», своєї участі в діяльності цієї організації та інших її учасників тощо. Крім того, ОСОБА_18 надала показання щодо обставин, зазначених у врученому їй повідомленні про підозру від 30.10.2022 (Т. 6, а.с. 1-113). Під час допиту ОСОБА_18 підтвердила, що вже викликалася для допиту в межах кримінального провадження № 0000315 в якості свідка, однак тоді відмовилася від надання показань, оскільки побоювалася, що надання нею показань щодо організації «Бос» може створити небезпеку для її життя та здоров`я.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2022 у справі № 757/30401/22-к (Т. 6, а.с. 223-228) відносно ОСОБА_18 в рамках кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 було обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання у нічний період доби. При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу брав участь захисник ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_23 , а також прокурор - ОСОБА_32 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.12.2022 у справі № 757/37899/22-к (Т. 6, а.с. 229-234) в рамках кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді нічного домашнього арешту, обраного відносно ОСОБА_18 . При вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу брав участь захисник ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_23 , а також прокурор ОСОБА_15 .

06.04.2023 ОСОБА_18 в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 203-2 КК України (Т. 6, а.с. 116-222). Повідомлення про зміну підозри складено старшим слідчим ОСОБА_17 та погоджено старшим групи прокурорів ОСОБА_15 . Відомості про участь захисника ОСОБА_18 при врученні повідомлення про зміну підозри відсутні.

Зі змісту протоколу допиту підозрюваного (Т. 6, а.с. 244-247) судом встановлено, що 06.04.2023 ОСОБА_18 також було повторно допитано в якості підозрюваної в рамках кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021. Допит проводився слідчим ОСОБА_33 . При проведенні допиту брав участь захисник ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_23 . У ході допиту ОСОБА_18 фактично відмовилася надавати показання, зазначивши, що показання щодо суті пред`явленої підозри буде надавати в суді.

Крім того, до протоколу долучено копії документів, що підтверджують повноваження адвоката ОСОБА_23 на здійснення захисту ОСОБА_18 в межах цього кримінального провадження.

Судом також встановлено, що 30.10.2022 в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 було складено повідомлення ОСОБА_19 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України (Т. 7, а.с. 1-72). Повідомлення складено старшим слідчим ОСОБА_17 та погоджено старшим групи прокурорів ОСОБА_15 . Саме повідомлення направлено засобами поштового зв`язку за адресою проживання ОСОБА_19 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2022 у справі № 757/31323/22-к (Т. 7, а.с. 156-161) в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 надано дозвіл на затримання ОСОБА_19 з метою її приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Зі змісту протоколу допиту підозрюваного (Т. 7, а.с. 75-83) вбачається, що 29.11.2022 ОСОБА_19 було допитано в якості підозрюваної в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021. Допит проводився слідчим ОСОБА_17 . При проведенні допиту брав участь захисник ОСОБА_19 - адвокат ОСОБА_34 . Під час допиту ОСОБА_19 погодилася надавати показання по суті поставлених запитань. Зміст показань ОСОБА_19 зафіксований на носій інформації microSD Kingston 64 Gb та безпосередньо у тексті протоколу не відображений.

При дослідженні флеш-накопичувача Kingston 32 Gb (Т. 5, а.с. 20), який є додатком до протоколу тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження № 0000315, отриманого на підставі ухвали слідчого судді від 28.08.2023 у справі № 991/7249/23 (Т. 5, а.с. 14-16), судом встановлено наявність відеофайлу «MAH00008» (папка «SCAN_00» - папка «ОСОБА_73»), на якому зафіксовано допит ОСОБА_19 , який 29.11.2022 було проведено в межах кримінального провадження № 0000315.

З вказаного відеофайлу додатково до відомостей, що зазначені у протоколі допиту підозрюваного від 29.11.2022 (Т. 7, а.с. 75-83), судом встановлено, що ОСОБА_19 надала показання щодо відомих їй обставин створення та функціонування організації «Бос», своєї участі в діяльності цієї організації та інших її учасників тощо.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022 у справі № 757/31323/22-к (Т. 7, а.с. 162-163) в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 до ОСОБА_19 було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання у нічний період доби. При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу брали участь прокурор ОСОБА_15 , а також захисник ОСОБА_19 - ОСОБА_34 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.01.2023 у справі № 757/232/23-к (Т. 7, а.с. 164-167) в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 до ОСОБА_19 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу брали участь прокурор ОСОБА_35 , а також захисник ОСОБА_19 - адвокат ОСОБА_10 .

05.04.2023 ОСОБА_19 в рамках кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 203-2 КК України (Т. 7, а.с. 84-153). Повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри складено старшим слідчим ОСОБА_17 та погоджено старшим групи прокурорів ОСОБА_15 . При врученні повідомлення про зміну підозри брав участь захисник ОСОБА_19 - адвокат ОСОБА_10 .

Зі змісту протоколу допиту підозрюваного (Т. 7, а.с. 154-155) судом встановлено, що 05.04.2023 ОСОБА_19 повторно була допитана в якості підозрюваної в рамках кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021. Допит проводився слідчим ОСОБА_33 . При проведенні допиту брав участь захисник ОСОБА_19 - адвокат ОСОБА_10 . Під час допиту ОСОБА_19 повідомила, що доповнити раніше надані показання нічим.

Зі змісту протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_18 від 19.04.2023 (Т. 11, а.с. 125-234), проведеного за добровільною згодою ОСОБА_18 , вбачається, що 11.04.2023 з 14 год. 28 хв. по 15 хв. 23 хв. у програмному забезпеченні обміну електронними повідомленням «WhatsApp» між ОСОБА_18 (номер мобільного телефону НОМЕР_1 ) та користувачем, обліковий запис якого прив`язаний до номеру мобільного телефону НОМЕР_3 , відбулося електронне листування. Зміст такого листування, використання юридичної термінології, згадування учасників кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021, у тому числі згадування вказаним користувачем про службові зв`язки з ОСОБА_15 та про його плани щодо прийняття окремих рішень в межах цього провадження, звернення ОСОБА_18 до користувача як до особи на ім`я « ОСОБА_36 , а.с. 197) - усе це у своїй сукупності дає можливість дійти висновку, що користувачем, обліковий запис якого прив`язаний до номеру мобільного телефону НОМЕР_3 , є ОСОБА_21 .

Вищевикладені висновки щодо ідентифікації користувача також підтверджуються показаннями ОСОБА_18 , яка зазначала про те, що 11.04.2023 спілкувалася з ОСОБА_21 , у ході чого він повідомляв про новини від ОСОБА_15 .

У ході вказаного листування ОСОБА_21 повідомляє ОСОБА_18 , що мав телефонну розмову з ОСОБА_15 , під час якої останній повідомив, що до кінця тижня буде виносити постанову про виділення матеріалів відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в окремі провадження. Крім того, ОСОБА_15 повідомив ОСОБА_21 про те, що дав відповідні доручення ОСОБА_17 . У свою чергу, ОСОБА_21 зазначає, що після виділення матеріалів в окремі провадження ОСОБА_15 має «прекратить 255» та «заподозрить по 203».

Натомість, ОСОБА_18 повідомляє ОСОБА_21 про те, що мала телефонну розмову з ОСОБА_19 , під час якої остання повідомила, що їй телефонував її захисник ОСОБА_10 з пропозицією зустрітися 12.04.2023, обговорити «новини». При цьому ОСОБА_19 розказала ОСОБА_18 , що ОСОБА_10 був категорично проти говорити про ці новини по телефону.

Зі змісту цього ж протоколу огляду від 19.04.2023 (Т. 11, а.с. 125-234) судом встановлено, що 12.04.2023 з 13 год. 09 хв. по 21 год. 14 хв. у програмному забезпеченні обміну електронними повідомленням «WhatsApp» між ОСОБА_18 та ОСОБА_21 також відбувалося електронне листування та телефонні розмови.

Судом встановлено, що о 13 год. 09 хв. 12.04.2023 ОСОБА_18 зателефонувала ОСОБА_21 , після чого між ними мала місце розмова невідомого змісту тривалістю близько 20 хвилин. Після цієї розмови ОСОБА_18 надіслала електронне повідомлення, в якому попросила ОСОБА_21 нікому не розповідати про деталі їхньої розмови, а також запевнила, що самостійно прийме для себе рішення та буде «розгребать то, что есть». Крім того, ОСОБА_18 повідомляє ОСОБА_21 , що пропонувала ОСОБА_19 12.04.2023 заїхати до нього на роботу, однак ОСОБА_19 відмовилася, оскільки «сказано ж не ставить никого в известность». ОСОБА_18 зазначає, що ОСОБА_19 збирається їхати за кордон та готова піти на все заради цього. При цьому ОСОБА_18 не розуміє як ОСОБА_19 збирається виїжджати за кордон, коли «тут угода намечается», а також вказує на те, що «предложение действительно только в пачке» з ОСОБА_18 , що створює певну залежність ОСОБА_19 від ОСОБА_18 .

У подальшому ОСОБА_21 та ОСОБА_18 ведуть листування з приводу ОСОБА_15 , у ході якого ОСОБА_18 висловлює своє невдоволення щодо того, як прокурор буде себе почувати, коли «эту угоду будет подписывать», а ОСОБА_21 зазначає про незрозумілість дій ОСОБА_15 , оскільки до цього ОСОБА_21 перед ним постійно піднімав питання укладення угоди, а тут він намагається зробити це через маловідомого захисника ОСОБА_19 . Натомість ОСОБА_18 повідомляє, що зі слів ОСОБА_19 ОСОБА_10 знайомий з ОСОБА_15 ще з м. Харкова. Після цього листування від 12.04.2023 закінчується.

13.04.2023 ОСОБА_18 подала до НАБУ заяву про злочин (Т. 3, а.с. 240), в якій зазначила, що прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_37 через адвоката ОСОБА_38 висловив їй прохання надати йому неправомірну вигоду у розмірі 5 тисяч доларів США за зміну кваліфікації кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021 та укладення угоди про визнання винуватості із призначенням покарання у вигляді штрафу.

На підставі вказаної заяви в ЄРДР 13.04.2023 зареєстровано кримінальне провадження № 0000169 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме за фактом того, що службова особа правоохоронного органу, яка займає відповідальне становище, через адвоката висловила прохання надати неправомірну вигоду за вчинення дій в інтересах особи, що надає неправомірну вигоду, з використанням службового становища (Т. 3, а.с. 241).

13.04.2023 ОСОБА_18 надала згоду на залучення її до конфіденційного співробітництва та проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі також - НСРД) в межах кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023, зареєстрованого на підставі її заяви за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (Т. 7, а.с. 237).

Постановою детектива НАБУ ОСОБА_22 від 13.04.2023 (Т. 7, а.с. 238-240) ОСОБА_18 було залучено до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД в межах кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023.

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 949т від 13.04.2023 у справі № 991/3260/23 (Т. 7, а.с. 247-250) за результатами розгляду клопотання заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_39 надано дозвіл на проведення ряду НСРД відносно ОСОБА_10 . Строк проведення НСРД визначено у два місяці.

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 948т від 13.04.2023 у справі № 991/3256/23 (Т. 8, а.с. 72-74) надано дозвіл на проведення ряду НСРД відносно ОСОБА_18 . Строк проведення НСРД визначено у два місяці.

Виконання ухвал слідчих суддів Вищого антикорупційного суду № 948т, № 949т від 13.04.2023 в частині проведення НСРД у виді зняття інформації з електронних комунікаційних мереж шляхом безпосереднього застосування впроваджених технічних засобів за ідентифікаційними ознаками з подальшою її передачею до Оперативно-технічного управління НАБУ для фіксації та обробки листом детектива НАБУ ОСОБА_22 № 19/853 від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 94) було доручено уповноваженим підрозділам ДОТЗ СБ України.

Виконання ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 949т від 13.04.2023 в частині проведення НСРД у виді візуального спостереження за ОСОБА_10 листом НАБУ № 19/3866 від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 137-138) було доручено уповноваженим оперативним підрозділам Державної прикордонної служби, а саме Головному центру оперативного документування та оперативно-технічних заходів ДПС України.

Постановою прокурора САП ОСОБА_9 № 28/3-946т від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 125-129) в межах кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023 призначено проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_15 строком на два місяці з моменту винесення постанови. До проведення НСРД на добровільній та конфіденційній основі було залучено ОСОБА_18 із роз`ясненням заборони провокації злочину.

Виконання постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 14.04.2023 листом прокурора № 28/3-947т від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 130-131) було доручено НАБУ.

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтроль ОСОБА_10 № 19/4276 від 27.04.2023, додатку до нього у виді флеш-накопичувача Kingston № 368т від 17.04.2023 (Т. 8, а.с. 1-38), протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтроль ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023, додатків до нього у виді флеш-накопичувача Kingston № 367т від 17.04.2023, флеш-накопичувача ADATA № 383т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 75-136) судом встановлено наступне.

14.04.2023 приблизно о 13 годині біля БЦ «Парус», що розташований у м. Києві на вул. Мечникова, 2, зустрілися ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Зі змісту їх розмов вбачається, що вони очікували на ОСОБА_10 , який повідомив ОСОБА_19 , що затримується в Голосіївському районному суді м. Києва. Зміст розмови ОСОБА_19 та ОСОБА_18 стосується попередньої їх зустрічі з ОСОБА_10 , у ході якої було озвучено пропозицію щодо виділення матеріалів з кримінального провадження № 0000315. У ході розмови ОСОБА_19 стверджує, що ОСОБА_10 хоче отримати гроші від ОСОБА_18 наперед, однак для цього йому потрібно укласти з нею договір. При цьому ОСОБА_19 деталізує, що «договор для этого он и заключает, что б ты ему бабки передала, не просто принесла ему пять косарей, а заключила с ним договор».

У додаток до цього, ОСОБА_19 зазначає, що ОСОБА_10 їй повідомляв про те, що він домовився з прокурором з приводу того, що спочатку прокурор має «запустить дело», після чого ОСОБА_10 заносить йому гроші. Крім того, ОСОБА_19 вказує на те, що їй шкода ОСОБА_10 , оскільки він бігав «за взятку договаривался», а також дає ОСОБА_18 відомості щодо номера мобільного телефону ОСОБА_10 .

Після цього з`являється ОСОБА_10 і в них почалася спільна розмова наступного змісту:

ОСОБА_40 : «Значит, смотрите, там нужно с каждой из вас сделать заявление и допросить»;

….

ОСОБА_42: «А тот, что был?»;

ОСОБА_40 : «А тот, что был, того не будет....»;

….

ОСОБА_40 : «Допрашивать вас будет ОСОБА_41 в лице меня»;

ОСОБА_42 : «Это как?»;

ОСОБА_40 : «Ну, допрос будем печатать со мной, просто типа, он допросит»;

….

ОСОБА_73: « ОСОБА_41 в курсе? »;

ОСОБА_40 : «Я так понял, да»;

ОСОБА_73: «Как-то странно, что он нам не звонит»;

ОСОБА_40 : «Значит получил конкретные указания ОСОБА_44 »;

….

ОСОБА_40 : «Пример всего есть. Заявления и допрос»;

….

ОСОБА_40 : «Сейчас мы сядем, все это розложим, обсудим. Но, допрос и пример не должны быть слово в слово. Должен быть исходя из каждого индивидуально»;

…

ОСОБА_40 : «Да, заявление так ( ОСОБА_10 імітує рукою, що ніби він пише). А это напечатать. Правда с тем, что вам надо уехать. Я просто думаю, это с вами сделать сегодня или завтра?»

ОСОБА_73: «А, есть текст, который я должна отвечать. Или я должна отвечать реально, что было?»;

ОСОБА_40 : «Вы должны исходя из того, что вы видели и что вы знаете. Полный расклад сделать. То же самое здесь. Два отдельных, не повторяются, не копируются";

ОСОБА_42 : «Так у нас разный функционал был. Он не может повторятся»;

ОСОБА_40 : «Вот. И, собственно говоря, все. Это сделаем, грубо говоря, я в понедельник отдаю это господам. И в пятницу дело уже в суде»;

….

ОСОБА_40 : «....Я ему задал вопрос, когда это все будет сделано? - За следующую неделю. Может имеется, идет вопрос о выделении. Сегодня у нас какая получается схема ( ОСОБА_10 показує на аркуші паперу) вот есть "Босс", полностью, отсюда выделяется ОСОБА_45 203, АДРЕСА_6 . И по ОСОБА_46 тоже самое»;

….

ОСОБА_40 : «Четыре. Здесь единственное допросы. Сюда уходят эти, их в общей массе не будет. Это идет на прекращение. Это идет з обвинительным актом»;

….

ОСОБА_40 : «Это мы чуть-чуть тянем. Это закрывается. Чтоб мы закрытие сюда засунули, чтобы попросить, чтобы полностью все это, нам даже закрыли. Поэтому дайте нам 69, ниже минимума. Прокурор просит минимум. Мы не против вообще 69»;

…

ОСОБА_40 : «Будете под ручку ходить. С вами у нас более длительная процедура. С вами надо..»;

ОСОБА_42: «Со мной?»;

ОСОБА_40 : «Да. Мне нужно: заключить договор, получить по нему оплату. Потом мы делаем заяву и допрос»;

ОСОБА_42: «Заява и допрос. Так, что по оплате? Вы с ним, что обсуждали?»;

ОСОБА_40 : «Ну, так как мы изначально обсуждали»;

ОСОБА_42: «Пять?»;

ОСОБА_40 : «Угу»;

ОСОБА_42: «Вы с ним не обсуждали, что может поторговаться, тра-ля-ля, да?»;

ОСОБА_40 : «Ну мне Инна сказала, что плюс до пяти. Я как бы не стал вести на эту тему разговоры»;

ОСОБА_42: «Хорошо. Вопрос следующий. Ну, как бы вот, мы с Инной говорили. Мы переживаем, что не будет такого, что сейчас пять, а потом он скажет: "Ой, я там еще кого-то подключил, еще надо две". Чтобы это не было дойной коровой?";

ОСОБА_40 : "Нет, я с ним сегодня, как бы здесь поставил точку. Я говорю, во-первых: "Вот эта цифра?" Он говорит: "Да". Я потом ему говорю: "А отдавать тебе когда? Это из той серии, когда-нибудь. "Давай, так: ты это сделаешь, я тебе отдам. Они у меня будут, ну, когда пойдет процедура я тогда тебе это как-нибудь, заеду. Мы с тобой пообщаемся и завезу тебе сами заяви и справки эти все". Он говорит: "Хорошо";

ОСОБА_47 : "Ну, не будет потом такого? Мы сейчас такие-то даем показания. Я так понимаю тоже задним числом, да, они будут какими-то идти? После этого, например, мы уже сфантазируем, потому мы не понимаем, как это будет происходить, там нужна будет подпись кого-то из ДБР. Он говорит: "Вот, людям из ДБР надо еще там доплатить, хотя бы там косарь";

ОСОБА_40 : "Нет. У ОСОБА_76 есть поручение, на виконання слідчих дій";

ОСОБА_42: "Угу";

ОСОБА_40 : "Он в рамках этого поручения вас допрашивает";

ОСОБА_42: "Нет, ну, он то нас по факту не допрашивает";

ОСОБА_40 : "Ну, во-первых, дату мне еще не сказали, какую писать. Сказали оставить полномочное лицо, которое будет проводить допрос и дату вакантную скажем так, не заполненную, все остальное сделать. Я задал вопрос по заяве: "Какой датой?" Мне сказали: "Позже дадим ответ";

ОСОБА_73: "А это типа все сам ОСОБА_48 решает? Или это у него какие-то верха есть?";

ОСОБА_40 : "Нет, сам он такое не решит. Если бы он сам мог решить, мы уже бы давно-давно были бы все в...";

....

ОСОБА_40 : "Конечно. Во-первых, я еще сам не читал формат заявления и допроса. Потому что я по дороге сюда увидел, что мне пришло оно. Сейчас мы это все вместе прочитаем";

ОСОБА_73: "Давайте сядем, я напишу заявление. А дома на компе я наберу допрос по вашим вопросам";

ОСОБА_40 : "С вами можем сделать точно так же. Только завтра нам надо будет встретиться";

ОСОБА_42: "Завтра суббота";

ОСОБА_40: "Да";

ОСОБА_42: "Я просто сегодня уезжать собралась";

ОСОБА_40: "Не хотите меня видеть?";

ОСОБА_42: "А, подождите";

ОСОБА_40 : "Можем в понедельник";

ОСОБА_42: "... Вы мне скажите лучше другое, когда этот товарищ хочет эту благодарность? Это ж надо насобирать";

ОСОБА_73: "Леша только что рассказывал, что ему не принципиально";

ОСОБА_40 : "Да, ему не принципиально...."

....

ОСОБА_40 : "Нет, ну смотрите, открываю карты, грубо говоря, давай мы с тобой определимся, там в понедельник или вторник мы заключаем договор и с оплатой гонорара";

ОСОБА_42 : "Не, в понедельник можно договор заключить спокойно. Вопрос денег. Это ж надо всю сумму";

ОСОБА_40 : "Смотри, чтобы была ситуация, когда я начал выполнять свои услуги по договору, и у меня эти услуги были уже оплачены. Чтобы я поехал, ему сдал, и он начал работу. И у меня есть деньги";

ОСОБА_42 : "Хорошо, у нас будет какое-то с Инкой подтверждение, что он начал работу? Какая-то бумажка будет, чи ухвала, чи що?";

ОСОБА_40 : "Будет постанова про виділення в окреме провадження. Как только мы получаем постанову про виділення в окреме провадження, грубо говоря, он уже начал";

ОСОБА_42 : "А можно так, мы получаем постанову и ему даем деньги? Ну, тебе";

ОСОБА_40 : "Мне нет. Мне до этого. Я после этого только отдаю. Потому что, если он сделает это, скажет из серии, что нам с тобой пора увидеться, а у меня их нет на руках - мне придется свои везти";

...

ОСОБА_40 : "Короче, смотри, есть предложение по приколу";

ОСОБА_73: "Давай";

ОСОБА_40 : "У меня дома лежат золотые монеты клиента, которым он сказал распоряжайся на свой розсуд";

ОСОБА_42: "Так";

ОСОБА_40 : "Я тебе могу три из них отдать в залог этих денег. Ты мне потом вернешь после этого";

...

ОСОБА_40 : "Еще раз повторяю, я ему не буду отдавать сразу. Давай так, когда дело уходит с поданням на закриття, тогда я закрываю свои вопросы, свои обязы";

....

ОСОБА_42 : "Просто вопрос в том, что ОСОБА_48 ничем не рискует. Ну, он нас грубо говоря, чем рискует?";

....

ОСОБА_40 : "Вопрос. Ну, как он не рискует? Он рискует, ..., больше нас с вами в этой ситуации";

ОСОБА_42 : "А чего?";

ОСОБА_40 : "Потому что у него от 12 до 15, с конфискацией";

...

ОСОБА_42 : "Так мы же ни это, не закончили вопрос с благодарочкой. Давайте так, я сегодня поговорю с мужем. Узнаю, ну, блин, это ж ни три копейки. И тогда, наверное, вечером напишу вам точно, когда это возможно. Ну, вам надо или понедельник, или вторник, критично, да, я так понимаю?";

ОСОБА_40 : "Мне не критично. Мне спокойнее на душе";

ОСОБА_42: "Хорошо. Когда вот эти надо все бумажки писать с моей. Ну, с Инной понятно, чем быстрее. Что по мне? Чтобы я точно была";

ОСОБА_40 : "Так по мне, только вы заходите ко мне на оплаченный гонорар";

ОСОБА_42: "Там понедельник-вторник, в эти дни?"

ОСОБА_40 : "Да, напишем. Мы напишем";

....

ОСОБА_40 : "Вот, и тогда, если что, мы на следующей неделе запустимся, ну, если мы с понедельника запустимся, то соответственно мы к началу мая мы выйдем на...";

ОСОБА_42: "Они точно материалы дела не откроют, пока мы это все не проведем?";

ОСОБА_40 : "Нам надо побыстрее, понимаешь это все";

...

ОСОБА_73: "Мы все спросили, потому мы вчера написали, единственное, что спроси в какой валюте";

ОСОБА_42: "А, а в какой валюте хочет товарищ благодарочку?"

ОСОБА_40 : "Без разницы. Ну просто если отдавать в гривне эту цифру, это вот так вот получается (показує жестами, що означає «велика купа»)";

....

ОСОБА_42: "А он сам это предложил или это ты мне предложил вот эту всю историю? Или это он? Или Это ты?";

ОСОБА_40 : "Я им ее предложил в октябре месяце или ноябре";

ОСОБА_42: "Просто понимаешь, оно странно: они столько молчали, молчали, а потом...";

ОСОБА_40 : "Я ему... Инна, с Инной я договор когда подписал? Конец ноября. С первой встречи моей в конце ноября, которая состоялась через три дня после подписания договора, я ему в этой ситуации толкаю";

ОСОБА_42 : "Ну типа ты говорил, что отблагодарим, отблагодарим, да?"

ОСОБА_40 : "... раз в две недели. Давай, давай";

ОСОБА_42 : "Просто что странно, что тут как раз должно закрываться дело?"

ОСОБА_40 : "Не, сначала просто на понятийных. А потом я говорю: "Ну давай, если так нет, то как-то поможем этой богодельне в пределах разумного".

Судом також встановлено, що паралельно з вказаними фрагментами розмов ОСОБА_10 дає ОСОБА_18 та ОСОБА_19 чисті аркуші паперу та ручки, за допомогою яких вони мають написати заяви про вчинення злочину. Після цього ОСОБА_10 інструктує ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з приводу того як писати цю заяву, як її краще оформити, диктує, що конкретно потрібно написати тощо. ОСОБА_10 також демонструє їм свій телефон, в якому була відображена переписка з прокурором ОСОБА_15 , в якій містилися зразок тексту, що має бути викладений у заяві про вчинення злочину, а також протоколи допитів. Крім того, ОСОБА_10 після такої демонстрації телефонує ОСОБА_15 та перепитує з приводу окремих моментів написання заяви про вчинення злочину та протоколів допиту. У ході написання заяви ОСОБА_10 також підтверджує, що заяви про вчинення злочину та протоколи допитів будуть датовані до повідомлення ОСОБА_18 та ОСОБА_19 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень в межах кримінального провадження № 0000315. Також з`ясовується, що написання тексту показань буде ускладнено, оскільки показання ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які вони надавали до цього під час досудового розслідування та які могли б бути використані як зразок, не відображено у протоколах їх допиту, а міститься лише на відеозаписах слідчої дії, доступу до яких вони не мають.

При написанні заяв про вчинення злочину між ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_10 також відбулася розмова наступного змісту:

ОСОБА_42: "А вот это то, что мы делаем, за это тоже может быть криминальная ответственность? Это какая-то, это как-то наказуемо чи хоть это не наказуемо?"

ОСОБА_42 : "Нет, ну так. Если мы начистоту говорим, я так смотрю, у вас же немає камер»;

ОСОБА_40 : "Ну, нам. Вам - 358, 369, это подделка документов... и передача неправомерной выгоды прокурору. Мне - зловживання впливом 369-2, підбурювання до надання неправомірної вигоди 369, підбурювання до подделки документов 358. А прокурору - 368 и 364";

...

ОСОБА_42: "ОСОБА_74, а можно еще вопрос. А если, ну, реально мы вот попадем в столько статей и тем более, прокурор. Чего тогда такая сумма с другой стороны маленькая как для генеральной прокуратуры, блин, прокурор берет 5";

ОСОБА_40 : "Потому что вами закрывают головную боль";

ОСОБА_42: "А";

ОСОБА_73: "Какую?";

ОСОБА_40: "Показатель. И потому что я на ушах у него сижу, у него уже мозоли";

ОСОБА_42: "Ну, это точно не подстава какая-то?";

ОСОБА_40 : "Потому что я сам, если б я зашел туда с улицы. Тут просто с улицы, начал знакомится, мы б меньше, чем за 20-ку с каждой не отскочили";

ОСОБА_42: "Ну, это не подстава, вы думаете с его стороны? Вы ему доверяете?";

ОСОБА_40 : "Я - да".

По закінченню фрагментів вказаних розмов ОСОБА_10 також детально роз`яснює, що написання заяв про вчинення злочину та оформлення протоколів допиту з недостовірними датами необхідно для винесення прокурором ОСОБА_15 постанови щодо виділення матеріалів в окремі провадження, тобто для створення правової підстави прийняття відповідного рішення, і відповідно реалізації подальшої домовленості щодо звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 255 КК України та призначення штрафу за ст. 203-2 КК України із застосуванням ст. 69 КК України. ОСОБА_10 у додаток до цього переконує, що нові показання ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не будуть вже в матеріалах основного кримінального провадження, з ними не зможуть ознайомитися інші учасники, у тому числі представники компанії «Бос», що свідчить про безпечність вказаних дій. У випадку необхідності надання аналогічних показань під час судового розгляду ОСОБА_10 переконує ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , що вони можуть посилатися на те, що нічого не пам`ятають, оскільки пройшло багато часу, що унеможливить викриття факту надання ними підроблених показань під час досудового розслідування. Крім того, ОСОБА_10 зазначає, що у випадку невизнання вини по ст. 203-2 КК України всі домовленості з прокурором будуть порушені і останній «начнет палить машину» ОСОБА_10 .

У кінцевому підсумку спільна зустріч ОСОБА_10 , ОСОБА_19 та ОСОБА_18 закінчується тим, що ОСОБА_10 повідомляє їм про необхідність виконання «домашнего задания», маючи на увазі написання заяв про вчинення злочину та показань вдома, та залишає ОСОБА_19 та ОСОБА_18 вдвох.

Після цього між ОСОБА_18 та ОСОБА_19 відбувається розмова, у ході якої ОСОБА_19 запевняє ОСОБА_18 з приводу того, що ОСОБА_10 не самостійно все це робить, а перебуває у змові з прокурором. Крім того, ОСОБА_19 підтверджує, що ОСОБА_10 в їх присутності дійсно розмовляв по телефону з ОСОБА_15 . За результатам спілкування ОСОБА_19 та ОСОБА_18 приходять до спільної думки щодо сумнівності пропозиції ОСОБА_10 , разом з тим ОСОБА_18 зазначає, що їй потрібно поговорити з чоловіком та з`ясувати чи зможе вона зібрати озвучену суму коштів.

Зі змісту протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_18 від 17.04.2023 (Т. 11, а.с. 102-124), проведеного за її добровільною згодою, судом встановлено наявність на мобільному телефоні ОСОБА_18 чотирьох файлів із фотозображеннями (додаток № 3 до протоколу огляду від 17.04.2023, Т. 11, а.с. 121-124). Фотозображення датовані 14.04.2023, на що вказує відповідне позначення у назвах файлів (Т. 11, а.с. 116), та відображають мобільний телефон, в якому, у свою чергу, відкрито електронне листування з користувачем «Прокурор ОСОБА_49 ». Зміст електронного листування зводиться до надання користувачем «Прокурор ОСОБА_50 » зразку показань свідка щодо діяльності організації «Бос». Користувач «Прокурор ОСОБА_49 » повідомляє, що допит особи зафіксовано на відео та що потрібно, щоб ця особа самостійно написала текст показань з приводу структури організації, ліцензій, учасників тощо. Крім того, електронне листування містить питання до користувача «Прокурор ОСОБА_49 » щодо дати заяви, яке залишилося без відповіді.

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль ОСОБА_18 від 03.07.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 592т від 16.06.2023, флеш-накопичувача Kingston № 596т від 16.06.2023 (Т. 8, а.с. 162-193) судом встановлено наступне.

14.04.2023 о 17 год. 05 хв. ОСОБА_19 зателефонувала ОСОБА_18 . У ході телефонної розмови ОСОБА_19 переконувала ОСОБА_18 у тому, що вимоги ОСОБА_10 щодо написання заяв про вчинення злочину та протоколів допиту походять від прокурора ОСОБА_15 і є необхідними для створення правової підстави виділення матеріалів в окремі провадження та реалізації іншої частини домовленості. Такі вимоги, на переконання ОСОБА_19 , є зрозумілими та узгоджуються з тим, що намагається реалізувати прокурор. У кінцевому підсумку ОСОБА_19 повідомила ОСОБА_18 , що буде писати заяву про вчинення злочину та текст показань, які після цього відправить ОСОБА_10

14.04.2023 о 18 год. 35 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відбулася телефонна розмова. Під час телефонної розмови ОСОБА_18 повідомила, що спілкувалася зі своїм чоловіком та що у неї буде можливість передати раніше озвучену суму грошей у вівторок або середу вранці (18-19 квітня), для чого вона зможе зустрітися з ОСОБА_10 . Крім того, ОСОБА_18 зазначила, що вже почала разом з ОСОБА_19 писати заяву про вчинення злочину, після чого запитала з приводу того, куди надсилати текст показань. У свою чергу, ОСОБА_10 підтвердив можливість зустрічі з метою отримання грошей від ОСОБА_18 та дооформлення всіх документів, а також зазначив про те, що відправить їй відомості про свою електронну пошту. На цьому телефонна розмова між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 закінчилася.

У контексті вищевикладеної розмови ОСОБА_18 та ОСОБА_10 зі змісту протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_18 від 17.04.2023 (Т. 11, а.с. 102-124) судом підтверджено, що 14.04.2023 між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 в програмному забезпеченні обміну електронними повідомленнями «WhatsApp» відбулося електронне листування та телефонний дзвінок. У ході листування ОСОБА_18 просила ОСОБА_10 зателефонувати їй для того, щоб узгодити дату зустрічі, після чого між ними відбулася телефонна розмова. За результатами телефонної розмови ОСОБА_10 надіслав ОСОБА_18 відомості про свою електронну пошту - ІНФОРМАЦІЯ_3 На цьому електронне листування 14.04.2023 між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 в цьому програмному забезпеченні закінчилося.

Хоча електронне листування між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 від 14.04.2023 містить позначку часу 15 год. 35 хв., співставлення його змісту (особливо частини, в якій ОСОБА_10 надсилає відомості про свою електронну адресу після телефонної розмови з ОСОБА_18 ) з відомостями протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль ОСОБА_18 від 03.07.2023 (Т. 8, а.с. 162-193) дає можливість дійти висновку, що електронне листування, телефонний дзвінок у програмному забезпеченні «WhatsApp» між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , що мали місце 14.04.2023 о 15 год. 35 хв., та телефонна розмова між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , що мала місце 14.04.2023 о 18 год. 35 хв., є одними і тими самими обставинами, а позначка часу електронного листування містить помилку.

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль ОСОБА_18 від 03.07.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 592т від 16.06.2023, флеш-накопичувача Kingston № 596т від 16.06.2023 (Т. 8, а.с. 162-193) судом також встановлено, що 14.04.2023 о 20 год. 45 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_19 відбулася чергова телефонна розмова. У ході розмови ОСОБА_18 повідомила, що домовилася з ОСОБА_10 про зустріч у вівторок чи середу вранці (18-19 квітня), під час якої вона має привезти йому раніше обговорювану «благодарочку», та під час якої вони мають завершити написання заяви про вчинення злочину та протоколу допиту. Крім того, ОСОБА_18 зазначила, що ОСОБА_10 надав їй відомості про свою електронну пошту, на яку вона має надіслати йому текст своїх показань для подальшої перевірки та редагування. Після цього ОСОБА_18 та ОСОБА_19 тривалий час обговорювали те, що будуть писати у заявах про вчинення злочину та текстах своїх показань.

Зі змісту протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_18 від 17.04.2023 (Т. 11, а.с. 102-124) судом встановлено, що 15.04.2023 в програмному забезпеченні обміну електронними повідомленнями «WhatsApp» між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відбулося електронне листування. Під час листування ОСОБА_10 інструктував ОСОБА_18 з приводу того як написати заяву про вчинення злочину, що потрібно вказувати, де потрібно розписати більше, які висновки зробити тощо. ОСОБА_18 неодноразово надсилала ОСОБА_10 фотозображення заяви про вчинення злочину, після чого ОСОБА_10 коригував її зміст, казав, що потрібно дописати чи виправити. На цьому електронне листування між ними 15.04.2023 року закінчилося.

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль ОСОБА_18 від 03.07.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 592т від 16.06.2023, флеш-накопичувача Kingston № 596т від 16.06.2023 (Т. 8, а.с. 162-193) судом встановлено, що 18.04.2023 о 18 год. 38 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відбулася телефонна розмова. Під час цієї розмови ОСОБА_18 та ОСОБА_10 домовилися про зустріч 19.04.2023 приблизно об 11 годині, під час якої ОСОБА_18 має передати заяву про вчинення злочину та підписати з ОСОБА_10 договір про надання професійної правничої допомоги. ОСОБА_18 повідомила, що текст її показань майже готовий і пообіцяла надіслати їх на електронну пошту ОСОБА_10 до кінця дня 18.04.2023.

Зі змісту протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_18 від 19.04.2023 (Т. 11, а.с. 125-234) судом встановлено, що 18.04.2023 о 23 год. 14 хв. ОСОБА_18 з використанням власної електронної пошти « ІНФОРМАЦІЯ_4 » надіслала на раніше повідомлену ОСОБА_10 електронну пошту « ІНФОРМАЦІЯ_3 » файл формату «doc» під назвою «Допит ОСОБА_18 ». В електронному повідомленні ОСОБА_18 також зазначила: « ОСОБА_51 , добрый вечер! Во вложении допрос. Старалась максимально вспомнить, какие вопросы интересовали следователя и идти по тем вопросам. С уважением, ОСОБА_52 ». При огляді вказаного файлу (додаток № 3 до протоколу огляду від 19.04.2023, Т. 11, а.с. 224-234) підтверджено, що він містить текст показань ОСОБА_18 з приводу обставин та фактів діяльності організації «Бос».

Також судом встановлено, що 18.04.2023 у програмному забезпеченні «WhatsApp» відбулося електронне листування між ОСОБА_18 та ОСОБА_21 . У ході листування ОСОБА_21 повідомив про дивну поведінку ОСОБА_15 та про те, що останній надзвонює слідчому ОСОБА_17 , ставить йому завдання, у тому числі доручити ОСОБА_21 вчинити певні дії в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021. ОСОБА_21 зазначив, що не захотів розмовляти з ОСОБА_17 та повідомив йому про те, що якщо в ОСОБА_15 є якісь завдання, то потрібно щоб ОСОБА_15 особисто телефонував ОСОБА_21 .

Зі змісту цього ж протоколу огляду від 19.04.2023 (Т. 11, а.с. 215-221) судом встановлено, що 19.04.2023 у програмному забезпеченні «WhatsApp» між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 відбулося електронне листування. ОСОБА_10 попросив у ОСОБА_18 її паспорт для укладення договору про надання професійної правничої допомоги та підтвердив, що отримав на електронну пошту файл з текстом показань ОСОБА_18 , зазначив, що буде їх перечитувати та редагувати. Після цього вони підтвердили заплановану на 19.04.2023 зустріч, уточнивши її час та місце - приблизно об 11 годині в БЦ «Парус».

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтроль ОСОБА_10 № 19/5874т від 14.06.2023 та додатку до нього у виді флеш-накопичувача SunDisk № 384т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 49-67), протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтроль ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023, додатків до нього у виді флеш-накопичувача Kingston № 367т від 17.04.2023, флеш-накопичувача ADATA № 383т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 75-136), судом встановлено наступне.

19.04.2023 близько об 11 годині у БЦ «Парус», що розташований у м. Києві на вул. Мечникова, 2, відбулася зустріч ОСОБА_18 та ОСОБА_10 . У ході зустрічі ОСОБА_18 повідомила, що спілкувалася зі своїм захисником ОСОБА_23 , який запитував з приводу руху кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021. ОСОБА_10 нагадав про відсутність потреби розповідати ОСОБА_23 про їх домовленості, а також про те, що ОСОБА_18 має заплатити ОСОБА_10 гонорар. Крім того, ОСОБА_10 вказав на те, що ОСОБА_18 зможе про це розповісти ОСОБА_23 , коли він дасть на це відповідну «отмашку».

ОСОБА_10 у ході розмови підтвердив, що згідно з досягнутими з прокурором ОСОБА_15 домовленостями матеріали відносно ОСОБА_18 за ст. 255, ст. 203-2 КК України будуть виділені у два окремі провадження. Так само матеріали будуть виділені відносно ОСОБА_19 . Після цього провадження за ст. 255 КК України буде направлено ОСОБА_15 до суду з обвинувальним актом та клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а провадження за ст. 203-2 КК України буде направлено ОСОБА_15 до суду з обвинувальним актом, під час розгляду якого ОСОБА_18 та ОСОБА_19 мають повністю визнати вину та погодитися на проведення судового розгляду відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому судовий розгляд за ст. 203-2 КК України буде затриманий до моменту розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 6 ст. 255 КК України, щоб після цього ухвалу суду про звільнення від кримінальної відповідальності використати як доказ у справі по ст. 203-2 КК України і на її підставі просити призначити остаточне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, що також має підтримати прокурор.

Під час зустрічі ОСОБА_18 віддала ОСОБА_10 власноручно написану заяву про вчинення злочину, а також ручку, якою її написала. ОСОБА_10 передав ОСОБА_18 надрукований протокол її допиту, до якого внесено надісланий нею на його електронну пошту текст показань. ОСОБА_18 ознайомилась з текстом протоколу допиту, ОСОБА_10 зазначив, де потрібно підписати, які графи потрібно заповнити, а які залишити порожніми.

Після цього ОСОБА_10 передав ОСОБА_18 на підпис договір про надання професійної правничої допомоги, під час чого між ними відбулася розмова наступного змісту:

ОСОБА_40 : «(Передає документи) Это ты ко мне поступаешь в рабство";

ОСОБА_42: "Ага, давай. ИПСО это, что такое ИПСО Юре Групп, это типа, это ваша контора?";

ОСОБА_40 : "Это моя фирма";

ОСОБА_42 : "Так, давай. Просто подпись и все, да? (підписує документи). Так, раз. Два. А вот, подожди, а вот еще странички";

....

ОСОБА_40 : "Тебя интересующий момент. Это вартість послуг эквивалент 5-ти тысяч доларів США";

ОСОБА_42: "Ага. Вот тут, да?";

ОСОБА_40: "Да. Это мне, пока оплаты нет. Это тебе".

У кінці зустрічі ОСОБА_18 повідомила ОСОБА_10 , що особисто передасть йому 5 тисяч доларів США у п`ятницю (21 квітня), а ОСОБА_10 зазначив, що після цього у той же день (21 квітня) вони завезуть всі складені документи, щоб запустити процес. При цьому ОСОБА_10 уточнив, що зробити це потрібно у першій половині дня 21.04.2023, оскільки після цього йому потрібно буде їхати по своїм справам.

Зі змісту протоколу огляду «договору № 1/04-23 про надання правничої допомоги» від 19.04.2023 (Т. 11, а.с. 66-69), що був добровільно наданий для огляду ОСОБА_18 після отримання його від ОСОБА_10 у ході зустрічі від 19.04.2023, судом встановлено, що 19.04.2023 між ОСОБА_18 , як клієнтом, та адвокатським об`єднанням «ІПСО ЮРЕ ГРУП», в особі керуючого партнера ОСОБА_10 , було підписано договір № 1/04-23 про надання правничої допомоги.

Згідно з п. 1.1 вказаного договору ОСОБА_10 зобов`язався надати ОСОБА_18 послуги правової допомоги відповідно до п. 1.2 цього договору, а ОСОБА_18 зобов`язалася прийняти надані послуги та оплатити їх своєчасно і в повному обсязі згідно з умовами додатку № 1 до договору. Перелік послуг правової допомоги, що визначений у п. 1.2 договору, має абстрактний характер та не містить вказівки чи прив`язки до кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору порядок замовлення та приймання послуг, їх вартість, порядок розрахунків та інші умови виконання договору визначаються додатком № 1 до договору та додатковими угодами. Разом з тим, додатки до договору № 1/04-23 про надання правничої допомоги після зустрічі від 19.04.2023 ОСОБА_10 залишив у себе «пока оплаты нет».

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль ОСОБА_18 № 19/6519 від 03.07.2023 та додатку до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 593т від 16.06.2023 (Т. 8, а.с. 194-242) судом встановлено наступне.

20.04.2023 о 18 год. 07 хв. ОСОБА_18 зателефонувала ОСОБА_10 . У телефонній розмові ОСОБА_18 повідомила про те, що відносно неї та ОСОБА_19 планується обрання запобіжних заходів, яких до цього не було та які не входили у раніше озвучені домовленості з прокурором ОСОБА_15 . Крім того, ОСОБА_18 зазначила, що при таких умовах вона дуже сильно ризикує та побоюється, що її можуть обманути, взявши 5 тисяч доларів та не виконавши свою частину домовленостей. У зв`язку з чим ОСОБА_18 повідомила, що слід відкласти на понеділок (24 квітня) «денежные вопросы». ОСОБА_10 засвідчив свою обізнаність з приводу виниклої ситуації та пообіцяв розібратися з цим, дізнатися причину обрання запобіжних заходів.

20.04.2023 о 18 год. 44 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_21 відбулася телефонна розмова, у ході якої ОСОБА_18 повідомила про подання клопотань щодо обрання їй та ОСОБА_19 запобіжних заходів, а ОСОБА_21 підтвердив, що ОСОБА_15 намагався поставити йому якісь завдання через ОСОБА_17

20.04.2023 о 18 год. 49 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_21 відбулася повторна телефонна розмова, у ході якої ОСОБА_21 зазначив, що обрання запобіжних заходів є стандартною процедурою перед завершенням досудового розслідування та відкриттям матеріалів кримінального провадження відповідно до ст. 290 КПК України. Крім того, ОСОБА_21 повторно підтвердив ті обставини, що ОСОБА_15 через ОСОБА_17 намагався «нарезать» ОСОБА_21 завдань.

20.04.2023 о 19 год. 21 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відбулася повторна телефонна розмова. Під час телефонної розмови ОСОБА_10 повідомив, що не додзвонився до ОСОБА_15 з приводу питання обрання запобіжних заходів, однак при цьому запевнив, що «обрання запобіжного заходу никак не влияет на нашу угоду». ОСОБА_18 в телефонній розмові повідомила, що у зв`язку із цією ситуацією передасть ОСОБА_10 неправомірну вигоду лише у понеділок (24 квітня).

20.04.2023 о 19 год. 35 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_21 відбулася чергова телефонна розмова. ОСОБА_21 повідомив, що мав розмову з ОСОБА_15 , у ході якої останній поставив йому завдання допитати ОСОБА_18 та ОСОБА_19 липнем місцем, тобто «заднім числом». При цьому ОСОБА_21 зазначив, що, судячи з поведінки та настрою ОСОБА_15 , то 21.04.2023 останній планував щось отримати від ОСОБА_18 та ОСОБА_19 за проведення цих допитів. ОСОБА_18 повідомила, що не збирається передавати ОСОБА_15 21.04.2023 гроші у зв`язку з обранням їм запобіжних заходів. У свою чергу, ОСОБА_21 запевнив, що йому нецікавий момент з передачею неправомірної вигоди ОСОБА_15 , оскільки він з цього нічого не отримує та ніяк у цьому не задіяний. Наприкінці розмови ОСОБА_21 вказав на те, що поговорить зі своїм керівництвом з приводу виконання вказівок ОСОБА_15 та якщо керівництво погодить, то він допитає ОСОБА_18 та ОСОБА_19 «заднім числом».

20.04.2023 о 19 год. 45 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відбулася чергова телефонна розмова. ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_15 отримав вказівки від керівництва щодо обрання запобіжних заходів всім підозрюваним по кримінальному провадженню № 0000315 від 23.04.2021, тобто це стосується не лише ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . У свою чергу, ОСОБА_18 повідомила, що завтра (21 квітня) будуть обирати запобіжний захід ОСОБА_19 , а в понеділок (24 квітня) - запобіжний захід ОСОБА_18 . Під час телефонної розмови ОСОБА_18 та ОСОБА_10 домовилися, що 24.04.2023 о 13 год. 45 хв. біля будівлі Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_18 передасть ОСОБА_10 раніше обговорювану суму грошей.

20.04.2023 о 20 год. 09 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відбулася ще одна телефонна розмова, у ході якої ОСОБА_18 повідомила, що спілкувалася з ОСОБА_21 та що останній розповів про отримання завдання від ОСОБА_15 щодо проведення допиту ОСОБА_18 та ОСОБА_19 «заднім числом». ОСОБА_10 зазначив, що зателефонує ОСОБА_15 і через нього «отрегулирует этот вопрос».

20.04.2023 о 20 год. 19 хв. ОСОБА_10 перетелефонував ОСОБА_18 і повідомив, що потрібно буде переробити протоколи допитів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які вони робили з ОСОБА_10 до цього, оскільки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вказані у протоколах в процесуальному статусі підозрюваних, а потрібен процесуальний статус свідка. Після цього ОСОБА_10 та ОСОБА_18 домовилися, що 21.04.2023 ОСОБА_18 приїде до Печерського районного суду м. Києва, де будуть обирати запобіжний захід ОСОБА_19 , після обрання запобіжного заходу ОСОБА_10 дасть їм підписати перероблені протоколи допитів з правильним процесуальним статусом, з якими ОСОБА_18 та ОСОБА_19 мають відправитися до ОСОБА_21 . У свою чергу, ОСОБА_21 має перевірити протоколи допитів та долучити їх до матеріалів кримінального провадження, після чого вони «запускаются оперативно, потому что надо быстрее заканчивать, пока они не умудрили 290-тую».

21.04.2023 о 12 год. 28 хв. у приміщенні Печерського районного суду м. Києва до та після судового засідання з обрання ОСОБА_19 запобіжного заходу між ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 та ОСОБА_15 відбулася розмова. Під час цієї розмови ОСОБА_18 у присутності інших осіб зателефонувала ОСОБА_21 , запитала куди їм їхати, щоб передати заяви про вчинення злочину та протоколи допитів, однак ОСОБА_21 повідомив, що захворів і не зможе прийняти у них ці документи. Почувши, що ОСОБА_21 захворів, ОСОБА_10 повідомив про це ОСОБА_15 та попросив його зателефонувати ОСОБА_21 , щоб врегулювати це питання. ОСОБА_15 не тільки був обізнаний і володів інформацією з приводу чого ОСОБА_18 телефонувала ОСОБА_21 , але погодився на це та зателефонував ОСОБА_21 , однак останній не відповів на дзвінок. Після цього ОСОБА_15 залишив ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_10 втрьох.

У ході подальшої розмови ОСОБА_10 повідомив, що: «короче, ОСОБА_53 принимает у вас документы эти задним числом. Типа он у вас взял их летом. Приносит следователю. Следователь их запускает в материалы и принимается решение - вот это о выделении и все остальное». Крім цього, на питання ОСОБА_18 щодо гарантій виконання прокурором своєї частини домовленості ОСОБА_10 зазначив, що спілкувався з прокурором ОСОБА_15 та отримав від нього запевнення щодо дійсності досягнутих домовленостей: «Ну такое. - "Ну у нас точно все получается?" - "Ну да". Говорю: Ну то есть эксцессов не может быть если не получится?" - "Ну, типа не должно». Після цього ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_10 відправилися забирати автомобіль останнього зі штраф-майданчику.

Пізніше ОСОБА_10 віддав ОСОБА_18 та ОСОБА_19 їх заяви про вчинення злочину та протоколи їх допиту як свідків, які вони мали передати ОСОБА_21 , та відправив їх безпосередньо до ДБР.

21.04.2023 о 15 год. 24 хв. ОСОБА_18 , ОСОБА_19 зустрілися з ОСОБА_21 . Під час зустрічі ОСОБА_21 підтвердив, що отримав від ОСОБА_15 завдання допитати ОСОБА_18 та ОСОБА_19 «заднім числом» для того, щоб виділити відносно них матеріали в окреме провадження. Разом з тим, ОСОБА_21 повідомив, що зробити виділення матеріалів в окреме провадження відносно ОСОБА_19 буде складно, оскільки на той момент, яким буде датований протокол її допиту, вона не була у приміщенні ДБР та фактично не допитувалася. Крім того, ОСОБА_21 підтвердив, що протоколи допитів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , що були до цього, залишаться в основних матеріалах кримінального провадження, а нові протоколи їх допиту мають піти у виділені провадження.

Під час зустрічі ОСОБА_21 телефонував ОСОБА_15 . Зі змісту їх розмови вбачається, що ОСОБА_15 дав вказівку ОСОБА_21 взяти у ОСОБА_18 та ОСОБА_19 заяви про вчинення злочину та протоколи допитів, після чого передати ОСОБА_17 . У свою чергу, ОСОБА_21 попросив ОСОБА_15 урегулювати це питання, щоб у ОСОБА_21 не було проблем із передачею цих документів, тобто повідомити ОСОБА_17 та керівництво слідчого відділу ДБР щодо цієї ситуації. Наприкінці зустрічі ОСОБА_21 забрав у ОСОБА_18 та ОСОБА_19 їх заяви про вчинення злочину. З приводу протоколів допитів ОСОБА_21 повідомив, що вони не відповідають зразку ДБР і їх потрібно буде переробити, для чого він скине ОСОБА_18 відповідний зразок, а вона йому передасть перероблені протоколи допитів або на вихідних (22-23 квітня) або у понеділок 24 квітня.

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль ОСОБА_18 № 19/6521 від 03.07.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 598т від 16.06.2023 та флеш-накопичувача Kingston № 599т від 16.06.2023 (Т. 9, а.с. 240-245а) судом встановлено, що 24.04.2023 близько о 14 год. 45 хв. ОСОБА_18 зустрілася з ОСОБА_21 біля закладу громадського харчування по вул. С. Петлюри, 27, м. Київ.

Під час зустрічі ОСОБА_18 передала ОСОБА_21 перероблені протоколи допиту ОСОБА_18 та ОСОБА_19 відповідно до надісланого ОСОБА_21 зразку. ОСОБА_21 забрав вказані документи, поставив свій підпис та повідомив, що має лише передати ці документи ОСОБА_17 згідно з вказівкою прокурора ОСОБА_15 . На додаток до цього, ОСОБА_21 , коментуючи всю цю ситуацію, зазначив, що ОСОБА_15 «взяточник» та вимагає від ОСОБА_18 і ОСОБА_19 по дві з половиною тисячі доларів, на що ОСОБА_18 уточнила, що лише вона має заплатити п`ять тисяч доларів.

Судом також встановлено, що 24.04.2023 о 15 год. 22 хв. ОСОБА_18 зателефонувала ОСОБА_10 та повідомила, що передала всі документи ОСОБА_21 . Натомість ОСОБА_10 зазначив, що телефонував прокурору, однак він не відповів на дзвінок. Коли ОСОБА_10 буде повертатися до м. Києва, то спробує зателефонувати ОСОБА_15 ще раз. На цьому телефонна розмова ОСОБА_18 та ОСОБА_10 завершилася.

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль особи ОСОБА_18 № 19/6522т від 03.07.2023 та додатку до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 392т від 25.04.2023 (Т. 8, а.с. 243-250) судом встановлено наступне.

24.04.2023 о 19 год. 51 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_21 відбулася телефонна розмова, у ході якої ОСОБА_21 повідомив, що слідчий ДБР ОСОБА_17 відмовився приймати у нього заяви про вчинення злочину та протоколи допитів, що були передані ОСОБА_18 та ОСОБА_19

24.04.2023 о 20 год. 25 хв. ОСОБА_18 зателефонувала ОСОБА_10 та повідомила про телефонну розмову з ОСОБА_21 , у тому числі про те, що в нього відмовилися приймати документи, які потрібні ОСОБА_15 для прийняття рішення про виділення матеріалів кримінального провадження. ОСОБА_10 відповів, що буде телефонувати ОСОБА_15 та вирішувати це питання.

25.04.2023 о 13 год. 43 хв. ОСОБА_21 зателефонував ОСОБА_18 . Під час телефонної розмови ОСОБА_21 зазначив, що його викликали до керівництва та висловлювали невдоволення з приводу того, що ОСОБА_21 намагався передати документи від ОСОБА_18 та ОСОБА_19

25.04.2023 о 14 год. 21 хв. між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відбулася телефонна розмова. ОСОБА_18 повідомила, що ОСОБА_21 , який мав передати заяви та протоколи допитів для їх приєднання до матеріалів досудового розслідування, викликали до керівництва за це. У свою чергу, ОСОБА_10 повідомив, що телефонував ОСОБА_15 і між ними мала місце розмова наступного змісту: «Дима, вот так, вот так, вот такая вот ситуация. Что делаем?" Говорит: "ну, у нас еще две недели есть. Я сегодня-завтра поеду туда общаться с руководителями ОСОБА_75 по этому вопросу, чтобы все было хорошо". Я говорю: "Ну, мы победим?" - "Ну, я не знаю, но по идее должны победить с этой ситуацией". Говорю: "Ну, у тебя ж согласовано с твоим руководством сто процентов?" - "Да, у меня с моим руководством согласовано". Говорю: "Так, а чего они, ну, руководители там включают заднюю?" - "Ну, я поеду, пообщаюсь". Говорю: "Ну, сегодня-завтра ты сьездишь?". Он говорит: "Ну, да"». На питання ОСОБА_18 щодо подальших дій ОСОБА_10 повідомив, що залишається тільки очікувати.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26.04.2023 у справі № 757/16419/23-к (Т. 6, а.с. 235-236) в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 ОСОБА_18 обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. При обранні запобіжного заходу брав участь прокурор ОСОБА_15 , а також захисник ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_23 .

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтроль ОСОБА_18 № 19/6524 від 03.07.2023 та додатку до нього у виді флеш-накопичувача SanDisk № 459т від 12.05.2023 (Т. 9, а.с. 34-58) судом встановлено наступне.

09.05.2023 о 15 год. 09 хв. ОСОБА_18 зустрілася з ОСОБА_21 . У ході спілкування ОСОБА_21 повідомив, що конфлікт між ДБР та Офісом Генерального прокурора з приводу заяв та протоколів допитів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 не було вирішено, а вказані документи залишилися у ОСОБА_21 . Крім того, ОСОБА_21 зазначив, що досудове розслідування буде завершуватися у звичайному порядку і очікувати чогось від ОСОБА_15 вже не варто.

11.05.2023 об 11 год. 28 хв. ОСОБА_18 зустрілася з ОСОБА_10 . Під час зустрічі ОСОБА_18 повідомила, що зустрічалася перед цим з ОСОБА_21 , який повідомив їй, що не варто очікувати реалізації домовленостей з прокурором і що при наступній зустрічі він поверне заяви та протоколи допитів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . ОСОБА_10 висловив жаль з приводу того, що не вдалося реалізувати домовленості у зв`язку з позицією ДБР, та повідомив, що прокурор ОСОБА_15 також в «непонятке». Після цього зустріч ОСОБА_18 та ОСОБА_10 завершилася.

11.05.2023 ОСОБА_18 у межах кримінального провадження № 0000315 подала до ДБР заяву (Т. 6, а.с. 237), в якій просила вважати недійсними її показання, що були надані нею 01.11.2022 у кримінальному провадженні № 0000315, оскільки показання були надані під тиском співробітників ДБР та з порушенням права на захист.

Зі змісту листа ДБР № 10-2-03-01-11893 від 19.05.2023 (Т. 7, а.с. 190) судом встановлено, що 19.05.2023 ОСОБА_19 та її захисника ОСОБА_10 було повідомлено про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021 та надання доступу до матеріалів проведеного розслідування.

Зі змісту листа ДБР № 10-2-03-01-11922 від 19.05.2023 (Т. 7, а.с. 199) судом встановлено, що 19.05.2023 ОСОБА_18 та її захисника - адвоката ОСОБА_23 повідомлено про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021 та надання доступу до матеріалів проведеного розслідування.

З відкритих відомостей Єдиного веб-порталу судової влади України та з відкритих відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, отриманих за результатами повного доступу до реєстру, встановлено, що кримінальне провадження № 0000315 разом з обвинувальним актом за обвинуваченням 43-х осіб, у тому числі за обвинуваченням ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , направлено до Солом`янського районного суду м. Києва для здійснення судового розгляду по суті (судова справа № 760/1990/24). Судове провадження у зазначеному кримінальному провадженні не завершено, до складу учасників справи, зокрема, входять обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , захисник ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_54 . Відомості про участь ОСОБА_10 в зазначеному судовому провадженні відсутні.

Вищевикладені обставини зустрічей та розмов ОСОБА_10 з ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , зокрема, що мали місце 14.04.2023, 19.04.2023, 21.04.2023, підтверджуються також протоколом за результатами проведення НСРД - контроль за вчиненням злочину № 19/7944 від 24.07.2023 (Т. 9, а.с. 132-136), протоколом за результатами проведення спостереження за ОСОБА_10 № 90/3474т від 14.04.2023 та додатками до нього (Т. 9, а.с. 139-159), протоколом за результатами проведення спостереження за ОСОБА_10 № 90/3631т від 19.04.2023 та додатками до нього (Т. 9, а.с. 160-181), протоколом за результатами проведення спостереження за ОСОБА_10 № 90/3637т від 21.04.2023 та додатками до нього (Т. 9, а.с. 182-217).

Зі змісту листа ДП «ДІЯ» № 4171/04.3-15 від 14.08.2023 (Т. 10, а.с. 5-7) судом встановлено, що в Єдиному державному веб-порталі електронних послуг (Дія) наявна наступна інформація щодо ОСОБА_10 - номер мобільного телефону НОМЕР_2 , електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_3

В Єдиному реєстрі адвокатів України (веб-доступ https://erau.unba.org.ua/profile/63340) у відомостях щодо ОСОБА_10 як адвоката, що провадить індивідуальну адвокатську діяльність, також зазначається електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_3

Зі змісту протоколу обшуку від 01.08.2023 (Т. 10, а.с. 40-74) судом встановлено, що 01.08.2023 на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 28.07.2023 у справі № 991/6707/23 (Т. 10, а.с. 35-39) за адресою: АДРЕСА_3 , було проведено обшук. Під час обшуку у ОСОБА_10 було вилучено та проведено огляд мобільного телефону Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 . Оглядом мобільного телефону встановлено наявність на ньому програмного забезпечення обміну електронними повідомленнями «WhatsApp», в якому виявлено електронне листування з ОСОБА_18 (позначена як « ОСОБА_55 ») та ОСОБА_15 (позначений як «Прокурор ОСОБА_49 »). Зміст оглянутого листування відповідає змісту листування ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , що зафіксований у протоколі огляду мобільного телефону ОСОБА_18 від 17.04.2023 та від 19.04.2023 (Т. 11, а.с. 102-124), а також фотознімкам листування ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , що були зроблені ОСОБА_18 14.04.2023 та містяться в її мобільному телефоні (протокол огляду від 17.04.2023, додаток № 3, Т. 11, а.с. 121-124).

Крім того, зі змісту додатку № 2 до протоколу обшуку від 01.08.2023 (Т. 10, а.с. 63-74), встановлено, що оглянуте листування ОСОБА_10 з ОСОБА_15 тривало з 22.12.2022 по 10.05.2023. Оскільки 1) в межах цього листування ОСОБА_10 надсилав ОСОБА_15 відомості про іншу судову справу, в якій було укладено угоду про визнання винуватості, що згідно з показаннями ОСОБА_10 він робив у контексті переговорів з прокурором щодо укладення угоди про визнання винуватості з ОСОБА_19 у межах кримінального провадження № 0000315, 2) у межах цього листування ОСОБА_10 згадував про ОСОБА_19 та слідчого ОСОБА_17 , то це у сукупності з іншими доказами дає розумні підстави вважати, що листування ОСОБА_10 та ОСОБА_15 стосувалося кримінального провадження № 0000315. Зі змісту цього листування вбачається, що ОСОБА_10 неодноразово намагався зустрітися з ОСОБА_15 , телефонував останньому та просив його перетелефонувати. ОСОБА_10 також повідомляв, що «в нього все готово», а також розпитував з приводу того чи є «якесь просування» або «відповідь курируючого».

Зі змісту протоколу огляду від 17.04.2023 (Т. 11, а.с. 57-64) судом підтверджено, що ОСОБА_18 писала заяву до ДБР про вчинення злочину, в якій виклала інформацію про злочинну організацію «Бос», розписала її структуру, прізвище/ім`я керівників структурних підрозділів, як потрапила на роботу до цієї організації та в чому полягали її робочі обов`язки. У кінці заяви ОСОБА_18 просить зареєструвати заяву в ЄРДР та розпочати досудове розслідування по факту створення організованої злочинної організації. Дата на заяві відсутня. Заява, у тому числі, містить інформацію, яка відображена у листуванні ОСОБА_10 та ОСОБА_15 (Т. 10, а.с. 40-74).

Зі змісту додатку № 2 до протоколу обшуку від 01.08.2023 (Т. 10, а.с. 47-74) вбачається, що фотозображення вищезазначеної заяви про вчинення злочину ОСОБА_18 надсилала ОСОБА_10 в програмному забезпеченні «WhatsApp». У свою чергу, ОСОБА_10 інструктував ОСОБА_18 з приводу написання цієї заяви, давав вказівки, що потрібно дописати, виправити тощо.

Крім того, зі змісту вказаного додатку до протоколу обшуку встановлено, що ОСОБА_10 у програмному забезпеченні «WhatsApp» 14.04.2023 надсилав ОСОБА_15 повідомлення: «Заявления. *видалене повідомлення*. Посмотри на предмет ок или не ок!!! Дякую». Оскільки 14.04.2023 ОСОБА_18 та ОСОБА_19 за вказівками ОСОБА_10 і в його присутності намагалися написати заяви про вчинення злочину (протоколи № 19/4276 від 27.04.2023, № 19/5873 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 1-38, 75-136), то зазначене електронне листування ОСОБА_10 з ОСОБА_15 вказує на те, що 14.04.2023 ОСОБА_10 надсилав ОСОБА_15 заяви про вчинення злочину, що були написані ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , та просив перевірити правильність їх написання, після чого видалив відповідне повідомлення.

Зі змісту протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_18 від 21.04.2023 (Т. 12, а.с. 1-29) судом підтверджено факт виготовлення протоколу допиту ОСОБА_18 як свідка у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021. Протокол допиту містить текст показань ОСОБА_18 у форматі «питання-відповідь», сам текст показань відображає інформацію про діяльність злочинної організації «Бос», у тому числі відомості, які відображені у листуванні ОСОБА_10 та ОСОБА_15 (Т. 10, а.с. 40-74). Протокол допиту ОСОБА_18 не містить дати його складання, відомостей про особу, яка його склала та провела допит, а також має порожні поля, які передбачають необхідність їх заповнення. Сам протокол допиту поміщений у файл для документів, в якому також міститься ручка. Протокол підписаний ОСОБА_18 .

Крім того, з цього протоколу огляду судом також підтверджено, що 21.04.2023 ОСОБА_21 з використанням програмного забезпечення «WhatsApp» надсилав ОСОБА_18 файл формату docx під назвою «Протокол допиту свідка ОСОБА_56 », після чого зазначив, що потрібно дописати та виправити.

Зі змісту протоколу огляду від 24.04.2023 (Т. 11, а.с. 73-101) судом підтверджено факт виготовлення протоколів допитів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 як свідків у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021. Протоколи допитів містять текст показань ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у форматі «питання-відповідь», сам текст показань відображає інформацію про діяльність злочинної організації «Бос», у тому числі відомості, які відображені у листуванні ОСОБА_10 та ОСОБА_15 (Т. 10, а.с. 40-74). Протокол допиту ОСОБА_19 датований 29.11.2022 року, а протокол допиту ОСОБА_18 не містить дати його складання. У протоколах допитів міститься вказівка на те, що допит провів оперуповноважений ДБР ОСОБА_21 у службовому кабінеті № 703 за адресою: м. Київ, вул. Симона Петлюри, 15.

Судом встановлено, що 01.12.2022 між АБ «Приходько та партнери» та ОСОБА_19 було укладено договір про надання правової допомоги № 111/11-12 (Т. 12, а.с. 199-201), за яким адвокатське бюро зобов`язалося надати ОСОБА_19 консультаційні та правові послуги по захисту її прав, інтересів, а ОСОБА_19 зобов`язалася оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Зі змісту додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги № 111/11-22 (Т. 12, а.с. 201) судом встановлено, що вартість послуг за юридичний супровід під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження складає 7000 доларів.

Зі змісту наданого стороною захисту примірнику договору № 1/04-23 від 19.04.2023 про надання правничої допомоги (Т. 12, а.с. 202), що був укладений 19.04.2023 між ОСОБА_18 та АО «ІПСО ЮРЕ ГРУП» в особі керуючого партнера ОСОБА_10 , судом підтверджено, що його зміст відповідає примірнику цього ж договору, що був отриманий ОСОБА_18 19.04.2023 під час зустрічі з ОСОБА_10 та досліджений у протоколі огляду від 19.04.2023 (Т. 11, а.с. 66-69).

Крім того, стороною захисту надано додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 01/04-23 від 19.04.2023 (Т. 12, а.с. 203-207). Вказаний додаток у п. 1 містить перелік послуг правової допомоги, який має загальний характер та не стосується безпосередньо обставин кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021.

У п. 2.1-2.2 додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги № 01/04-23 від 19.04.2023 зазначається, що винагорода за послуги складається з гонорару. Сторони домовились, що гонорар адвоката за захист інтересів підозрюваної під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000315 від 23.04.2021 складає еквівалент 5 000 доларів США, що сплачений на момент підписання цієї додаткової угоди в повному обсязі.

З п. 13 вказаного додатку вбачається, що він підписаний ОСОБА_10 та ОСОБА_18 19.04.2023.

6.5. Оцінка досліджених судом доказів

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 85, 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

6.5.1. Оцінка судом доводів сторони захисту стосовно недопустимості доказів.

Під час судового розгляду стороною захисту висловлено заперечення проти допустимості окремих доказів, а також подано: 1) клопотання про виключення процесуальних документів та додатків до них з числа доказів від 17.07.2024 (Т. 8, а.с. 152-154); 2) клопотання про виключення процесуальних документів та додатків до них з числа доказів від 24.07.2024 (Т. 9, а.с. 27-33); 3) клопотання про виключення процесуальних документів та додатків до них з числа доказів від 14.08.2024 (Т. 9, а.с. 233, основне клопотання міститься в електронній формі в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі); 4) клопотання про виключення процесуальних документів та додатків до них з числа доказів від 27.09.2024 (Т. 10, а.с. 91-143).

Суд звертає увагу, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Щоб судове рішення вважалося належно мотивованим, недостатньо просто процитувати закон та перерахувати докази, надані сторонами. Важливо навести ті висновки, яких дійшов суд за результатами оцінки доказів, та знайти настільки вагомі й одночасно зрозумілі аргументи на користь прийнятого рішення, щоб вони переконали в законності й справедливості вирішення спору навіть ту сторону, яка в цьому спорі програла (постанова ВП ВС від 16.11.2023, провадження № 11-228сап21).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Бендерський проти України», «Сокуренко і Стригун проти України») закріплене у статті 6 Конвенції право особи на справедливий судовий розгляд забезпечується, зокрема, через право на мотивоване судове рішення, справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується.

У постанові ВП ВС від 31.08.2022 у справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3кс22) зроблено висновок, що: «застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права».

У постанові ККС ВС від 28.01.2020 у справі № 359/7742/17 (провадження № 51-2114км19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті».

У постанові ККС ВС від 16.02.2022 у справі № 758/5719/16-к; провадження № 51-5770 км 21) зроблено висновок, що «як неодноразово зазначав Верховний Суд, підхід Європейського Суду з прав людини до вирішення питання допустимості доказів ґрунтується на концепції справедливого судового розгляду. Не кожні порушення вимог законодавства є безумовними підставами для визнання доказів недопустимими за умови їх перевірки у змагальній процедурі. Вирішальне значення для ухвалення судами рішення щодо допустимості доказів має встановлення наявності або відсутності порушення права на захист, а також перевірка того, чи були надані стороні захисту такі ж можливості дослідження і оцінки доказів, як стороні обвинувачення».

На підставі вищевикладеного, вирішуючи подані стороною захисту заперечення та клопотання, суд перевіряє чи було допущено порушення вимог законодавства та чи призвело це до порушення фундаментальних прав і свободи, гарантованих у документах, що перелічені у ст. 87 КПК України, та внаслідок цього викликало сумнів у допустимості та/або достовірності доказів, які досліджені судом у п. 6.3-6.4 вироку та покладені в основу останнього.

а) Щодо флеш-накопичувача Kingston № 407т від 02.05.2023, який є додатком № 2 до протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю ОСОБА_10 № 19/5874 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 49-67)

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 359 КПК України протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження. Відтворення звукозапису і демонстрація відеозапису проводяться в залі судового засідання або в іншому спеціально обладнаному для цього приміщенні з відображенням у журналі судового засідання основних технічних характеристик обладнання та носіїв інформації і зазначенням часу відтворення (демонстрації). Після цього суд заслуховує доводи учасників судового провадження.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження (постанова ККС ВС від 24.10.2020 у справі № 481/227/18, провадження № 51 - 2539 км 20).

Суд звертає увагу, що файли, які наявні на флеш-накопичувачі Kingston № 407 від 02.05.2023, який є додатком № 2 до протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю ОСОБА_10 № 19/5874 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 49-67) та який має містити відомості про розмови ОСОБА_10 з іншими особами під час його зустрічей, дзвінків за період з 21.04.2023 по 01.05.2023, у судовому засіданні 18.06.2024, коли здійснювалося дослідження самого протоколу за результатами проведення НСРД, не відтворювалися та безпосередньо судом не досліджувалися.

Це пов`язано з тим, що під час судового засідання прокурор повідомив про недоцільність дослідження цього флеш-накопичувача, оскільки на ньому відсутня інформація, що має доказове значення для кримінального провадження. При цьому необхідність долучення до матеріалів справи прокурор мотивував тим, що флеш-накопичувач є невід`ємним додатком до самого протоколу. У свою чергу, сторона захисту також не наполягала на дослідженні матеріального носія інформації Kingston № 407 від 02.05.2023 та не зазначала, що наявні на ньому відомості мають доказове значення для даного кримінального провадження.

Крім того, сторона захисту у подальшому при дослідженні її доказів також не зазначала про необхідність відтворення файлів, що містяться на флеш-накопичувачі Kingston № 407 від 02.05.2023.

Лише під час завершення з`ясування обставин кримінального провадження та перевірки їх доказами сторона захисту подала клопотання про повне дослідження матеріалів кримінального провадження, зокрема, носія інформації Kingston № 407 від 02.05.2023. Вказане клопотання було залишено без задоволення ухвалою суду від 17.11.2025 у зв`язку з його необґрунтованістю та наявністю ознак зловживання процесуальними правами з боку сторони захисту.

З урахуванням вищевикладеного, відомості, зафіксовані на файлах, які містяться на флеш-накопичувачі Kingston № 407 від 02.05.2023, який є додатком № 2 до протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю ОСОБА_10 № 19/5874 від 14.06.2023, в основу вироку судом не покладалися, як доказ тих чи інших обставин не використовувалися. У зв`язку з цим відсутні підстави для проведення оцінки властивостей флеш-накопичувача Kingston № 407 від 02.05.2023 як доказу.

б) Щодо доводів про недопустимість протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувача Kingston № 367т від 17.04.2023, флеш-накопичувача ADATA № 383т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 75-136)

Обґрунтовуючи неналежність та недопустимість вказаних доказів, сторона захисту зазначила, що протокол за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 викликає сумніви у його достовірності, оскільки: 1) загальна тривалість розмов, зафіксованих під час проведення зазначеного НСРД становить близько 4 годин, а стенограма розмов роздрукована на 61 аркуші, що виключає можливість прослуховування аудіозапису та виготовлення такого протоколу протягом 1 години 40 хвилин, про що зазначено у самому протоколі; 2) НСРД проводилося у формі аудіоконтролю особи, однак під час прослуховування аудіозапису детективом у протоколі відображено дії та події, які потребують візуального сприйняття. Внаслідок цього, на переконання сторони захисту, детективом внесено до вказаного протоколу завідомо недостовірні відомості про: 1) час проведення процесуальної дії; 2) те, що інформацію, внесену до протоколу було одержано під час прослуховування аудіофайлів, що містяться на додатках до протоколу.

Стороною захисту було зазначено про те, що зафіксовані у результаті проведення НСРД на флеш-накопичувачі Kingston № 367т від 17.04.2023 розмови не вдалося дослідити в судовому засіданні через погану якість аудіозапису. У зв`язку з цим із загальної тривалості звукозапису, що становила понад 4 години, прослуховування відбувалося лише протягом 16 хвилин. Тому вказаний носій інформації не може розглядатися як доказ.

Флеш-накопичувач ADATA № 383т від 19.04.2023 у судовому засіданні безпосередньо судом не досліджувався, оскільки прокурором було заявлено про відсутність такої необхідності. У зв`язку з цим зазначений носій інформації не може розглядатися як доказ і бути долученим до матеріалів справи.

Крім того, сторона захисту звернула увагу на те, що додатки до вказаного протоколу зареєстровано в режимно-секретному підрозділі вже після здійснення фактичної фіксації, що вказує на їх неоригінальність, а зафіксована у протоколі НСРД та додатках до нього інформація стосується приватного спілкування захисника з підозрюваним, фіксація якої та використання в інтересах кримінального судочинства прямо заборонені ч. 5 ст. 258 КПК України.

Оцінюючи доводи сторони захисту, суд звертає увагу на наступні обставини.

Як було встановлено раніше, протокол за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю за ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 75-134) містить відображення подій (зустрічей та розмов під час них), що мали місце 14.04.2023 та 19.04.2023. Так, у протоколі зафіксовано, що 14.04.2023 в БЦ «Парус» між ОСОБА_18 та ОСОБА_19 була розмова, під час якої вони очікували ОСОБА_10 ; після появи ОСОБА_10 була спільна розмова ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_10 ; після того, як ОСОБА_10 залишив місце події, була ще одна розмова ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . У протоколі також зафіксовано зустріч ОСОБА_18 та ОСОБА_10 19.04.2023 в БЦ «Парус».

Події, що мали місце 14.04.2023, зафіксовані на п`яти аудіофайлах, що записані на флеш-накопичувач Kingston № 367т від 17.04.2023 (додаток № 1 до вказаного протоколу). Події, що мали місце 19.04.2023, зафіксовані на трьох аудіофайлах, що записані на флеш-накопичувач ADATA № 383т від 19.04.2023 (додаток № 2 до вказаного протоколу).

Разом з тим, протокол за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю за ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 75-134) та вищезазначені додатки до нього не єдині матеріали досудового розслідування, які відображають зустріч ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_10 , що мала місце 14.04.2023 в БЦ «Парус», та зустріч ОСОБА_18 і ОСОБА_10 , що мала місце 19.04.2023 в БЦ «Парус».

Так, зустріч ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_10 , що мала місце 14.04.2023 в БЦ «Парус», відображена також у протоколі за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 № 19/4276 від 27.04.2023 (Т. 8, а.с. 1-37). Додатком до цього протоколу є флеш-накопичувач Kingston № 368т від 17.04.2023 (Т. 8, а.с. 38), який містить два відеофайли загальною тривалістю більше 3-х годин, що відображають хід подій до зустрічі ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з ОСОБА_10 , під час їх зустрічі втрьох та після цього.

Зустріч ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , що мала місце 19.04.2023 в БЦ «Парус», відображена також у протоколі за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 № 19/5874 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 49-65). Одним з додатків до цього протоколу є флеш-накопичувач SunDisk № 384т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 66), який містить один відеофайл загальною тривалістю більше однієї години, що відображає хід та зміст зустрічі ОСОБА_18 та ОСОБА_10 .

Таким чином, протокол за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю за ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 75-134) з додатками до нього повністю суміщає та віддзеркалює в собі відомості як протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 № 19/4276 від 27.04.2023 з додатками до нього (Т. 8, а.с. 1-37), так і протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 № 19/5874 від 14.06.2023 з додатками до нього (Т. 8, а.с. 49-65). Відомості протоколу № 19/5873 від 14.06.2023 та додатків до нього щодо зустрічей від 14.04.2023 та 19.04.2023 ідентичні відомостям щодо цих же зустрічей, які відображено у протоколі № 19/4276 від 27.04.2023 і додатках до нього та протоколі № 19/5874 від 14.06.2023 і додатках до нього.

Усі вищезазначені протоколи та додатки до них з урахуванням визначеного порядку та обсягу дослідження були предметом безпосереднього дослідження суду у судових засіданнях 17.06.2024 та 18.06.2024.

Під час судового засідання 17.06.2024 судом досліджувався протокол за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 № 19/4276 від 27.04.2023 (Т. 8, а.с. 1-37) та додаток до нього у виді флеш-накопичувача Kingston № 368т від 17.04.2023 (Т. 8, а.с. 38). Під час дослідження вказаних доказів сторона захисту безперешкодно розуміла зафіксовані в них обставини, встановлювала їх належність до обставин даного кримінального провадження, а також надавала власне тлумачення цих обставин, висловлювала позицію з приводу того, як ці докази доводять невинуватість ОСОБА_10 . Сторона захисту в судовому засіданні 17.06.2024 не посилалася на недопустимість цих доказів у зв`язку з тим, що протокол складений за 40 хвилин, хоча тривалість відеофайлів на додатку становить майже чотири години, а також не зазначала про порушення порядку реєстрації носія інформації в режимно-секретному відділі органу досудового розслідування.

Тобто сторона захисту не стверджувала про недопустимість протоколу № 19/4276 від 27.04.2023 та додатку до нього (Т. 8, а.с. 1-38) з тих підстав, з яких стверджує про недопустимість протоколу № 19/5873 від 14.06.2023 та додатків до нього (Т. 8, а.с. 75-136), хоча обидва протоколи та додатки до них відображають ідентичні події, що мали місце 14.04.2023.

Під час судового засідання 18.06.2024 судом досліджувався протокол за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 № 19/5874 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 49-65) та додаток до нього у виді флеш-накопичувача SunDisk № 384т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 66). Так само під час дослідження вказаних доказів сторона захисту безперешкодно розуміла зафіксовані в них обставини, встановлювала їх належність до обставин даного кримінального провадження, а також надавала власне тлумачення цих обставин, висловлювала позицію з приводу того, як ці докази доводять невинуватість ОСОБА_10 .

Тобто сторона захисту так само не стверджувала про недопустимість протоколу № 19/5874 від 14.06.2023 та додатку до нього (Т. 8, а.с. 49-66) з тих підстав, з яких стверджує про недопустимість протоколу № 19/5873 від 14.06.2023 та додатків до нього (Т. 8, а.с. 75-136), хоча обидва протоколи та додатки до них відображають ідентичні події, що мали місце 19.04.2023.

Під час судового засідання 18.06.2024 судом також досліджувався і протокол за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю за ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 75-134).

У цьому ж судовому засіданні судом було досліджено перший додаток до цього протоколу - флеш-накопичувач Kingston № 367т від 17.04.2023. Дослідження відбувалося в обсязі, який згідно з позицією сторони обвинувачення є необхідним для підтвердження зустрічі та змісту розмов ОСОБА_18 та ОСОБА_19 14.04.2023 до появи ОСОБА_10 . Якість аудіозапису дійсно має недоліки, однак при детальному переслуховуванні вдається підтвердити зміст розмови ОСОБА_18 та ОСОБА_19 14.04.2023 в БЦ «Парус» під час очікування на ОСОБА_10 . Крім того, ці обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .

Другий додаток до протоколу № 19/5873 від 14.06.2023, а саме наявні на флеш-накопичувачі ADATA № 383т від 19.04.2023 файли не відтворювалися, оскільки ці файли відображають зустріч ОСОБА_18 та ОСОБА_10 19.04.2023 в БЦ «Парус», яка також зафіксована на протоколі за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_10 № 19/5874 від 14.06.2023 та додатку до нього у виді флеш-накопичувача SunDisk № 384т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 49-66), які були досліджені в судовому засіданні, мають гарну якість відеозапису та про неналежність, недопустимість і недостовірність яких сторона захисту не стверджувала з вищевикладених підстав. У судовому засіданні суд переконався, що флеш-накопичувач ADATA № 383т від 19.04.2023 дійсно містить аудіофайли, які перелічені у протоколі № 19/5873 від 14.06.2023, що ці файли відтворюються та за своїм змістом відповідають змісту розмов, стенограма яких відображена у протоколі.

Тобто під час судового розгляду судом було встановлено, що 1) файли з відеозаписами, які містяться на носіях інформації № 367т, № 383т, мають недоліки в якості звукозапису, що ускладнює, але не позбавляє можливості підтвердження змісту протоколу, додатками до яких є зазначені носії інформації, а також, що 2) обставини та події, які зафіксовані у протоколі № 19/5873 від 14.06.2023 та додатках до нього у виді носіїв інформації № 367т, № 383т, відповідають обставинам та подіям, що зафіксовані у протоколі № 19/4276 від 27.04.2023 та протоколі № 19/5874 від 14.06.2023 і додатках до них у виді носіїв інформації № 368т та № 384т відповідно, про неналежність, недопустимість і недостовірність яких сторона захисту у судовому засіданні, в якому вони досліджувалися, не стверджувала з тих підстав, з яких стверджує про недопустимість протоколу № 19/5873 від 14.06.2023 та додатків до нього у виді носіїв інформації № 367т, № 383т

Крім того, під час судового розгляду було допитано свідків, які в повному обсязі підтвердили обставини та події, що зафіксовані на вищезазначених носіях інформації.

За таких обставин суд вважає непослідовною позицію сторони захисту щодо недопустимості протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувача Kingston № 367т від 17.04.2023, флеш-накопичувача ADATA № 383т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 75-136), оскільки зазначені докази віддзеркалюють відомості інших доказів, про недопустимість яких при їх дослідженні в судовому засіданні сторона захисту з цих підстав не стверджувала та які вільно використовувала для обґрунтування власної правової позиції по справі.

Аналізуючи доводи сторони захисту щодо періоду часу, за який було складено протокол, суд звертає увагу на те, що протокол № 19/5873 від 14.06.2023 складений за результатами проведення НСРД та з метою фіксації її результатів, що можуть мати значення для кримінального провадження. Відповідно, особливо зважаючи на дату його складання, протокол не складався безпосередньо під час здійснення аудіоконтролю ОСОБА_18 . У зв`язку з цим цілком логічним є те, що обсяг зафіксованих обставин не співпадає з обсягом часу, що був витрачений детективом на складання протоколу.

Разом з тим, кримінальне процесуальне законодавство встановлює лише вимоги щодо змісту та форми протоколів фіксації процесуальної дії, однак не визначає як саме має здійснюватися робота слідчого/детектива щодо складання протоколу. Форми, методи та способи складання протоколів за результатами проведення НСРД залежать від організації роботи детектива/слідчого, їх професійного досвіду, навичок та якостей.

У зв`язку з цим, на переконання суду, можливі ситуації, за яких протокол може складатися уповноваженою особою вже після завершення фіксації подій та їх попереднього опрацювання, наприклад, шляхом викладення змісту зафіксованих обставин у чернетках/проектах документів, у тому числі з метою виокремлення обставин, які мають доказове значення, від обставин, які не стосуються кримінального провадження. Також можливі ситуації, за яких особа, уповноважена на проведення НСРД, безпосередньо під час проведення слідчої дії фіксує обставини, що мають значення для кримінального провадження, після чого переносить їх до тексту відповідного протоколу.

Обидві вищезазначені ситуації, які можливі при складанні протоколів за результатами проведення НСРД, не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального законодавства та цілком закономірно можуть призводити до того, що час, за який був складений протокол, є більшим або меншим за час зафіксованих подій.

Таким чином, результати проведення НСРД могли фіксуватися детективом у ході проведення слідчої дії, після чого могли бути перенесені у текст самого протокол № 19/5873 від 14.06.2023.

Крім того, як зазначалося раніше, протокол № 19/5873 від 14.06.2023 повністю дублює відомості протоколу № 19/4276 від 27.04.2023 (Т. 8, а.с. 1-37) та протоколу № 19/5874 від 14.06.2023 (Т. 8, а.с. 49-65). У зв`язку з цим зафіксовані результати НСРД могли бути скопійовані детективом з протоколів № 19/4276 від 27.04.2023 та № 19/5874 від 14.06.2023 до протоколу № 19/5873 від 14.06.2023.

Ці обставини були підтверджені свідком ОСОБА_22 , яка була детективом на стадії досудового розслідування в межах даного кримінального провадження.

Вищезазначені обставини та доводи сторони захисту не вказують на наявність будь-яких порушень процесуального законодавства, які відповідно до ст. 87 КПК України призводять до недопустимості доказів.

Суд критично оцінює доводи сторони захисту з приводу того, що у показаннях свідка ОСОБА_22 було зазначено про редагування відомостей протоколів, складених за результатами проведення НСРД, що може свідчити про недостовірність цих протоколів та додатків до них. Зі змісту показань свідка ОСОБА_22 з достатнім рівнем очевидності вбачається, що під редагуванням протоколів НСРД малося на увазі не видалення/викривлення/спотворення зафіксованих відомостей, а усунення помилок та описок, які були допущені під час викладення тексту протоколу.

У свою чергу, доводи сторони захисту щодо порушення порядку реєстрації матеріальних носіїв інформації в режимно-секретному відділі не можуть бути перевірені. На підтвердження своїх доводів сторона захисту посилається на постанову КМУ № 939 від 18.12.2013 «Про затвердження Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Суд звертає увагу, що сторона захисту не надала суду вказаний правовий акт. У розпорядженні суду вказана постанова відсутня. У відкритому доступі вказаний документ також відсутній. Тому ці доводи захисту не можуть бути перевірені судом.

У зв`язку з цим суд позбавлений можливості встановити чи було допущено порушення постанови КМУ № 939 від 18.12.2013 при реєстрації матеріальних носіїв інформації як додатків до протоколів за результатами НСРД.

Суд звертає увагу, що свідком ОСОБА_22 , яка була детективом на стадії досудового розслідування в межах даного кримінального провадження та брала участь у проведенні НСРД/складанні протоколів за результатами проведених НСРД, було надано зрозумілі, логічні, послідовні та несуперечливі показання в частині порядку реєстрації матеріальних носіїв інформації в режимно-секретному відділі НАБУ, які викладено у п. 6.3.7 вироку та які спростовують доводи сторони захисту.

Навіть якщо погодитися з висловленими стороною захисту доводами про порушення порядку реєстрації в режимно-секретному відділі матеріальних носіїв інформації, які є додатками до протоколів НСРД, то відповідно до ч. 2, 3 ст. 87 КПК України вказане порушення не відноситься до переліку порушень закону, які з абсолютністю призводять до визнання доказів недопустимими. У свою чергу, стороною захисту не наведено конкретних та обґрунтованих доводів з приводу того, що стверджуване порушення порядку реєстрації в режимно-секретному відділі додатків до протоколів НСРД істотно порушило права обвинуваченого ОСОБА_10 , поставило під сумнів належність, допустимість та достовірність цих доказів без можливості усунення цих недоліків під час судового розгляду, зокрема, за рахунок інших належних, допустимих та достовірних доказів.

У додаток до цього суд звертає увагу, що незазначення у протоколі НСРД ідентифікаційних ознак і технічних характеристик засобів фіксації, які застосовувалися під час проведення НСРД, не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та свідчити про наявність підстав для визнання недопустимими зафіксованих результатів цих дій (постанова ККС ВС від 10.12.2020 у справі № 464/710/18, провадження № 51-3805 км 20).

Ті обставини, що у протоколах НСРД, додатками до яких є файли з аудіозаписами, відображено обставини та події, які потребують візуального сприйняття, пояснюються наданими свідком ОСОБА_22 показаннями та дослідженими матеріалами досудового розслідування, відповідно до яких під час досудового розслідування щодо одних і тих самих обставин проводився одразу аудіо- та відеоконтроль, за кожним з яких складалися окремі протоколи. У зв`язку з цим зміст протоколу, складеного за результатами проведення відеоконтролю, міг бути скопійований до протоколу, складеного за результатами проведення аудіоконтролю, у зв`язку з чим в останньому протоколі могли бути відображені події, які потребують візуального сприйняття. Суд не вбачає в цьому порушень процесуального законодавства, які б свідчили про недопустимість та/або недостовірність відповідних доказів.

Доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів внаслідок отримання їх за результатами втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом будуть проаналізовані судом окремо.

Таким чином, судом не встановлено розумних підстав сумніватися у належності, допустимості, достовірності протоколу за результатами проведення НСРД - аудіоконтролю ОСОБА_18 № 19/5873 від 14.06.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувача Kingston № 367т від 17.04.2023, флеш-накопичувача ADATA № 383т від 19.04.2023 (Т. 8, а.с. 75-136).

До аналогічних висновків за аналогічними доводами сторони захисту суд приходить і при оцінці належності, допустимості протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_18 № 19/6518 від 03.07.2023 та додатків до нього у виді флеш-накопичувачів ADATA № 592т від 16.06.2023, ADATA № 596т від 16.06.2023 (Т. 8, а.с. 162-193), протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_18 № 19/6519 від 03.07.2023 та додатку до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 593т від 16.06.2023 (Т. 8, а.с. 194-242), а також протоколу за результатами проведення НСРД - аудіо, відеоконтролю ОСОБА_18 № 19/6522 від 03.07.2023 та додатку до нього у виді флеш-накопичувача ADATA № 392т від 25.04.2023 (Т. 8, а.с. 243-250).

в) Щодо доводів про неоригінальність файлів із записами результатів НСРД, які містяться на носіях інформації, які є додатками до протоколів НСРД

Під час судового розгляду сторона захисту неодноразово зазначала про неоригінальність файлів із записами НСРД, їх неавтентичність, неповноту та порушення цілісності цих файлів. У зв`язку з цим сторона захисту посилалась на недоведеність факту участі ОСОБА_10 у розмовах, що були зафіксовані під час проведення НСРД, а також заперечувала належність йому фраз та слів, що відображені у відповідних протоколах.

З метою підтвердження своїх доводів під час досудового розслідування та судового розгляду сторона захисту також неодноразово порушувала питання про призначення криміналістичної експертизи відеозвукозапису.

Надаючи оцінку вказаним доводам сторони захисту, суд виходить з наступного.

Першочергово суд звертає увагу, що позиція сторони захисту з приводу неоригінальності файлів із записами результатами НСРД та їх підробки є непослідовною. Так, з одного боку, сторона захисту стверджувала про недоведеність участі ОСОБА_10 у зафіксованих розмовах та відповідно недоведеність того, що зафіксовані слова та фрази належать йому, а, з іншого боку, коли матеріали НСРД досліджувалися в судовому засіданні сторона захисту коментувала зафіксовані розмови, у тому числі слова та фрази самого ОСОБА_10 , надавала їм власне тлумачення та оцінку, а також використовувала для доведення невинуватості обвинуваченого. Сам ОСОБА_10 під час його допиту також був непослідовним, оскільки коли сторона обвинувачення з посиланням на протоколи НСРД задавала питання з приводу конкретних фраз та слів, що були зафіксовані під час проведення НРСД, ОСОБА_10 відмовлявся відповідати на ці питання та посилався на неоригінальність файлів із записами результатів НСРД, а коли сторона обвинувачення змінювала формулювання питання шляхом прибирання посилання на протокол НСРД, то ОСОБА_10 коментував ті ж самі фрази та слова, що зафіксовані у відповідному протоколі НСРД.

Таким чином, хоча сторона захисту і стверджувала про неоригінальність файлів із записами результатів НСРД, це, однак, не перешкоджало їй у встановленні належності зафіксованих обставин до обставин даного кримінального провадження, їх коментуванні та використанні для обґрунтування власної правової позиції. Тим самим сторона захисту фактично підтвердила, що обставини, які зафіксовані в матеріалах НСРД, дійсно мали місце в об`єктивній дійсності.

У додаток до цього суд звертає увагу, що обставини та події, які зафіксовані в матеріалах НСРД, підтверджуються сукупністю інших доказів, які були досліджені під час судового розгляду, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Ті обставини, що свідки під час їх допиту на початку 2025 року не змогли пригадати конкретні фрази та слова, що ними промовлялися у розмовах, які мали місце два роки тому, є природним процесом, пов`язаним із здатністю людського мозку лише протягом певного проміжку часу зберігати інформацію про ті чи інші події (при цьому не обов`язково із збереженням інформації про деталі цих подій). Це однозначно не вказує на те, що протоколи, складені за результатами НСРД, та додатки до них є недостовірними. У будь-якому випадку свідки у своїх показаннях підтвердили обставини, що мають значення для даного кримінального провадження, їх контекст, учасників та загальну хронологію.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав сумніватися в оригінальності та достовірності матеріалів НСРД.

У цьому аспекті суд вважає також необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_22 , яка була детективом у межах даного кримінального провадження, у своїх показаннях зазначила про редагування протоколів НСРД, що може вказувати на недостовірність самих протоколів та додатків до них. Як зазначалося раніше, показання свідка ОСОБА_22 з достатнім рівнем очевидності вказують на те, що під редагуванням протоколів НСРД малося на увазі не видалення/викривлення інформації, яка має значення для кримінального провадження, а усунення технічних помилок та описок, які допускаються під час викладу тексту протоколу.

Також суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що файли із записами результатів НСРД не містять фіксації ключових обставин та подій, оскільки ці доводи є лише припущеннями, які не знайшли свого доказового підтвердження.

Сторона захисту неодноразово під час кримінального провадження порушувала питання про призначення криміналістичної експертизи відеозвукозапису. Це питання вирішувалося як під час досудового розслідування ухвалами слідчих суддів від 20.09.2023, від 25.09.2023, від 03.10.2023, від 24.10.2023, від 03.11.2023 (Т. 14, а.с. 8-118), так і під час судового розгляду ухвалами суду від 09.06.2025 та від 26.11.2025.

Суд повторно зазначає, що відповідно до постанов ККС ВС від 20 травня 2020 року у справі № 585/1899/17, від 17 жовтня 2023 року у справі № 455/844/16-к сумніви в достовірності інформації мають бути об`єктивними та аргументованими з огляду на обставини конкретного кримінального провадження. Твердження сторони захисту щодо можливого здійснення технічного втручання і редагування аудіо-, відеозаписів, недостовірності відображеної на них інформації, мають спиратися на об`єктивні дані безсумнівного сприйняття таких фактів чи переконливо підтверджуватися іншими доказами у справі або обґрунтовуватися відповідними технічними висновками спеціалістів на засадах змагальності.

У той же час за результатами судового розгляду судом не встановлено, а стороною захисту не наведено об`єктивних даних, які б давали обґрунтовані та розумні підстави сумніватися в достовірності аудіо-, відеозаписів з результатами проведених НСРД. Таких підстав і не встановлено за результатами дослідження інших доказів, у тому числі тих, що були надані стороною захисту. Навпаки, сукупність інших належних, достовірних та допустимих доказів, що були досліджені під час судового розгляду, лише підтверджує достовірність аудіо- та відеозаписів з результатами НСРД.

Внаслідок цього ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду стороною захисту не було доведено наявності обґрунтованої та розумної потреби у застосуванні спеціальних знань (залученні експерта) для підтвердження або спростування достовірності аудіо- та відеозаписів з результатами НСРД. У зв`язку з чим стороні захисту під час кримінального провадження було відмовлено у задоволенні клопотань про призначення експертизи відеозвукозапису.

Суд зазначає, що проведення експертизи відеозвукозапису в частині встановлення технічних умов та технології отримання відеозвукозапису (визначення оригінальності, автентичності, цілісності файлів) дійсно потребує надання у розпорядження експерта оригінальних файлів із записами результатів НСРД та технічних засобів, за допомогою яких здійснювався запис (пп. 19.1.1 п. 19.1, п. 19.2, 19.3 Розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998). Під час досудового розслідування зазначені файли та технічні засоби перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення, а під час судового розгляду файли передаються у розпорядження суду для їх дослідження в судовому засіданні. У зв`язку з цим сторона захисту позбавлена можливості самостійно залучити експерта для визначення технічних умов та технології отримання аудіо- та відеозаписів з результатами НСРД.

Проте оскільки сторона захисту стверджувала, що стилістика зафіксованих розмов не притаманна ОСОБА_10 , а зафіксовані слова та фрази йому не належать, то для підтвердження або спростування цих обставин сторона захисту мала безперешкодну можливість проведення експертизи відеозвукозапису в частині ототожнення особи за фізичними параметрами голосу та ототожнення особи за лінгвістичними ознаками усного мовлення. Для проведення експертизи в цьому напрямку у розпорядження експерта не потрібно було б надавати оригінальні аудіо- та відеофайли з результатами НСРД (п. 19.4, 19.5 Розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень № 53/5 від 08.10.1998), а тому проведення експертизи було б можливе на основі тих файлів з результатами НСРД, що були надані стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України.

Проведення експертизи відеозвукозапису з метою ототожнення ОСОБА_10 за параметрами голосу та ознаками усного мовлення дало б можливість підтвердити або спростувати доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_10 не бере участі у зафіксованих розмовах, та, у випадку підтвердження цих доводів, створило б обґрунтовані сумніви в оригінальності і автентичності наданих суду файлів з результатами НСРД, а отже, створило б достатні підстави для проведення експертизи відеозвукозапису з метою встановлення технічних умов та технології отримання відеозвукозапису.

Однак сторона захисту, маючи достатній обсяг процесуального часу та процесуальних можливостей, самостійно не провела експертизу відеозвукозапису з метою ототожнення особи за фізичними параметрами голосу та/або за лінгвістичними ознаками усного мовлення, а також не надала будь-яких інших достатніх доказів на підтвердження наявності розумних підстав сумніватися в достовірності обставин та подій, що були зафіксовані під час проведення НСРД.

Таким чином, сторона захисту, стверджуючи про неоригінальність файлів із записами результатів НСРД, порушення їх цілісності та їх неповноту, не мала жодних перешкод у дослідженні цих файлів, їх використанні для доведення невинуватості ОСОБА_10 (саме через тлумачення та роз`яснення зафіксованих обставин, а не через твердження про недопустимість цих доказів), а також попри наявність достатнього обсягу процесуального часу та можливостей не надала будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, на основі яких можна було б розумно вважати, що матеріали НСРД можуть бути недостовірними.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність обґрунтованих та розумних підстав сумніватися в оригінальності, автентичності, повноті та цілісності аудіо- та відеофайлів з результатами НСРД, а отже, і сумніватися в їх достовірності.

г) Щодо доводів про недопустимість доказів, здобутих внаслідок проведення ОСОБА_18 негласних слідчих (розшукових дій)

Сторона захисту, коментуючи недопустимість результатів НСРД, що були проведені відносно ОСОБА_18 та під час яких мали місце записи її телефонних розмов, зазначала, що наявні ознаки самостійного та ініціативного запису змісту таких розмов на диктофон з боку самої ОСОБА_18 . Тобто, сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_18 одночасно була і об`єктом, і суб`єктом проведення НСРД, що свідчить про неуповноваженого суб`єкта їх проведення та втрату ними ознаки «негласності».

За результатами оцінки наведених доводів суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 КПК України негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 260 КПК України аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 КПК України за рішенням керівника органу досудового розслідування, прокурора під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть бути використані заздалегідь ідентифіковані (помічені) або несправжні (імітаційні) засоби. З цією метою допускається виготовлення та використання спеціально виготовлених речей і документів, створення та використання спеціально утворених підприємств, установ, організацій. Використання заздалегідь ідентифікованих або несправжніх (імітаційних) засобів з іншою метою забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 КПК України під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право використовувати інформацію, отриману внаслідок конфіденційного співробітництва з іншими особами, або залучати цих осіб до проведення негласних слідчих (розшукових) дій у випадках, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз зазначених приписів процесуального законодавства вказує на те, що особливістю негласних слідчих (розшукових) дій, є засекреченість відомостей про факт та методи проведення таких слідчих дій. Тобто, особа, відносно якої проводяться НСРД, не обізнана про це, за рахунок чого і реалізується цільове призначення негласних слідчих (розшукових) дій.

У цей же час, процесуальне законодавство дозволяє залучати третіх осіб не тільки до конфіденційного співробітництва, але і до проведення самих негласних слідчих (розшукових) дій. Тобто, під час проведення НСРД відносно певної особи, яка не обізнана про факт проведення таких слідчих дій, можуть бути задіяні інші особи (відмінні від працівників оперативних підрозділів), яким факт проведення НСРД відомий, однак для цілей кримінального провадження в силу співробітництва з органом досудового розслідування залишається засекреченим.

Таким чином, зважаючи на можливу різноманітність форм та методів таємної діяльності органу досудового розслідування під час проведення НСРД, суд вважає, що процесуальне законодавство не забороняє залучати третіх осіб для проведення НСРД щодо певної особи, яка може бути причетною до протиправної діяльності. Такими особами можуть бути заявники чи інші особи, які в силу різних обставин спілкуються/контактують з особою, причетною до протиправної діяльності. При залученні до проведення НСРД такі особи повідомляються про недопустимість розголошення відомостей, у тому числі про сам факт проведення НСРД, а також можуть отримувати спеціальні технічні засоби аудіо-, відеофіксації, інструктаж з їх використання тощо. Визначальним у цьому аспекті є належне процесуальне оформлення залучення особи до проведення НСРД, а також отримання дозволу на проведення НСРД відносно особи, яка може бути причетною до протиправної діяльності та розмови з якою будуть фіксуватися особою, що залучена до проведення НСРД.

У зв`язку з цим не відповідають вимогам кримінального процесуального законодавства та суті негласних слідчих (розшукових) дій ситуації, коли особа, зокрема заявник, залучається до проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо іншої особи, отримує засоби та вказівки щодо здійснення такого контролю і при цьому органом досудового розслідування отримується дозвіл на проведення НСРД не відносно особи, яка може бути причетна до протиправної діяльності, а відносно особи, яка залучена до проведення цих же НСРД. Отримання дозволу на проведення НСРД відносно особи, яка обізнана про факт проведення таких слідчих дій та використовується для їх проведення, свідчить про фактичне проведення НСРД відносно іншої особи без достатніх для цього правових підстав.

Судом під час судового розгляду підтверджено, що зміст відображених у протоколах НСРД телефонних розмов ОСОБА_18 дійсно фіксувався за допомогою диктофону. Разом з тим, як саме був влаштований цей диктофон, як здійснювалося його вмикання та вимикання, хто саме це здійснював - усі ці обставини не підлягали судовій перевірці, оскільки у своїй сукупності становлять зміст методів проведення НСРД, інформація про які є державною таємницею (п. 4.12.3 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженого наказом СБУ № 383 від 23.12.2020 року).

Суд вважає безпідставною категоричну впевненість сторони захисту в тому, що використання диктофону здійснювалося тільки ОСОБА_18 , оскільки, наприклад, відповідний технічний засіб міг бути негласно вмонтований/встановлений до її мобільного телефону, зокрема, під час проведення неодноразового огляду останнього, що дозволило дистанційно отримати доступ до змісту телефонних розмов, або диктофон міг використовуватися уповноваженими суб`єктами проведення НСРД в будь-який з інших способів, яких може бути безліч.

Навіть якщо припустити, що ОСОБА_18 дійсно була суб`єктом проведення НСРД, під час яких були зафіксовані її телефонні розмови, а не об`єктом, то слід враховувати наступне.

Як було встановлено раніше, 13.04.2023, коли ОСОБА_18 звернулася до НАБУ з заявою про вчинення злочину (Т. 3, а.с. 240), а НАБУ було розпочато кримінальне провадження № 0000169 (Т. 3, а.с. 241), ОСОБА_18 за її добровільною згодою була також залучена до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД в межах цього кримінального провадження (Т. 7, а.с. 237-240).

У той же день, 13.04.2023, стороною обвинувачення на підставі ухвал слідчих суддів Вищого антикорупційного суду від 13.04.2023 № 948т та № 949т (Т. 7, а.с. 247-250; Т. 8, а.с. 72-74) отримано дозволи на проведення НСРД відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_10 відповідно. При цьому як відносно ОСОБА_18 , так і відносно ОСОБА_10 слідчими суддями було дозволено проведення таких НСРД: 1) зняття інформації з електронних комунікаційних мереж; 2) установлення місцезнаходження радіообладнання; 3) аудіо-, відеоконтролю; 4) візуального спостереження за особою із використанням спеціальних технічних засобів. Відносно ОСОБА_10 також було дозволено проведення НСРД у виді обстеження публічно недоступних місць (його автомобіля та робочого місця), а також у виді зняття інформації з електронних інформаційних систем та їх частин.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 263 КПК України зняття інформації з електронних комунікаційних мереж (комплекс технічних засобів електронних комунікацій та споруд, призначених для надання електронних комунікаційних послуг) є різновидом втручання у приватне спілкування, що проводиться без відома осіб, які використовують засоби електронних комунікацій (телекомунікацій) для передавання інформації, на підставі ухвали слідчого судді, якщо під час його проведення можливо встановити обставини, які мають значення для кримінального провадження.

Зняття інформації з електронних комунікаційних мереж полягає у проведенні із застосуванням відповідних технічних засобів спостереження, відбору та фіксації змісту інформації, яка передається особою та має значення для досудового розслідування, а також одержанні, перетворенні і фіксації різних видів сигналів, що передаються каналами зв`язку.

Відповідно до п. 1.11.5 Розділу І Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні № 114/1042/516/1199/936/1687/5 від 16.11.2012 - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (назва НСРД у виді зняття інформації з електронних комунікаційних мереж до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України та Закону України "Про електронні комунікації" щодо підвищення ефективності досудового розслідування "за гарячими слідами" та протидії кібератакам» № 2137-IX від 15.03.2022) полягає в негласному проведенні із застосуванням відповідних технічних засобів спостереження, відбору та фіксації змісту інформації, яка передається особою, а також одержанні, перетворенні і фіксації різних видів сигналів, що передаються каналами зв`язку (знаки, сигнали, письмовий текст, зображення, звуки, повідомлення будь-якого виду).

Зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж поділяється на: 1) контроль за телефонними розмовами, що полягає в негласному проведенні із застосуванням відповідних технічних засобів, у тому числі встановлених на транспортних телекомунікаційних мережах, спостереження, відбору та фіксації змісту телефонних розмов, іншої інформації та сигналів (SMS, MMS, факсимільний зв`язок, модемний зв`язок тощо), які передаються телефонним каналом зв`язку, що контролюється; 2) зняття інформації з каналів зв`язку, що полягає в негласному одержанні, перетворенні і фіксації із застосуванням технічних засобів, у тому числі встановлених на транспортних телекомунікаційних мережах, у відповідній формі різних видів сигналів, які передаються каналами зв`язку мережі Інтернет, інших мереж передачі даних, що контролюються.

Таким чином, зняття інформації з електронних комунікаційних мереж, у тому числі встановлення контролю за змістом телефонних розмов, може здійснюватися шляхом застосування спеціальних технічних засобів, у тому числі, але не виключно - диктофону, який з урахуванням вищевикладених висновків суду може встановлюватися негласно або передаватися особі, залученій до проведення НСРД.

У зв`язку з цим навіть якщо припустити, що ОСОБА_18 була суб`єктом проведення НСРД, під час яких було зафіксовано її телефонні розмови з ОСОБА_10 , то слід враховувати, що відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_18 однакові за видом і змістом НСРД проводилися одночасно, у тому числі зняття інформації з електронних комунікаційних мереж, а відносно ОСОБА_10 у цей же момент проводилося також і зняття інформації з електронних інформаційних систем. Тому можлива фіксація ОСОБА_18 за допомогою наданого їй диктофону своїх телефонних розмов з ОСОБА_10 , у тому числі тих, які мали місце в месенджерах, повністю відповідало ухвалі слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 949т від 13.04.2023 про надання дозволу на проведення НСРД відносно ОСОБА_10 та постановам детектива від 13.04.2023, якими ОСОБА_18 було залучено до проведення НСРД в межах цього кримінального провадження.

Тобто навіть якщо ОСОБА_18 і була суб`єктом проведення НСРД, під час яких було зафіксовано її телефонні розмови з ОСОБА_10 , то, на переконання суду, за вищевикладених обставин даного кримінального провадження це не є порушенням кримінального процесуального законодавства.

Ті обставини, що телефонні розмови відображені у протоколах, які у своїй назві містять інформацію про те, що вони складені за результатами аудіо-, відеоконтролю особи, не спростовують дійсного характеру та змісту проведених НСРД і відображених у протоколах їх результатів. Тим більше, як вбачається з цих же протоколів, у них викладено інформацію, одержану з файлів відео- та/або аудіофіксації як особистих зустрічей ОСОБА_18 , так і її телефонних розмов. Тобто ці протоколи стосуються як результатів проведення аудіо-, відеоконтролю, так і результатів зняття інформації з електронних комунікаційних мереж.

Вищевикладені висновки підтверджуються, зокрема, постановою ККС ВС від 09.05.2023 у справі № 761/11704/18-к (провадження № 51-1014км23), в якій зазначено про те, що для розмежування проведеної слідчої дії, її оцінки, а також оцінки доказів, отриманих у результаті проведення слідчої (розшукової) дії, потрібно враховувати не назву документа, використану для оформлення процедури її проведення, а зміст та спосіб фактично вчинюваних уповноваженою особою дій, мети проведення слідчої дії.

У будь-якому випадку стороною захисту не відображено, а судом не встановлено, яким чином ці обставини впливають на достовірність змісту зафіксованих телефонних розмов.

ґ) Щодо доводів про недопустимість протоколу за результатами проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину № 19/7944 від 24.07.2023 (Т. 9, а.с. 132-136)

Обґрунтовуючи недопустимість вказаного доказу, сторона захисту посилалася на те, що під час складання протоколу детектив НАБУ ОСОБА_22 діяла поза межами наданих їй прокурором повноважень, адже у постанові про проведення контролю за вчиненням злочину, дорученні на його проведення прокурором встановлено обмеження в часі дії постанови та доручення протягом 2-х місяців, тобто до 24.06.2023. Отже, 24.07.2023, тобто через місяць з дня завершення граничного строку, детектив втратив повноваження проводити цю слідчу дію та фіксувати її складанням протоколу.

Несвоєчасне складання протоколу призвело до його направлення прокурору лише 25.07.2023, тобто через місяць після завершення процесуального строку, визначеного для її проведення. Це також призвело до неможливості виконання прокурором свого обов`язку щодо припинення подальшого проведення НСРД, адже ще 11.05.2023 детективом у зазначеному протоколі зафіксовано добровільну відмову від одержання неправомірної вигоди ОСОБА_10 та ОСОБА_15 .

Крім того, сторона захисту посилається на те, що під час проведення контролю за вчиненням злочину в межах кримінального провадження за ч. 3 ст. 368 КК України сторона обвинувачення виявила ознаки іншого злочину, вчиненого 20.04.2023 та кваліфікованого спочатку за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, а згодом за ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України. При цьому всупереч ст. 257 КПК України стороною обвинувачення не було отримано дозволу слідчого судді на використання матеріалів НСРД при подальшому розслідуванні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Оцінюючи доводи сторони захисту, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 246 КПК України виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 КПК України контроль за вчиненням злочину може здійснюватися у випадках наявності достатніх підстав вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий чи особливо тяжкий злочин, та проводиться в таких формах: 1) контрольована поставка; 2) контрольована та оперативна закупка; 3) спеціальний слідчий експеримент; 4) імітування обстановки злочину.

Про результати контролю за вчиненням злочину складається протокол, до якого додаються речі і документи, отримані під час проведення цієї негласної слідчої (розшукової) дії. Якщо контроль за вчиненням злочину закінчується відкритим фіксуванням, про це складається протокол у присутності такої особи. Прокурор у своєму рішенні про проведення контролю за вчиненням злочину, крім відомостей, передбачених статтею 251 цього Кодексу, зобов`язаний: 1) викласти обставини, які свідчать про відсутність під час негласної слідчої (розшукової) дії провокування особи на вчинення злочину; 2) зазначити про застосування спеціальних імітаційних засобів (ч. 4, 7 ст. 271 КПК України).

Відповідно до п. 4, 5 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема, доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 252 КПК України фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки. Відомості про осіб, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії або були залучені до їх проведення, у разі здійснення щодо них заходів безпеки можуть зазначатися із забезпеченням конфіденційності даних про таких осіб у порядку, визначеному законодавством.

Протоколи про проведення негласних слідчих (розшукових) дій з додатками не пізніше ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій передаються прокурору.

Як зазначалося судом раніше, постановою прокурора САП ОСОБА_9 від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 125-129) в межах кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023 було призначено проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_15 строком на 2 місяці з моменту винесення постанови з метою перевірки їх дійсних намірів щодо обставин злочину, вказаних в описовій частині цієї постанови. Постанова прокурора відповідає вимогам ст. 251, ч. 7 ст. 271 КПК України, містить відомості про залучення до проведення цієї НСРД на добровільній конфіденційній основі ОСОБА_18 , а також доручення на виконання цієї постанови уповноваженими особами НАБУ.

Крім того, прокурором САП ОСОБА_9 окремо підписано доручення № 28/3-947т від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 130-131), яким виконання постанови про проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту доручено працівникам НАБУ. Доручення містить чітко сформульоване завдання, що підлягає виконанню, відомості, що необхідні для його виконання, а також зазначення строку виконання доручення та проведення НСРД - відповідно до строку проведення НСРД, визначеного в постанові. Доручення містить вказівку прокурора на необхідність направлення протоколу НСРД протягом двадцяти чотирьох годин з моменту припинення її проведення. До доручення додано саму постанову прокурора про проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину.

Таким чином, як постанова прокурора про проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину, так і доручення на її виконання відповідають вимогам КПК України та Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, що затверджена Наказом № 114/1042/516/1199/936/1687/5 від 16.11.2012 року.

З урахуванням вищевикладеного, детективи НАБУ мали право на проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту в межах кримінального провадження № 0000169 з 14.04.2023 по 14.06.2023. Після завершення проведення цієї НСРД протокол про її хід та результати мав бути надісланий прокурору протягом двадцяти чотирьох годин.

Судом встановлено, що як проведення самої НСРД у виді контролю за вчиненням злочину, так і складання протоколу за результатами її проведення № 19/7944 (Т. 9, а.с. 132-136) здійснювалося детективом НАБУ ОСОБА_22 , яка відповідно до постанови керівника Другого відділу детективів Першого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів НАБУ ОСОБА_57 від 13.04.2023 (Т. 3, а.с. 243-244) визначена старшим групи слідчих (детективів) в межах цього ж кримінального провадження № 0000169. Тобто, проведення НСРД та складання протоколу здійснювалося уповноваженою особою.

Судом встановлено, що протокол за результатами проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину № 19/7944 складений детективом 24.07.2023. Разом з тим, з протоколу вбачається, що сама НСРД у виді контролю за вчиненням злочину проводилася до 11.05.2023 року, тобто в межах строку дії доручення. Будь-яких відомостей, які б свідчили про те, що контроль за вчиненням злочину на підставі постанови прокурора від 14.04.2023 проводився після 14.06.2023 судом не встановлено, а стороною захисту не надано.

У той же час, складання протоколу за результатами проведення НСРД є обов`язком особи, уповноваженої на проведення такої слідчої дії. Тому сплив строку дії доручення на проведення НСРД не виключає обов`язку складання протоколу за результатами її проведення.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що приписами ч. 3 ст. 252 КПК визначено, що протоколи про проведення негласних слідчих (розшукових) дій з додатками не пізніше ніж через двадцять чотири години з моменту припинення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій передаються прокурору. Водночас, процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки. Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків, коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження. Допущене органом досудового слідства порушення чітко визначеного кримінальним процесуальним законом строку, порушує форму кримінального процесу, невід`ємною складовою якої є встановлені законом строки передачі прокурору протоколу про проведення НСРД. Проте таке порушення не має істотного впливу на права підозрюваного, зокрема й на захист і, з огляду на це, не містить ознак істотного порушення кримінального процесуального закону внаслідок цього. Допущене порушення може впливати на оперативність досудового розслідування і своєчасність прийняття рішень прокурором задля його забезпечення. Сторона захисту може висловити свої зауваження з приводу цієї НСРД та врахувати її результати під час підготовки захисту лише за умови відкриття стороною обвинувачення відповідних протоколів та додатків як доказів в порядку ст. 290 КПК, на що не впливає дотримання органом досудового розслідування строку, визначеного частиною 3 ст. 252 КПК (постанова ККС ВС від 18.12.2019 у справі № 588/1199/16-к (провадження № 51-3127км19), від 08.04.2020 у справі № 263/15845/2019, від 17.10.2023 у справі № 455/844/16-к (провадження № 51- 3583 км 23).

Таким чином, складання протоколу за результатами НСРД після спливу строку дії доручення на його проведення (за умов, що само НСРД проведено в межах встановленого строку дії доручення), як і пропуск передбаченого ч. 3 ст. 252 КПК України строку передачі прокурору цього протоколу, не є підставою для визнання відповідних доказів недопустимими.

Щодо доводів сторони захисту про виявлення під час проведення НСРД кримінального правопорушення, яке не розслідувалося в цьому кримінальному провадженні, необхідність реєстрації самостійного кримінального провадження за фактом вчинення цього правопорушення, а також отримання ухвали слідчого судді про надання дозволу на використання матеріалів НСРД у новому кримінальному провадженні

Приписами ч. 1 ст. 257 КПК України передбачено, що якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.

Тобто, положення вказаної норми застосовуються у випадку, коли під час проведення НСРД в одному кримінальному провадженні було здобуто відомості про вчинення іншого кримінального правопорушення, яке не розслідується у цьому провадженні. За своєю суттю ст. 257 КПК є релевантною, зокрема, у тих випадках, коли правоохоронним органом було задокументовано інше (нововиявлене) кримінальне правопорушення, вчинене особою, щодо якої здійснюється досудове розслідування, або ж виявлено факт вчинення кримінального правопорушення особою, іншою, ніж та, стосовно якої проводилися НСРД (постанови ККС ВС від 15.08.2024 у справі № 203/94/18, 991/2/23 (провадження № 51-1298 км 18), від 07.03.2024 у справі № 752/10910/19 (провадження № 51-3577 км 23).

Суд звертає увагу, що судова практика застосування положень ч. 1 ст. 257 КПК України щодо необхідності отримання дозволу на використання матеріалів НСРД є усталеною та зводиться до того, що такий дозвіл потрібен для використання матеріалів лише в іншому кримінальному провадженні. При цьому у разі об`єднання провадження з тим, в якому було отримано матеріали НСРД, чи виділення з останнього матеріалів в окреме провадження дозвіл на використання матеріалів НСРД відповідно в об`єднаному чи виділеному провадженні не потрібен (постанови ККС ВС від 15.08.2024 у справі № 203/94/18, 991/2/23 (провадження № 51-1298 км 18), від 07.03.2024 у справі № 752/10910/19 (провадження № 51-3577 км 23).

В аспекті вищевикладеного суд звертає увагу, що першочергово відомості про кримінальне провадження № 0000169 від 13.04.2023 вносилися до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме за фактом того, що прокурор ОСОБА_15 через адвоката ОСОБА_10 висловив ОСОБА_18 прохання надати неправомірну вигоду за вчинення дій в її інтересах з використанням службового становища (Т. 3, а.с. 241).

Така правова кваліфікація на початковому етапі досудового розслідування не є порушенням кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність, оскільки станом на 13.04.2023 не може вважатися неправильною через те, що здійснена на підставі лише тих фактичних даних, які були отримані й перебували у віданні органу досудового розслідування на той час. З огляду на те, що з самого початку досудового розслідування кваліфікація діянь особи є попередньою, то перевірити наявність або відсутність кваліфікуючої ознаки, як і складу злочину в цілому, можливо лише за результатом збирання доказів та їх оцінки під час досудового розслідування та судового розгляду, а не простим аналізом законодавства і даних, таких як займана посада, посадова інструкція, функціональні обов`язки, статут тощо (постанова ККС ВС від 21.11.2022 у справі №991/492/19).

Оскільки правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України на момент реєстрації кримінального провадження була попередньою з причин того, що зроблена на підставі обмеженого обсягу доказового матеріалу, а перевірка правильності та обґрунтованості такої кваліфікації, як і підтвердження самого факту правопорушення, є безпосереднім завданням досудового розслідування, яке реалізується через комплекс взаємопов`язаних гласних, негласних слідчих (розшукових) дій, то встановлення під час досудового розслідування фактичних обставин, які впливають на попередню правову кваліфікацію, не є порушенням вимог процесуального законодавства, а наступна зміна кваліфікації кримінального правопорушення не може зумовлювати недопустимість отриманих доказів.

Вищевикладені висновки також підтверджуються і постановою ККС ВС від 20.01.2025 у справі № 357/12623/21 (провадження № 51-2720 км 23), в якій зазначено, що: «системний аналіз положень кримінального процесуального закону свідчить про те, що КПК України не містить імперативних норм, які б забороняли зміну правової кваліфікації кримінально караних дій особи під час досудового розслідування».

Аналогічні за змістом висновки також викладені у постанові ККС ВС від 16.02.2022 у справі № 758/5719/16-к (провадження № 51-5770 км 21).

Постановою детектива НАБУ ОСОБА_22 від 31.07.2023 (Т. 3, а.с. 249-250) правову кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено з ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України. Підставою для зміни кваліфікації було отримання під час досудового розслідування доказів щодо підбурення ОСОБА_10 громадянки ОСОБА_18 до надання неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_15 за вчинення ним в інтересах ОСОБА_18 дій з використанням наданого йому службового становища, однак злочин не був доведений до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_10 .

01.08.2023 ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України (Т. 4, а.с. 3-15). 10.10.2023 ОСОБА_10 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри на підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України (Т. 4, а.с. 61-70).

З вищевикладених обставин руху кримінального провадження вбачається, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000169 шляхом реалізації комплексу взаємопов`язаних слідчих (розшукових) дій було здобуто докази, які вплинули на зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення. Обсяг та характер змін правової кваліфікації не свідчать про те, що органом досудового розслідування за результатами проведення слідчих (розшукових) дій, у тому числі негласного характеру, виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке до цього не розслідувалося у кримінальному провадженні, тобто встановлено зовсім інші фактичні обставини вчинення зовсім іншого кримінально-караного діяння. Навпаки, досудове розслідування в межах кримінального провадження № 0000169 з моменту його початку і до закінчення у встановленому законом порядку здійснювалося щодо фактичних обставин за участі ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 та їх дій щодо надання/отримання неправомірної вигоди за вчинення певних дій та прийняття певних рішень у кримінальному провадженні № 0000315.

Проте оскільки під час досудового розслідування не було здобуто достатньо відомостей про причетність прокурора ОСОБА_15 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, але встановлено, що ОСОБА_10 підбурював ОСОБА_18 до висловлення через нього обіцянки надання неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_15 за вчинення останнім дій та прийняття рішень з використанням службового становища у кримінальному провадженні № 0000315, то це вплинуло на правову кваліфікацію кримінального правопорушення шляхом її зміни з ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Таким чином, стороною обвинувачення не виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідувалося у кримінальному провадженні № 0000169, а за результатами проведення досудового розслідування перевірено та уточнено фактичні обставини, за якими було розпочато кримінальне провадження та у відповідності до яких було приведено попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення. Ці обставини не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального законодавства та необхідність реєстрації самостійного кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

У цьому аспекті суд вважає безпідставними доводи сторони захисту про те, що сторона обвинувачення маніпулювала відомостями Єдиного реєстру досудового розслідування, оскільки: 1) за результатами дослідження всіх відомостей ЄРДР щодо кримінального провадження № 0000169 (Т. 16, а.с. 108-146) не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що сторона обвинувачення вносила до ЄРДР відомості, які не відповідали актуальним на той момент матеріалам досудового розслідування та встановленим фактичним обставинам, або не вносила актуальні та достовірні відомості, чи вдавалася до навмисних дій з їх спотворення, перекручування тощо; 2) у будь-якому випадку наповнення ЄРДР та фіксація процесуальних рішень, дій у цьому реєстрі є похідним процесом від фактичного процесуального руху кримінального провадження, відомості до реєстру вносяться на основі того, що мало місце під час кримінального провадження, а тому неповнота, неправильність, несвоєчасність дій сторони обвинувачення з наповнення, внесення відомостей до ЄРДР та ведення цього реєстру не може впливати на належність, допустимість, достовірність матеріалів досудового розслідування (аналогічні за змістом висновки щодо похідного характеру відомостей ЄРДР викладено, зокрема, у постанові ВП ВС від 26.03.2019 року у справі № 807/1456/17).

Крім того, судом встановлено, що протягом всього руху кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023 воно не об`єднувалося з іншим провадженням, а матеріали не виділялися з нього в окреме провадження (Т. 16, а.с. 111).

Таким чином, матеріали, отримані за результатами проведення НСРД в межах кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023, використовувалися лише в межах цього провадження, стосувалися одних і тих самих обставин та були підставою для зміни попередньої правової кваліфікації кримінального правопорушення зі ст. 368 КК України на ст. 369 КК України, що не вказує на необхідність отримання дозволу слідчого судді на їх використання. Обставин використання матеріалів НСРД в іншому кримінальному провадженні, що вимагало б отримання дозволу слідчого судді відповідно до ст. 257 КПК України, судом не встановлено.

Крім того, суд звертає увагу, що доводи сторони захисту щодо наявності у протоколі за результатами проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину відомостей про добровільну відмову від одержання неправомірної вигоди ОСОБА_10 та ОСОБА_15 спростовуються змістом цього же протоколу, з якого вбачається, що ОСОБА_10 не відмовився від вчинення діяння, а лише був невдоволений тим, що не вдалося його вчинити. Тим більше із загальної позиції сторони захисту з приводу пред`явленого обвинувачення суду не зрозуміло, як ОСОБА_10 міг добровільно відмовитися від одержання неправомірної вигоди (як це тлумачить сторона захисту у протоколі за результатами проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину), якщо сторона захисту при цьому заперечує наявність будь-якої неправомірної вигоди взагалі.

У зв`язку з цим судом не встановлено розумних підстав сумніватися у допустимості протоколу за результатами проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину № 19/7944 від 24.07.2023 (Т. 9, а.с. 132-136).

д) Щодо доводів про недопустимість протоколу за результатами спостереження за ОСОБА_10 № 90/3474т від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 139-159), протоколу за результатами спостереження за ОСОБА_10 № 90/3631т від 19.04.2023 (Т. 9, а.с. 160-181), протоколу за результатами спостереження за ОСОБА_10 № 90/3637т від 21.04.2023 (Т. 9, а.с. 182-217)

У своїх запереченнях сторона захисту посилається на те, що спостереження за ОСОБА_10 здійснювалося неуповноваженими особами Державної прикордонної служби. На переконання сторони захисту положення чинного законодавства передбачають можливість залучення підрозділів Державної прикордонної служби лише до кримінальних проваджень щодо кримінальних правопорушень, протидію яким законодавством віднесено до компетенції цього державного органу.

Крім того, сторона захисту зазначає, що для НАБУ можливість використання інших правоохоронних органів, їх службових осіб під час проведення досудового розслідування обмежена законодавчо, що дає підстави для висновку про те, що залучення детективом оперативного підрозділу Державної прикордонної служби України законодавством не передбачено.

Також сторона захисту вказує на порушення порядку фіксації інформації, одержаної під час проведення НСРД у виді спостереження за ОСОБА_10 .

Оцінюючи доводи сторони захисту, суд звертає увагу на наступне.

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 949т від 13.04.2023 у справі № 991/3260/23 (Т. 7, а.с. 247-250) надано дозвіл на проведення ряду НСРД відносно ОСОБА_10 , зокрема, проведення візуального спостереження за ним з використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів для спостереження з метою пошуку, фіксації і перевірки відомостей про особу, його поведінку та тих, з ким він контактує.

14.04.2023 старшим детективом НАБУ ОСОБА_58 , який відповідно до постанови про визначення групи слідчих від 13.04.2023 (Т. 3, а.с. 243-244) входить до групи слідчих (детективів), що здійснюють досудове розслідування кримінального провадження № 0000169 від 13.04.2023, було видано доручення № 19/3866 (Т. 9, а.с. 137-138) на виконання ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 949т від 13.04.2023 в частині проведення спостереження за ОСОБА_10 уповноваженими оперативними підрозділами Державної прикордонної служби України, у тому числі Головним центром оперативного документування та оперативно-технічних заходів ДПС України.

За результатами виконання цього доручення оперативними працівниками ДПС складено протоколи за результатами спостереження за ОСОБА_10 № 90/3474т від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 139-159), № 90/3631т від 19.04.2023 (Т. 9, а.с. 160-181), № 90/3637т від 21.04.2023 (Т. 9, а.с. 182-217).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу Державного бюро розслідувань, органу Бюро економічної безпеки України, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про Національне антикорупційне бюро України» оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених законом до підслідності Національного бюро, а також в інших справах, витребуваних до Національного бюро прокурором, що здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування працівниками Національного бюро, проводять старші детективи та детективи Національного бюро, а також оперативно-технічні підрозділи і підрозділи внутрішнього контролю.

Аналіз вищевикладених положень законодавства у поєднанні з обставинами відсутності в КПК України окремого процесуального статусу «детектив» дає можливість зробити висновок, що детектив НАБУ наділений процесуальним статусом та відповідно повноваженнями слідчого. Разом з тим, детектив НАБУ наділений також повноваженнями самостійного проведення оперативно-розшукової діяльності.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 2 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений, зокрема, проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 41 КПК України оперативні підрозділи органів Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, органів Державного бюро розслідувань, органів Бюро економічної безпеки України, органів Державної прикордонної служби України, органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, дізнавача, прокурора, а підрозділ детективів, оперативно-технічний підрозділ та підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України - за письмовим дорученням детектива або прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Під час виконання доручень слідчого, дізнавача, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого. Співробітники оперативних підрозділів (крім підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України) не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою або звертатися з клопотаннями до слідчого судді чи прокурора.

Відповідно до ч. 6 ст. 246 КПК України проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, органів Державного бюро розслідувань, органів Бюро економічної безпеки України, органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України. За рішенням слідчого чи прокурора до проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть залучатися також інші особи.

Наведені приписи процесуального законодавства дозволяють слідчому (детективу) доручати проведення НСРД оперативним підрозділам відповідних органів державної влади, зокрема, оперативним підрозділам органів Державної прикордонної служби України. При цьому повноваження слідчого (детектива) щодо доручення проведення таких НСРД жодним чином положеннями КПК України не ставляться у залежність від сфери діяльності, завдань, функцій таких органів державної влади.

Процесуальне законодавство лише деталізує, що підрозділ детективів, оперативно-технічний підрозділ та підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України можуть залучатися до проведення НСРД лише за дорученням детектива або прокурора САП. Разом з тим, тлумачення вказаних положень дає можливості зробити висновок, що ними встановлюється обмеження для інших органів досудового розслідування використовувати оперативні підрозділи НАБУ і не дає можливості зробити висновок, що ними встановлюється заборона для детектива НАБУ чи прокурора САП залучати інші оперативні підрозділи для проведення НСРД.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність, зокрема, здійснюється оперативними підрозділами Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними.

Згідно ст. 8 цього ж Закону такі оперативні підрозділи наділені повноваженнями з метою виявлення та фіксації діянь, передбачених статтями 305, 307, 309, 311, 318, 321, 364-1, 365-2, 368, 368-3, 368-4, 369, 369-2 Кримінального кодексу України, проводити операції з контрольованого вчинення відповідних діянь. Порядок отримання дозволу, строк його дії та порядок проведення операції з контрольованого вчинення корупційного діяння визначаються Кримінальним процесуальним кодексом України (п. 7-1); здійснювати спостереження за особою, річчю або місцем, а також аудіо-, відеоконтроль місця згідно з положеннями статей 269, 270 Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, працівники оперативних підрозділів Державної прикордонної служби України наділені повноваженнями на проведення заходів зі спостереження за особою у порядку, визначеному КПК України.

З урахуванням цього суд доходить висновку, що Головний центр оперативного документування та оперативно-технічних заходів Державної прикордонної служби України на підставі доручення детектива НАБУ ОСОБА_58 № 19/3866 від 14.04.2023 мав повноваження на виконання ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 949т від 13.04.2023 в частині проведення НСРД у виді спостереження за ОСОБА_10 та складення протоколів за результатами проведення такої НСРД.

Доводи сторони захисту щодо порушення порядку фіксації інформації, одержаної під час спостереження за ОСОБА_10 , стосуються того, що фіксація результатів такого спостереження здійснювалося з використанням зазначених у протоколах засобів відеозйомки та фотографування з наступним збереженням цих результатів на оптичні диски, що є додатками до протоколів. Разом з тим, на переконання сторони захисту, технічні характеристики таких засобів відеозйомки та фотографування не передбачають можливості використання оптичних дисків. У зв`язку з цим додатки до протоколів за результатами спостереження за ОСОБА_10 не є первинними носіями інформації.

Суд не приймає до уваги ці доводи, оскільки постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року в справі № 554/5090/16-к (провадження № 51-1878кмо21) розтлумачено порядок оцінки електронного доказу (яким є фотозображення та відеозаписи) та його допустимості. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення. Відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа, де матеріальний носій є способом збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія.

Таким чином, оптичні диски, на які записано результати спостереження за ОСОБА_10 (електронні докази), є лише матеріальними носіями таких доказів. Так само і флеш-накопичувачі, на які сторона захисту посилається як на такі, що сумісні з застосованою під час НСРД апаратурою фото-, відеофіксації, були б матеріальними носіями електронних доказів. Порушень чинного законодавства у використанні оптичних дисків судом не встановлено.

Крім того, суд звертає увагу, що сторона захисту жодним чином не оспорювала достовірність обставин і подій, що відображені у протоколах за результатами спостереження за ОСОБА_10 та додатках до них, а вони, у свою чергу, підтверджуються та узгоджуються з іншими належними, допустимими та достовірними доказами.

З урахуванням вищевикладеного, судом не встановлено розумних підстав сумніватися у допустимості протоколу за результатами спостереження за ОСОБА_10 № 90/3474т від 14.04.2023 (Т. 9, а.с. 139-159), протоколу за результатами спостереження за ОСОБА_10 № 90/3631т від 19.04.2023 (Т. 9, а.с. 160-181), протоколу за результатами спостереження за ОСОБА_10 № 90/3637т від 21.04.2023 (Т. 9, а.с. 182-217).

е) Щодо доводів про недопустимість протоколу обшуку від 01.08.2023 та додатків до нього (Т. 10, а.с. 40-74)

У своїх запереченнях проти допустимості вказаного доказу сторона захисту зазначала, що 28.07.2023 ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду у справі № 991/6707/23 надано дозвіл на проведення обшуку будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , де проживав ОСОБА_10 , який на праві власності належить ОСОБА_59 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукування речей і документів, зокрема, мобільних телефонів, що перебувають у користуванні ОСОБА_10 .

Разом з тим, 01.08.2023 на підставі вказаної ухвали обшук було проведено фактично за іншою адресою: АДРЕСА_3 , під час якого у ОСОБА_10 вилучено мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , який містить документи, відомості та інформацію, що охороняються адвокатською таємницею.

Сторона захисту посилалася на те, що на відеозаписі обшуку зафіксовано як детектив під час обшуку ознайомився з актом передачі орендарю майна, де було зазначено номер будинку 8 та прізвище власника майна, що не співпадали з даними про номер будинку, кадастровий номер земельної ділянки та власника будинку, що зазначені в ухвалі слідчого судді. Крім того, під час обшуку до місця проведення слідчої дії прибув представник органу адвокатського самоврядування, який також повідомив, що фактично здійснюється обшук домоволодіння АДРЕСА_7 .

Також сторона захисту звертала увагу на ті обставини, що проведення обшуку у будинку АДРЕСА_4 у подальшому не було легалізовано стороною обвинувачення відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України.

На переконання сторони захисту, проведення обшуку у будинку, який не був зазначений в ухвалі слідчого судді, без подальшої легалізації такого обшуку відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України, свідчить про очевидну незаконність такого обшуку та недопустимість його результатів, у тому числі недопустимість мобільного телефону ОСОБА_10 як речового доказу, який, до того ж, містить адвокатську таємницю.

Сторона захисту також пояснила, що відомості протоколів НСРД, в яких ОСОБА_10 повідомляє третім особам про адресу: АДРЕСА_3 , є вказівкою не на місце його проживання, а на найближчу до місця його проживання точку, яка сприймається системою навігації, оскільки якщо в системі навігації задавати точку на АДРЕСА_4 , де насправді проживав ОСОБА_10 , то результату пошуку не буде.

ОСОБА_10 при цьому підтвердив, що виявив невідповідність адреси проведення обшуку адресі, що зазначена в дозволі слідчого судді, лише наприкінці проведення самого обшуку, коли передав детективу акт прийому-передачі житлового будинку. Після цього ж ОСОБА_10 виявив невідповідність кадастрового номеру земельної ділянки та власника будинку.

У свою чергу, сторона обвинувачення, наполягаючи на допустимості протоколу обшуку, пояснила, що відомості про проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 , було отримано за результатами проведення НСРД - зняття інформації з електронних інформаційних систем за його номером телефону. У ході досудового розслідування вказану інформацію було підтверджено і на основі неї здобуто відомості про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок, та про власника будинку.

На підставі вказаних відомостей стороною обвинувачення було отримано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , та відшукування під час його проведення, зокрема, мобільних телефонів ОСОБА_10 . По прибуттю до місця проведення обшуку уповноваженими особами було встановлено, що будинки обслуговуючого кооперативу «Удачний», садово-житлового комплексу, які розташовані на АДРЕСА_3 , не містять нумерації, внаслідок чого встановити номер будинку було неможливо. У зв`язку з цим ідентифікація будинку, в якому проживає ОСОБА_10 , здійснювалася за фотозображеннями житла, які було зроблено у ході досудового розслідування.

Прокурор наполягала на тому, що конкретною метою слідчої (розшукової) дії було проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 та відшукування відповідних речей, документів. Фактично обшук був проведений саме в тому місці, де проживав ОСОБА_10 , на що було надано дозвіл слідчого судді, та в ході його проведення вилучено саме ті речі, які були зазначені в ухвалі слідчого судді. Перед початком проведення обшуку ОСОБА_10 вручалася для ознайомлення копія ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, ОСОБА_10 був достеменно обізнаний зі змістом вказаної ухвали, що засвідчив своїм підписом на ній. У ході проведення обшуку ОСОБА_10 не мав жодних заперечень та зауважень з приводу місця проведення обшуку. Лише після фактичного закінчення пошукових дій та у процесі складання протоколу ОСОБА_10 заявив про невідповідність номера будинку, в якому було проведено обшук, номеру будинку, який зазначено в ухвалі слідчого судді. При цьому сторона обвинувачення не заперечувала, що будинок АДРЕСА_4 , в якому фактично проведено обшук, має іншого власника та розташований на іншій земельній ділянці ніж ті, що зазначені в ухвалі слідчого судді. Оскільки вказана невідповідність була виявлена лише вже при складанні протоколу обшуку, тобто при закінченні його проведенні, то у сторони обвинувачення не було підстав для кваліфікації його як невідкладного та здійснення подальшої легалізації відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України.

На додаток до цього, сторона обвинувачення пояснила, що у ході проведення обшуку у ОСОБА_10 було виявлено мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 . ОСОБА_10 було запропоновано добровільно надати його для огляду з метою відшукування інформації, що має значення для цього кримінального провадження. Разом з тим, ОСОБА_10 відмовився надати відомості щодо способу подолання системи логічного захисту (відмовився розблоковувати телефон), що призвело до вилучення цього телефону. Сторона обвинувачення не заперечувала той факт, що мобільний телефон ОСОБА_10 може містити інформацію, яка охороняється адвокатською таємницею, разом з тим до матеріалів кримінального провадження долучено лише ту інформацію, яка стосується обставин цього провадження, та лише щодо тих осіб, які є учасниками цього провадження. Відомості щодо інших осіб, обставин, пов`язаних зі здійсненням ОСОБА_10 адвокатської діяльності, стороною обвинувачення не досліджувалися, до матеріалів провадження не долучалися, а також не використовувалися в будь-яких інших провадженнях, у тому числі за обвинуваченнями осіб, яким ОСОБА_10 надавав правову допомогу.

З урахуванням вищевикладеного, прокурор вважала, що протокол обшуку та додатки до нього є допустимими доказами, а фактичне проведення обшуку у будинку АДРЕСА_7 , про який зазначено в ухвалі слідчого судді, не призвело до істотного порушення прав ОСОБА_10 .

Оцінюючи вищевикладені доводи, суд звертає увагу на наступне.

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду № 1416т від 02.06.2023 у справі № 991/4757/23 (Т. 9, а.с. 91-93) надано дозвіл на проведення НСРД, зокрема, у виді зняття інформації з електронних комунікаційних мереж за номерами телефонів ОСОБА_10 .

Виконання цієї ухвали слідчого судді детективом було доручено уповноваженим підрозділам ДОТЗ СБ України, що підтверджується наявним у матеріалах справи дорученням № 19/6186т від 21.06.2023 (Т. 9, а.с. 95).

Зі змісту протоколу за результатами проведення НСРД - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж № 19/6527 від 03.07.2023 та додатків до нього (Т. 9, а.с. 96-113), протоколу огляду інформації, що міститься на цих додатках, від 15.08.2023 (Т. 9, а.с. 114-120) судом підтверджено, що у процесі спілкування з третіми особами ОСОБА_10 повідомляв адресу: АДРЕСА_3 , в аспекті зазначення місця свого проживання.

Крім того, матеріали справи містять рапорт детектива НАБУ ОСОБА_60 № 04/17424-04 від 25.07.2023 (Т. 10, а.с. 23-25), в якому зазначається, що ОСОБА_10 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Додатком до рапорту йде фототаблиця, на якій зображено вказаний будинок. При цьому з наявних на фототаблиці зображень вбачається відсутність на будинку будь-яких позначень його номеру.

Як зазначалося раніше, на підставі сукупності цих відомостей заступником Генерального прокурора - керівником САП ОСОБА_61 подано клопотання про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 від 27.07.2023 (Т. 10, а.с. 26-34), яке ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 28.07.2023 у справі № 991/6707/23 (Т. 10, а.с. 35-39) було задоволено частково, надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 - АДРЕСА_3 , а також відшукування мобільних телефонів, якими користується ОСОБА_10 .

При дослідженні відеозаписів проведення обшуку, які містяться на флеш-накопичувачі Kingston, який є додатком № 1 до протоколу обшуку від 01.08.2023 (Т. 10, а.с. 40-74), судом встановлено, що 01.08.2023 о 06 год. 43 хв. було розпочато проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 . Судом підтверджено, що будинки, розташовані на АДРЕСА_3 , у тому числі будинок, в якому проживав ОСОБА_10 , не містять нумерації, що ускладнює можливість їх ідентифікації. Разом з тим, органом досудового розслідування визначено саме той будинок, в якому знаходився ОСОБА_10 . Обшук проводився за участі ОСОБА_10 , двох понятих та двох адвокатів, які, як пояснила сторона захисту, були представниками ради адвокатів відповідного регіону.

Перед проведенням обшуку ОСОБА_10 була пред`явлена ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку. ОСОБА_10 мав вільну можливість та достатній обсяг часу для ознайомлення зі змістом ухвали, ознайомився з її змістом, у тому числі коментуючи можливість виявлення за адресою його проживання тих чи інших речей, документів, що засвідчив своїм підписом (Т. 10, а.с. 39, зворотний бік аркуша). За результатами ознайомлення з ухвалою слідчого судді ані ОСОБА_10 , ані жоден з присутніх на місці проведення обшуку не висловили жодних заперечень, зауважень з приводу адреси проведення обшуку. Після цього обшук було фактично розпочато.

Судом підтверджено, що у ході проведення обшуку ОСОБА_10 так само не висловлював жодних заперечень щодо адреси проведення обшуку, як і представники ради адвокатів регіону. Лише після фактичного завершення пошукових дій та початку складання протоколу обшуку ОСОБА_10 надав детективу якісь документи, після чого повідомив про те, що обшук проведено у будинку АДРЕСА_4 всупереч дозволу ухвали слідчого судді, який стосувався будинку № 6.

Судом підтверджено, що протокол обшуку від 01.08.2023 (Т. 10, а.с. 44) містить заперечення адвокатів, що були присутні при проведенні обшуку. При цьому в запереченнях одного з адвокатів зазначається, що невідповідність номеру будинку було виявлено «після проведення обшуку».

Під час судового розгляду сторона захисту не надала суду жодних документів, які б вказували на те, що будинок на АДРЕСА_3 , в якому проживав ОСОБА_10 та в якому фактично було проведено обшук, має № 8, а не № 6, що давало б підстави підтвердити вихід органу досудового розслідування за межі дозволу слідчого судді. Тим більше стороною захисту не надано документів, які ОСОБА_10 передав детективу під час проведення обшуку та на підставі яких заявив про невідповідність адреси проведення обшуку, а такі документи у протоколі обшуку не відображено. Так само стороною захисту не надано документів щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований будинок попереднього місця проживання ОСОБА_10 , та відомостей щодо власника цього будинку.

Крім того, суд враховує, що згідно з поясненнями ОСОБА_10 представники органів адвокатського самоврядування заявили про невідповідність адреси проведення обшуку дозволу слідчого судді лише після того, як про це заявив ОСОБА_10 , тобто вже після фактичного завершення обшуку.

Суд також звертає увагу, що під час судового розгляду ОСОБА_10 не зміг надати обґрунтованих та конкретних пояснень на питання з приводу того, чому ОСОБА_10 , будучи адвокатом, працюючи до цього в органах прокуратури, маючи знання та досвід у галузі права, після повного та вільного ознайомлення з ухвалою слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, а отже після отримання безперешкодної можливості виявити невідповідність адреси проведення обшуку, все одно допустив проведення обшуку за місцем свого проживання та заявив про невідповідність адреси лише після його завершення.

Також під час дослідження матеріалів кримінального провадження, що стосуються проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 , судом не встановлено обставини, які б свідчили про свавільність, недобросовісність дій органу досудового розслідування щодо безпідставного проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 . Навпроти, з матеріалів досудового розслідування вбачається, що сторона обвинувачення вжила всіх можливих та залежних від неї заходів для встановлення фактичного місця проживання ОСОБА_10 , дотримання вимог процесуального законодавства, у тому числі гарантій адвокатської діяльності, під час отримання дозволу на проведення обшуку та його безпосереднього проведення.

Враховуючи, що 1) стороною обвинувачення було вжито всіх можливих та належних заходів для встановлення фактичного місця проживання ОСОБА_10 ; 2) сторона обвинувачення, зважаючи на те, що ОСОБА_10 мав правовий статус адвоката, виконала всі вимоги процесуального законодавства щодо отримання дозволу на проведення обшуку за місцем його проживання, а слідчим суддею було встановлено наявність підстав для надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 ; 3) житловий будинок, в якому фактично проживав ОСОБА_10 на момент проведення обшуку, не мав нумерації, як і всі інші будинки садово-житлового комплексу; 4) попри відсутність нумерації житлових будинків обшук було проведено саме за місцем проживання ОСОБА_10 , що ним було особисто підтверджено перед проведенням обшуку; 5) під час проведення обшуку ОСОБА_10 було надано можливість ознайомитися зі змістом ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку; 6) під час проведення обшуку ОСОБА_10 не висловлював заперечень та зауважень з приводу невідповідності адреси проведення обшуку дозволу слідчого судді, сприяв проведенню пошукових заходів та не створював жодних перешкод у проведенні слідчої (розшукової) дії; 7) невідповідність адреси проведення обшуку дозволу слідчого судді було виявлено всіма учасниками слідчої дії лише після її фактичного завершення; 8) дії органу досудового розслідування не мали ознак свавільного, недобросовісного та навмисного характеру, суд доходить висновку про відсутність будь-яких розумних та обґрунтованих підстав сумніватися у законності обшуку, що був проведений 01.08.2023 за місцем проживання ОСОБА_10 , та допустимості доказів, що були здобуті за результатами проведення цього обшуку.

За обставин даної справи суд констатує, що невідповідність номеру будинку, в якому фактично було проведено обшук, тому номеру будинку, що був зазначений в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, не свідчить про проведення обшуку без дозволу слідчого судді чи з суттєвим відхиленням від умов цього дозволу, а отже, не свідчить про істотне порушення прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_10 . Вказана невідповідність зумовлена виключно сукупністю фактичних обставин, на які добросовісно та розумно покладалася сторона обвинувачення і які не залежали від її волі. Попри цю невідповідність правова мета обшуку була досягнута, оскільки обшук було проведено саме за місцем проживання ОСОБА_10 , на що слідчим суддею і було надано дозвіл.

є) Щодо доводів про недопустимість висновку комплексної судової телекомунікаційної та комп`ютерно-технічної експертизи від 29.12.2023 (Т. 10, а.с. 162-171)

Під час судового розгляду сторона захисту неодноразово зазначала про недопустимість висновку комплексної судової телекомунікаційної та комп`ютерно-технічної експертизи від 29.12.2023 з наступних підстав.

06.10.2023 постановою детектива ОСОБА_22 було призначено проведення комплексної судової експертизи мобільного телефону Galaxy Note 10+, серійний номер RF8M90ZCWXK, ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 . 13.10.2023 було завершено досудове розслідування та відкрито матеріали кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України.

Разом з тим, відповідно до висновку експерта, фахівця у галузі інформаційних технологій ОСОБА_62 експертне дослідження було проведено 29.12.2023, про що складено відповідний висновок, який використовується стороною обвинувачення як доказ у кримінальному провадженні.

Оскільки експертне дослідження проводилося після завершення досудового розслідування, то сторона захисту переконана, що експертиза проведена поза стадією досудового розслідування і висновок експерта є очевидно недопустимим доказом.

Крім того, згідно з висновком експерта фахівець ОСОБА_63 , який був залучений детективом НАБУ ОСОБА_22 як експерт у галузі інформаційних технологій, на момент проведення експертизи працював старшим детективом Національного бюро відділу детективів кримінальної лабораторії Управління аналітики та обробки інформації Національного антикорупційного бюро України. Тобто, фактично експертиза призначалася та проводилися органом досудового розслідування.

Вищевикладені обставини, на думку сторони захисту, свідчать про те, що експертиза проводилась експертом, який перебував у залежності від сторони обвинувачення.

Також сторона захисту звертала увагу на ті обставини, що підрозділи НАБУ не віднесені законодавством до державних спеціалізованих установ, які наділені повноваженнями проводити криміналістичні експертизи, у тому числі комп`ютерно-технічну експертизу. До того ж, судові експертизи можуть проводитися лише особами, які пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. Однак відповідно до картки атестованого судового експерта ОСОБА_62 , розміщеної на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, його свідоцтво про право на заняття експертною діяльністю на момент проведення експертизи було недійсним.

Крім того, сторона захисту зазначала, що предметом експертного дослідження було вжиття заходів до подолання системи логічного захисту та копіювання інформації, яка зберігається на вбудованому носії пам`яті телефону. Тобто, на думку захисту, експертним висновком фактично оформлено проведення НСРД, передбаченої ст. 264 КПК України - зняття інформації з електронних інформаційних систем. Однак зазначена НСРД за умов необхідності подолання системи логічного захисту була проведена без відповідного дозволу володільця та без відповідного дозволу слідчого судді на її проведення.

Також під час проведення експертного дослідження було порушено гарантії адвокатської діяльності ОСОБА_10 , оскільки було скопійовано всю інформацію його мобільного телефона, у тому числі ту, яка містить адвокатську таємницю.

Аналізуючи зазначені доводи сторони захисту, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 06.10.2023 постановою детектива НАБУ ОСОБА_22 у межах даного кримінального провадження призначено комплексну судову телекомунікаційну та комп`ютерно-технічну експертизу (Т. 10, а.с. 157-160). Проведення експертизи було доручено експерту - старшому детективу Національного бюро відділу детективів кримінальної лабораторії Управління аналітики та обробки інформації Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_64 . На вирішення експерта було поставлено наступні запитання: 1) чи можливо скопіювати інформацію, яка зберігається на вбудованому носії пам`яті мобільного терміналу систем зв`язку, доступ до якої пов`язаний із подоланням системи логічного захисту?; 2) якщо так, скопіювати інформацію на електронний носій інформації та надати її у формі, придатній для вивчення відомостей на носії в електронному вигляді.

Для проведення експертного дослідження у розпорядження експерта було надано мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , який 01.08.2023 був вилучений у ОСОБА_10 під час проведення обшуку за місцем його проживання.

Зазначеною постановою експерту надано перелік відомостей, що можуть мати значення для подолання системи логічного захисту, а також попереджено експерта про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України.

29.12.2023 ОСОБА_65 складено висновок (Т. 10, а.с. 162-170), в якому зазначено, що проведеним дослідженням мобільного телефону виявилося можливим скопіювати інформацію, яка зберігається на вбудованому носії пам`яті телефона, доступ до якої пов`язаний із подоланням системи логічного захисту. Копія інформації та файл-звіт, який містить відомості копії інформації у формі, придатній для вивчення, записані на зовнішній електронний носій інформації WDWDBUZG0010BBK-EB S/N: «WXH2A13M0268», який є додатком № 2 до висновку експерта від 29.12.2023 (Т. 10, а.с. 171).

З наведеного вбачається, що експерт ОСОБА_63 повністю виконав поставлене перед ним завдання і не виходив за межі доручення на проведення експертизи.

Суд не погоджується з доводами сторони захисту про те, що висновок експерта від 29.12.2023 складений поза межами стадії досудового розслідування та внаслідок цього є очевидно недопустимим.

Як було зазначено раніше, комп`ютерно-технічна експертиза була призначена постановою детектива від 06.10.2023, а висновок експерта складено 29.12.2023. У той же час, з відомостей реєстру матеріалів досудового розслідування (Т. 1, а.с. 29), повідомлень про завершення досудового розслідування та протоколів відкриття матеріалів кримінального провадження (Т. 4, а.с. 85-147) встановлено, що 13.10.2023 сторону захисту було повідомлено про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження, а з 15.10.2023 по 31.01.2024 тривав процес ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування.

З наведеного вбачається, що висновок експерта дійсно складений після завершення досудового розслідування, що, однак, не свідчить про його недопустимість з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Отже, закон пов`язує закінчення досудового розслідування з постановленням процесуального рішення у виді постанови про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акту чи відповідного клопотання. При цьому, як неодноразово зазначав Верховний Суд, в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду (постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18 (провадження № 51-6250 км19), від 01 липня 2021 року у справі № 752/3218/20 (провадження № 51-2066 км21), від 15 вересня 2021 року у справі № 711/3111/19 (провадження № 51-2890 км19).

Окрім того, закон містить поняття «завершення» як проміжний етап досудового розслідування. Досудове розслідування, яке має наслідком звернення до суду з обвинувальним актом або з клопотанням про застосування примусових заходів, має три ключові віхи: початок визначається внесенням відомостей до ЄРДР; завершення пов`язується з фактом відкриття матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику, захиснику особи та іншим особам відповідно до положень ст. 290 КПК; закінчення фіксується направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Тобто, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, як це передбачено у ст. 219 КПК, та не має точок дотику із завершенням досудового розслідування. До цього слід додати, що законодавчі обмеження на проведення слідчих (розшукових) дій «прив`язані» саме до закінчення, а не до завершення досудового розслідування (постанова ККС ВС від 17.02.2021 у справі № 344/6630/17, провадження № 51-4852 км 20).

З наведеного вбачається, що в межах стадії досудового розслідування потрібно розрізняти поняття та процесуальні моменти «завершення досудового розслідування» і «закінчення досудового розслідування». Саме закінчення досудового розслідування є кінцевим моментом останнього, що унеможливлює проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій.

На підставі вищевикладеного суд звертає увагу, що до закінчення досудового розслідування в межах даного кримінального провадження було не тільки призначено комп`ютерно-технічну експертизу, але і проведено її з наступним складанням відповідного висновку експерта. Після завершення експертизи висновок експерта та матеріали експертного дослідження були відкриті стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України. Тобто, комп`ютерно-технічна експертиза була призначена та проведена в межах стадії досудового розслідування.

Обставини складання висновку експерта після завершення досудового розслідування жодним чином не впливають на зазначені висновки суду. Тривалість та своєчасність проведення експертизи є обставинами, які не залежать від сторони обвинувачення. Внаслідок цього можуть виникати ситуації, за яких експертиза призначається під час досудового розслідування, а висновок за результатами цієї експертизи отримується стороною обвинувачення, наприклад, під час судового розгляду. На це, зокрема, орієнтує і зміст положень ч. 11 ст. 290 КПК України, згідно з якими сторони зобов`язані відкривати одна одній додаткові матеріали, що були отримані до або під час судового розгляду.

У зв`язку з цим суд переконаний, що за обставин, коли експертиза у встановленому законом порядку була призначена під час досудового розслідування, але з незалежних від сторони обвинувачення причин була проведена вже після завершення та/або закінчення досудового розслідування чи вже під час судового розгляду, це не може свідчити про порушення вимог кримінального процесуального законодавства, якщо результати експертного дослідження були відкриті стороною обвинувачення у порядку ст. 290 КПК України.

Тому оскільки комп`ютерно-технічна експертиза в межах даного кримінального провадження була призначена під час досудового розслідування, а висновок експерта отримано стороною обвинувачення та відкрито стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України до закінчення досудового розслідування (хоча і після його завершення), то з урахуванням вищевикладених висновків суд не вбачає підстав для визнання висновку експерта від 29.12.2023 недопустимим доказом. Відповідно доводи сторони захисту про недопустимість цього доказу з підстав його отримання поза межами досудового розслідування суд вважає необґрунтованими.

Суд не погоджується з доводами сторони захисту про недопустимість висновку експерта від 29.12.2023 з тих підстав, що експерт не мав повноважень на проведення експертизи та перебував у залежності від сторони обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КПК України експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України "Про судову експертизу" на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

З наведеного припису процесуального законодавства вбачається, що експерт як учасник кримінального провадження визначається через сукупність атрибутивних ознак: 1) особа володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями; 2) особа має право на проведення експертизи відповідно до ЗУ «Про судову експертизу»; 3) особі доручено проведення експертизи.

У свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» передбачено, що суб`єктами судово-експертної діяльності є державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань.

Тобто, всупереч доводам сторони захисту, судові експерти не єдині суб`єкти, уповноважені на проведення судових експертиз. До таких суб`єктів, зокрема, також належать й інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань.

При цьому ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» передбачено виключність повноважень державних спеціалізованих установ на проведення лише криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Однак відповідно до п. 1.2 Розділу І Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, комп`ютерно-технічна експертиза, яка проводилась у межах даного кримінального провадження та за результатами якої складено висновок експерта від 29.12.2023, належить до класу інженерно-технічних, а не криміналістичних, судово-медичних чи судово-психіатричних експертиз.

У зв`язку з цим правом проводити комп`ютерно-технічну експертизу наділені всі суб`єкти судово-експертної діяльності, які передбачені ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу».

Системний аналіз положень ст. 69 КПК України та ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» дає можливість дійти висновку, що якщо положеннями ст. 69 КПК України під експертом розуміється особа, яка відповідно до положень ЗУ «Про судову експертизу» має право на проведення експертизи, а положеннями ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» серед суб`єктів, які мають право на проведення експертизи, передбачено судового експерта та іншого фахівця з відповідних галузей знань, то експертом у кримінальному провадженні може бути як судовий експерт, так і інший фахівець з відповідних галузей знань.

Відповідно як судовий експерт, так і інший фахівець з відповідних галузей знань мають право на проведення в кримінальному провадженні комп`ютерно-технічної експертизи.

При цьому зі змісту ст. 9, 10 ЗУ «Про судову експертизу» вбачається, що правовий статус судового експерта та іншого фахівця з відповідних галузей знань відрізняється, оскільки 1) відомості про судового експерта, на відміну від відомостей про фахівця з відповідних галузей знань, вносяться до Реєстру атестованих судових експертів (на це вказує зміст ст. 9 ЗУ «Про судову експертизу»); 2) тільки до судових експертів законодавством встановлено вимогу атестації та отримання кваліфікації судового експерта (ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про судову експертизу»); 3) до фахівця у відповідній галузі знань, який проводить судову експертизу, застосовуються положення ЗУ «Про судову експертизу» лише в частині щодо гарантій, прав, обов`язків, відповідальності судового експерта, крім відповідальності за відмову від проведення експертизи та положень розділу III ЗУ «Про судову експертизу», які стосуються, зокрема, проведення атестації (ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про судову експертизу»).

Таким чином, фахівець у відповідній галузі знань не проходить атестацію та не отримує кваліфікацію судового експерта, а відомості про нього не вносяться до Реєстру атестованих судових експертів, що, однак, не позбавляє його можливості проводити комп`ютерно-технічну експертизу в межах кримінального провадження за наявності відповідних спеціальних знань та отримання доручення про проведення експертизи.

Зі змісту картки атестованого судового експерта (Т. 2, а.с. 126-130; Т. 16, а.с. 164), відкритих відомостей Реєстру атестованих судових експертів судом встановлено, що ОСОБА_63 , якому в межах даного кримінального провадження було доручено проведення комп`ютерно-технічної експертизи, до 20.02.2016 мав кваліфікацію судового експерта та свідоцтво про право на проведення експертної діяльності за класом інженерно-технічних експертиз, а саме комп`ютерно-технічної експертизи. Однак 20.02.2016 відповідне свідоцтво було анульовано. Відомості про поновлення свідоцтва чи отримання нового відсутні.

Отже, на момент проведення комп`ютерно-технічної експертизи ОСОБА_63 не мав правового статусу судового експерта. Однак, оскільки ОСОБА_63 мав вищу освіту за спеціальністю «Захист інформації з обмеженим доступом та автоматизація її обробки», освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, кваліфікацію спеціаліста-аналітика комп`ютерних систем, спеціальну підготовку та досвід з 2008 року з експертного дослідження електронних носіїв інформації, інформаційних, інформаційно-комунікаційних систем (Т. 10, а.с. 162), що стороною захисту не ставилося під сумнів, на відміну від атестації ОСОБА_62 як судового експерта, то суд доходить висновку, що ОСОБА_63 мав повноваження на проведення комп`ютерно-технічної експертизи в якості фахівця у відповідній галузі знань.

Тим більше суд звертає увагу, що за сучасного розвитку інформаційних технологій навички копіювання інформації з пам`яті мобільного телефону на зовнішній накопичувач інформації, у тому числі з використанням відповідного програмного забезпечення, доступні більшості осіб і не потребують застосування спеціальних знань у галузі техніки (постанова ККС ВС від 09.04.2024 у справі № 369/4929/19, провадження № 51-3929км23).

Тому оскільки 1) комп`ютерно-технічна експертиза не належить до переліку експертиз, виключне право на проведення яких належить державним спеціалізованим установам; 2) комп`ютерно-технічна експертиза в кримінальному провадженні може проводитися фахівцем у відповідній галузі знань; 3) ОСОБА_63 мав спеціальні знання, необхідні для проведення комп`ютерно-технічної експертизи, та мав можливість її проводити в якості фахівця у відповідній галузі знань; 4) ОСОБА_66 було надано доручення на проведення комп`ютерно-технічної експертизи, то суд доходить висновку про відсутність підстав вважати, що висновок експерта від 29.12.2023 складений неуповноваженою особою.

Складання висновку ОСОБА_65 як фахівцем у відповідній галузі знань у розумінні ЗУ «Про судову експертизу» є складанням висновку експерта у розумінні ст. 69 КПК України.

У свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 69 КПК України експертом не може бути особа, яка перебуває у службовій чи іншій залежності від сторін кримінального провадження.

Відповідно до п. 8, 19 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 38 КПК України стороною кримінального провадження з боку обвинувачення є, зокрема, слідчий (детектив), керівник органу досудового розслідування, прокурор. Натомість керівником НАБУ як органу досудового розслідування є керівник Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Судом встановлено, що комп`ютерно-технічна експертиза була призначена детективом НАБУ ОСОБА_22 , яка на той момент займала посаду детектива Національного бюро другого відділу детективів першого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів НАБУ (Т. 10, а.с. 157-161). Натомість фахівець з відповідної галузі знань ОСОБА_63 займав посаду старшого детектива Національного бюро відділу детективів кримінальної лабораторії Управління аналітики та обробки інформації НАБУ.

З відкритих відомостей про структуру Національного антикорупційного бюро України (веб-доступ: https://nabu.gov.ua/about-the-bureau/struktura-ta-kerivnitctvo/) та пояснень прокурора, наданих під час судового розгляду, вбачається, що НАБУ складається із самостійних структурних підрозділів, серед яких є головні підрозділи детективів, які уповноважені на проведення досудового розслідування та які, у свою чергу, складаються з підрозділів і відділів, та інші підрозділи, управління, зокрема, підрозділ детективів цифрової криміналістичної лабораторії, який не уповноважений на проведення досудового розслідування, але діяльність працівників якого спрямована на забезпечення його проведення уповноваженими підрозділами.

Таким чином, умовно ланка службового підпорядкування детектива ОСОБА_22 виглядала наступним чином: детектив другого відділу - керівник другого відділу - керівник першого підрозділу - керівник головного підрозділу - керівник НАБУ. У свою чергу, ланка службового підпорядкування детектива ОСОБА_62 на той момент була наступною: детектив відділу кримінальної лабораторії (наразі самостійний підрозділ детективів цифрової криміналістичної лабораторії) - керівник Управління аналітики та обробки інформації - керівник НАБУ.

З наведеного вбачається, що хоча детектив ОСОБА_22 та фахівець ОСОБА_63 і працювали в одному органі державної влади, однак вони не перебували у службовому підпорядкуванні та належали до різних структурних підрозділів, які мали різних керівників та різні завдання. Обставини роботи детектива та експерта в одному органі державної влади з безумовністю не вказують на те, що експерт залежить від сторони обвинувачення.

Так само стороною захисту не доведено, а судом не встановлено обставин, які б могли свідчити про те, що ОСОБА_63 залежав від керівника другого відділу детективів першого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів НАБУ, який у межах даного кримінального провадження у розумінні п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК України був керівником органу досудового розслідування, або від керівників будь-якого з перелічених структурних підрозділів, до складу яких входив другий відділ детективів, що здійснював досудове розслідування.

Аналогічно до цього стороною захисту не доведено, а судом не встановлено обставин, які б могли свідчити про те, що ОСОБА_63 залежав від прокурора.

Тобто, судом не встановлено підстав вважати, що експерт ОСОБА_63 залежав від сторони обвинувачення і це могло вплинути на достовірність, повноту та об`єктивність висновку від 29.12.2023. Навіть якщо погодитися з доводами сторони захисту про залежність ОСОБА_62 від сторони обвинувачення, то стороною захисту не обґрунтовано, яким чином це вплинуло на повноту, точність, об`єктивність та правильність виконання ОСОБА_65 експертного завдання, зміст якого зводився до технічного копіювання всієї інформації, що містилася на мобільному телефоні ОСОБА_10 .

З наведених підстав суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про недопустимість висновку експерта від 29.12.2023 як такого, що складений неуповноваженою особою, яка перебувала у залежності від сторони обвинувачення.

Суд також не погоджується з доводами сторони захисту про те, що проведення комп`ютерно-технічної експертизи в межах даного кримінального провадження було проведенням НСРД у виді зняття інформації з електронних інформаційних систем, що передбачено ст. 264 КПК України.

З матеріалів досудового розслідування встановлено, що мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , був у встановленому законом порядку вилучений у ОСОБА_10 під час проведення законного обшуку за місцем його проживання, після чого на законних підставах перебував у володінні органу досудового розслідування. З метою подолання системи логічного захисту та копіювання всієї інформації, яка знаходилась на мобільному телефоні, органом досудового розслідування було призначено комп`ютерно-технічну експертизу, основним завданням якої є, зокрема, виявлення інформації, що містяться на комп`ютерних носіях (п. 13.1 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998).

Таким чином, проведена комп`ютерно-технічна експертиза стосувалася виявлення всієї інформації, яка зберігалась на мобільному телефоні, а не виключно тієї, яка становить зміст приватного спілкування, та здійснювалась зі згоди/відома фактичного володільця мобільного телефону. Зазначені обставини вказують на те, що в межах кримінального провадження було проведено саме комп`ютерно-технічну експертизу, а не негласну слідчу (розшукову) дію у виді зняття інформації з електронних інформаційних систем (аналогічні за змістом висновки викладено у постанові ККС ВС від 09.04.2024 у справі № 369/4929/19, провадження № 51-3929км23).

На переконання суду, подолання системи логічного захисту мобільного телефону з наступним копіюванням всієї інформації, що міститься на ньому, шляхом проведення комп`ютерно-технічної експертизи за умов, коли такий мобільний телефон на законних підставах перебував у володінні органу досудового розслідування, наприклад, був вилучений під час проведення обшуку, не свідчить про проведення НСРД у виді зняття інформації з електронних інформаційних систем та не потребує отримання ухвали слідчого судді. У цьому аспекті суд звертає увагу, що відповідно до ч. 6 ст. 236 КПК України навіть під час проведення обшуку слідчий, прокурор, у тому числі із залученням спеціалістів, можуть долати системи логічного захисту, які встановлені на мобільних терміналах зв`язку.

У свою чергу доводи сторони захисту щодо можливого порушення адвокатської таємниці у зв`язку з вилученням мобільного телефону під час проведення обшуку були предметом дослідження в ухвалі слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 16.08.2023 у справі № 991/6924/23, якою було накладено арешт на мобільний телефон ОСОБА_10 та яка була залишена без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 25.09.2023 року (Т. 11, а.с. 24-37). Підстав для протилежних висновків судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання недопустимим висновку комплексної судової телекомунікаційної та комп`ютерно-технічної експертизи від 29.12.2023 (Т. 10, а.с. 162-171).

У будь-якому випадку суд звертає увагу на те, що мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , як речовий доказ, та файл-звіт копіювання всієї інформації телефону, що за результатами експертного дослідження був записаний на зовнішній електронний носій інформації WDWDBUZG0010BBK-EB S/N: «WXH2A13M0268», були предметом безпосереднього дослідження суду під час судового розгляду. Разом з тим, ані сам мобільний телефон, ані файл-звіт копіювання інформації, що міститься на ньому, не були покладені судом в основу вироку як докази на підтвердження та/або спростування тих чи інших фактичних обставин (п. 6.4 вироку).

Оскільки ані сам мобільний телефон ОСОБА_10 , що був предметом експертного дослідження від 29.12.2023, ані файл-звіт копії всієї інформації, що містилася на цьому мобільному телефоні, не були використані судом в якості доказів на підтвердження та/або спростування тих чи інших фактичних обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, то доводи сторони захисту щодо недопустимості висновку експерта від 29.12.2023, під час складання якого було досліджено зазначений мобільний телефон та створено зазначений файл-звіт з копією інформації мобільного телефону, не мають суттєвого значення для ухвалення остаточного судового рішення.

6.5.2. Щодо доводів про недопустимість доказів, здобутих внаслідок втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом

З огляду на те, що доводи про наявність між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 правових відносин, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, поширення на ці відносини гарантій адвокатської діяльності є наскрізними та використовуються стороною захисту як для обґрунтування позиції щодо недопустимості доказів, здобутих внаслідок втручання в їх приватне спілкування, так і для обґрунтування загальної версії з приводу пред`явленого обвинувачення, то оцінка цим доводам буде надана судом під час аналізу загальної версії сторони захисту з приводу пред`явленого обвинувачення у п. 6.6.2 цього вироку.

6.5.3. Щодо версії сторони захисту про провокацію ОСОБА_10 на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України

Заперечення сторони захисту проти допустимості доказів вміщують в собі також заяву про провокацію злочину. У зазначеній заяві сторона захисту стверджувала, що ОСОБА_10 був спровокований на вчинення злочину з боку ОСОБА_18 та її адвоката ОСОБА_23

ОСОБА_23 є адвокатом та здійснює надання правничої допомоги ОСОБА_18 у кримінальному провадженні № 0000315, в якому ОСОБА_18 обвинувачується у співучасті в створенні та діяльності організованої злочинної групи «Бос», організації незаконного грального бізнесу.

На думку захисту, адвокат ОСОБА_23 входив до групи адвокатів «Інхаус», які здійснювали захист керівників злочинного угрупування «Бос» і не були зацікавлені у тому, щоб Державне бюро розслідувань та Офіс Генерального прокурора одержали викривальні свідчення від ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у кримінальному провадженні № 0000315.

Сторона захисту вважає, що ОСОБА_23 після одержання від ОСОБА_18 інформації про намір ОСОБА_19 укласти угоду про визнання винуватості та надати свідчення у кримінальному провадженні № 0000315, з метою перешкоджання розслідування у кримінальному провадженні 12.04.2023 зателефонував до НАБУ та повідомив, що прокурор Офісу Генерального прокурора вимагає неправомірну вигоду від ОСОБА_18 за укладення з нею угоди. Наступного дня ОСОБА_23 безпосередньо супроводив ОСОБА_18 до НАБУ для написання заяви про вчинення злочину, а в подальшому також супроводжував допит свідка ОСОБА_19 під час її допиту детективами НАБУ для того, щоб унеможливити її співпрацю з ДБР та ОГП у кримінальному провадженні № 0000315.

Також сторона захисту звертала увагу на ті обставини, що поведінка ОСОБА_18 , яка перебувала під контролем органу досудового розслідування, не обмежувалась пасивністю та спостереженням за вчиненням злочину, а характеризувалась активністю, яка призвела до провокування ОСОБА_10 до вчинення інкримінованих йому дій. Так, саме ОСОБА_18 неодноразово порушувала питання про надання неправомірної вигоди та була зацікавлена в неправомірному способі вирішення власної ситуації в кримінальному провадженні № 0000315 навіть до початку кримінального провадження № 0000169.

Вищевикладені обставини у своїй сукупності, на думку захисту, сприяли провокації злочину в межах даного кримінального провадження.

Аналізуючи заяву сторони захисту щодо провокації злочину, суд виходить з наступного.

Оскільки положеннями КПК не передбачена процедура перевірки заяв щодо провокації злочину, суд за положеннями ч. 5 ст. 9 КПК враховує практику ЄСПЛ, якою вироблено критерії перевірки обґрунтованих тверджень заявників щодо провокації вчинення злочину на основі двох тестів на відмінність провокації до вчинення злочину, що суперечить статті 6 Конвенції, від дозволеної поведінки під час застосування законних таємних методів у кримінальних розслідуваннях: матеріально-правового тесту (у межах якого підлягає перевірці поведінка правоохоронних органів на предмет наявності ознак схиляння (підбурення) особи до вчинення злочину) та процесуального тесту (в межах якого суд має забезпечити змагальну, ретельну процедуру перевірки заяви про провокацію).

У межах матеріально-правового тесту суд має з`ясовувати, чи мали органи влади вагомі підстави для початку таємної операції. Якщо органи влади стверджують, що вони діяли на основі інформації, отриманої від приватної особи, також важливо проаналізувати, чи така приватна особа могла мати будь-які приховані мотиви (Tchokhonelidze v. Georgia, заява №31536/07, §45, 28 червня 2018 року). Коли участь поліції обмежується наданням допомоги приватній стороні в реєстрації здійснення незаконної діяльності іншої приватної сторони, визначальним фактором залишається поведінка цих двох осіб (Ramanauskas v. Lithuania (№2), заява №55146/14, §56, 20 лютого 2018 року).

Також ЄСПЛ наголошує на необхідності чіткої та передбачуваної процедури санкціонування слідчих заходів, а також для їх належного контролю, документування дій учасників таким чином, щоб в подальшому можливо було проводити їх незалежну перевірку (Matanoviс v. Croatia, заява №2742/12, §124, 04 квітня 2017 року). Якщо згідно з цим критерієм на підставі наявної інформації суд міг би з достатньою мірою впевненості визначити, що внутрішні органи розслідували діяльність заявника в основному пасивним способом і не підбурювали його до вчинення злочину, як правило, цього буде достатньо для того, щоб суд дійшов висновку що подальше використання в кримінальному провадженні проти заявника доказів, отриманих за допомогою таємних заходів, не викликало спірних питань відповідно до п.1 ст.6 Конвенції (Matanoviс v. Croatia, §133).

Однак, якщо суд в результаті матеріального тесту підбурювання дійде висновку про нез`ясованість певних обставин через відсутність інформації у справі, відсутність розкриття інформації або протиріч у тлумаченні подій, що висуваються сторонами, або якщо суд на підставі матеріального тесту визнає, що заявника було піддано підбурюванню до вчинення злочину всупереч п.1 ст.6 Конвенції, повинен бути здійснений другий крок - проведення процесуального тесту підбурювання (Matanovic v. Croatia, §134).

ЄСПЛ застосовує ці тести для того, щоб з`ясувати, чи були вжиті необхідні заходи для виявлення обставин спірного мотиву підбурювання національними судами, які зобов`язані були проаналізувати факти у справі та вжити відповідних заходів для встановлення істини, а також з`ясувати чи мало місце підбурювання. Обсяг національного судового перегляду повинен містити причини, чому була розпочата таємна операція, рівень участі правоохоронних органів у вчиненні злочину і характер будь-якої провокації вчинення злочину або тиску, якого зазнав заявник. Обов`язок національних судів забезпечувати загальну справедливість судового розгляду вимагає, зокрема, щоб таємні агенти і інші свідки, які могли давати свідчення з питання підбурювання повинні бути заслухані в суді і повинен бути проведений перехресний допит стороною захисту, або, принаймні, повинні бути надані докладні підстави для його невиконання (Tchokhonelidze v. Georgia, §46).

За висновками ЄСПЛ провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений. Наведені критерії використовує Верховний Суд при перевірці заяв щодо провокації злочину (постанови ККС ВС від 02 квітня 2019 року у справі №734/2421/17, від 07 жовтня 2020 року у справі №725/1199/19).

Виходячи з наведеного, при перевірці доводів сторони захисту щодо провокації злочину суд має з`ясувати: чи були підстави для початку кримінального провадження (чи мали органи влади вагомі підстави для початку таємної операції); чи обґрунтовано та під належним контролем стосовно обвинуваченого застосовано НСРД; яка була поведінка ОСОБА_10 та ОСОБА_18 під час їх зустрічей; який рівень участі правоохоронних органів у вчиненні ОСОБА_10 кримінального правопорушення (активність/пасивність).

Додатково до цього суд звертає увагу, що практикою ЄСПЛ вироблено підхід до розгляду заяв про провокацію злочину, згідно якого ЄСПЛ вважає непослідовним заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги, що його спровокували його вчинити. Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції (п. 45 рішення ЄСПЛ від 08.07.2021 року у справі «Берлізев проти України», заява № 43571/12; ухвала щодо прийнятності у справі «Любченко проти України» (Lyubchenko v. Ukraine), заява № 34640/05, пункт 33, від 31.05.2016 року).

Аналогічні висновки щодо обсягу визнання обвинуваченим інкримінованих йому дій як умови розгляду заяви про провокацію зроблено також у постановах ККС ВС від 07.12.2022 року (справа № 385/619/16, провадження № 51-2496км21), від 08.12.2022 року (справа № 466/9812/16-к, провадження № 51-3021км22), від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223 км 22), від 02.11.2023 року у справі № 333/1640/18 (провадження № 51-38 км 23), від 17.01.2024 року у справі № 728/697/20 (провадження № 51-2715км22), від 29.02.2024 року у справі № 219/15096/18 (провадження № 51-4686км23), від 21.03.2024 року у справі № 517/638/17 (провадження № 51-4576км23), від 20.06.2024 року у справі № 234/9080/15-к (провадження № 51-1268км22), від 17.10.2024 року у справі № 759/2271/18 (провадження № 51-708км24).

Практика ЄСПЛ з цього приводу є послідовною та усталеною, але при цьому передбачає можливість існування виняткових ситуацій. Так, у рішенні від 16.12.2021 у справі «Яхимович проти України» (заява № 23476/15) Європейський суд з прав людини зробив висновок, що «упродовж провадження заявник послідовно, прямо чи опосередковано, висував скаргу на провокацію. Хоча заявник не визнав своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, характер захисту, який він використав, не виключав справу заявника з категорії «справ про провокацію злочину». З огляду на зміст розмов заявника з ОСОБА_67 03 квітня 2012 року, його скарга є небезпідставною і підлягає розгляду в межах категорії «справ про провокацію злочину».

Суд, аналізуючи відмінності між справами «Берлізев проти України» та «Яхимович проти України», не заперечуючи при цьому методологію та підходи ЄСПЛ щодо розгляду заяви про провокацію злочину, доходить висновку, що розгляд заяви про провокацію злочину не виключається, якщо таку заяву висунуто обвинуваченим, який заперечує сам злочин, але є інші prima facie докази на користь провокації.

З урахуванням викладеного суд звертає увагу, що під час судового розгляду ОСОБА_10 не визнав вчинення інкримінованого правопорушення та заперечував існування події правопорушення як такої. Разом з тим подав заяву про те, що був спровокований на вчинення кримінального правопорушення, що є несумісним з інститутом заяви про провокацію злочину та дає суду підстави не проводити оцінку доводів сторони захисту в цій частині.

Крім того, версія сторони захисту не містить жодного суттєвого та обґрунтованого доводу, підкріпленого фактичними обставинами, який би з найменшим ступенем розумності давав підстави вважати, що наявні ознаки провокації. Замість цього сторона захисту перекручує встановлені фактичні обставини, надаючи їм власне хибне тлумачення, а також посилається на вирвані з контексту фрагменти розмов/зустрічей ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , які за обставин даної справи не можуть оцінюватися окремо від хронології та логіки всіх подій, оскільки в противному випадку це призведе до неправильного тлумачення дій, висловлювань вказаних осіб. Ані показання допитаних судом свідків, ані досліджені судом документи, у тому числі матеріали НСРД, не дають підстав вважати, що орган досудового розслідування, у тому числі ОСОБА_18 , яка перебувала під його контролем, діяли активно та хоч якось підбурили ОСОБА_10 до вчинення правопорушення.

Тобто, стороною захисту не наведено, а судом не встановлено фактичних обставин та prima facie доказів, що давало б підстави для перевірки заяви про провокацію злочину навіть попри невизнання ОСОБА_10 події інкримінованого правопорушення.

Натомість, за результатами судового розгляду встановлено, що у загальному вигляді поведінка ОСОБА_10 , що мала місце під час розмов та зустрічей з ОСОБА_18 , зводиться до того, що: 1) саме ОСОБА_10 розпочав історію навколо домовленостей з прокурором ОСОБА_15 (у розмовах з ОСОБА_18 він неодноразово підтвердив, що ще з кінця 2022 року, тобто до моменту знайомства із самою ОСОБА_18 , систематично піднімав питання укладення угоди або інших варіантів подальшого руху кримінального провадження та «сидів на ушах» у ОСОБА_15 ), при цьому вів переговори щодо укладення угоди лише на користь ОСОБА_19 ; 2) саме ОСОБА_10 першим повідомив ОСОБА_19 про пропозицію прокурора ОСОБА_15 щодо виділення матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і при цьому зазначив, що пропозиція діє лише одночасно щодо них двох, що призвело до залучення ОСОБА_18 до цієї ситуації; 3) саме ОСОБА_10 у ході зустрічей, що мали місце 12.04.2023, 14.04.2023 та 19.04.2023 і були наслідком виключно його повідомлення про надходження пропозиції від прокурора ОСОБА_15 щодо ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , повідомив весь механізм реалізації домовленостей з прокурором, у тому числі розмір неправомірної вигоди, необхідність складання документів з недостовірною датою, укладення договору про правничу допомогу для маскування неправомірної вигоди тощо; 4) саме ОСОБА_10 інструктував ОСОБА_19 та ОСОБА_18 в питаннях складання заяви про вчинення злочину та протоколів допиту, що мали були недостовірно датовані та були обов`язковим елементом реалізації домовленостей з прокурором, за які передбачалася неправомірна вигода; 5) саме ОСОБА_10 під час зустрічі 14.04.2023 намагався розвіяти сумніви ОСОБА_18 у серйозності та вигідності пропозиції, що надійшла від прокурора ОСОБА_15 , зокрема, запевняв, що сума неправомірної вигоди є остаточною, що сума неправомірної вигоди могла бути більшою, якби він «просто зайшов з вулиці», казав про золоті монети в якості забезпечення виконання свого зобов`язання, демонстрував своє листування з ОСОБА_15 у месенджері тощо; 6) саме ОСОБА_10 у телефонній розмові з ОСОБА_18 , що мала місце 20.04.2023, запевняв її щодо дійсності домовленостей з прокурором ОСОБА_15 навіть попри подання клопотань про обрання ОСОБА_18 та ОСОБА_19 запобіжних заходів, які до цього не обговорювались; 7) саме ОСОБА_10 зробив протоколи допитів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , вставивши у бланк документа текст показань, що були надіслані ними на його електронну адресу згідно його же попередніх вказівок; 8) саме ОСОБА_10 перероблював ці ж протоколи допитів шляхом зміни процесуального статусу ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , оскільки для реалізації домовленостей з прокурором в частині застосування ч. 6 ст. 255 КК України останні повинні були бути допитані до повідомлення про підозру, хоча насправді в межах кримінального провадження в процесуальному статусі свідка показань не надавали; 9) саме ОСОБА_10 віддав ОСОБА_18 ці заяви про вчинення злочину та перероблені допити і дав вказівки везти їх ОСОБА_21 ; 10) саме ОСОБА_10 , дізнавшись, що ОСОБА_21 захворів в той день (21.04.2023), коли мав отримати підроблені документи, просив ОСОБА_15 зателефонувати йому та переконати у необхідності отримання цих документів у той же день, внаслідок чого того дня ОСОБА_21 забрав частину підроблених документів; 11) саме ОСОБА_10 першочергово був ініціатором укладення договору про професійну правничу допомогу, укладення якого мало створити умови передання неправомірної вигоди, та саме завдяки ініціативи ОСОБА_10 цей договір було укладено з ОСОБА_18 ; 12) саме ОСОБА_10 наполягав на тому, що всі дії з реалізації домовленостей з прокурором ОСОБА_15 потрібно вчинити якомога скоріше у зв`язку з наближенням стадії виконання вимог ст. 290 КПК України; 13) саме ОСОБА_10 наполягав на тому, щоб ОСОБА_18 якомога скоріше передала йому грошові кошти в якості неправомірної вигоди за реалізацію домовленостей з прокурором, оскільки в протилежному випадку йому б прийшлося «закриватися зі своїх»; 14) саме ОСОБА_10 після того, як Державне бюро розслідувань відмовилося долучати до матеріалів кримінального провадження підроблені заяви про вчинення злочину та протоколи допитів ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , що було складовою частиною реалізації домовленостей з прокурором ОСОБА_15 , у ході неодноразових телефонних розмов з ОСОБА_18 , що мали місце 24.04.2023, 25.04.2023, запевняв, що спілкувався з прокурором ОСОБА_15 з приводу виниклої ситуації і отримав від нього гарантії реалізації домовленостей, що були досягнуті до цього; 15) саме ОСОБА_10 під час зустрічі з ОСОБА_18 11.05.2023 висловлював невдоволення з приводу того, що не вдалося реалізувати домовленості з прокурором ОСОБА_15 , оскільки ОСОБА_10 «підтанцьовував довкола ОСОБА_68 », «досяг свого правдами-неправдами», а все «вперлося у слідство ДБР», яке «дало задню».

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_10 у порівнянні із звичайною, пересічною людиною характеризується більшим ступенем залученості до юридичних процесів, оскільки має вищу юридичну освіту, досвід роботи в органах прокуратури, а також досвід адвокатської діяльності та надання професійної правничої допомоги в кримінальних справах. Внаслідок цього на момент інкримінованих подій ОСОБА_10 не міг не знати про поняття провокації злочину та її ознаки. На думку суду, обізнаність ОСОБА_10 про провокацію злочину в силу наявності юридичних знань та досвіду професійної діяльності ускладнює можливість його провокації до вчинення злочину, оскільки, на відміну від звичайної людини, ОСОБА_10 може встановити ознаки провокаційної поведінки та кваліфікувати її як таку.

Вищеперераховані дії/висловлювання ОСОБА_10 характеризуються цілеспрямованістю, усвідомленістю, є умисними та вольовими, у зв`язку з чим суду складно не тільки встановити, але й уявити, яким саме чином ОСОБА_18 , підозрювана в участі в організації, яка займалась гральним бізнесом, змогла спровокувати ОСОБА_10 , досвідченого правника, працівника органів прокуратури та адвоката з кримінальних справ, з яким до цього взагалі не була знайома, на вчинення таких дій. Певний ступінь активності ОСОБА_18 у розмовах з ОСОБА_10 був продиктований першочергово озвученою ОСОБА_10 домовленістю з прокурором та необхідністю вчинення для цього певних дій, що безумовно передбачало подальший взаємний контакт між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 . Разом з тим, активність у розмовах не свідчить про провокацію вчинення злочину та не є надмірною, не проявлялася в тій мірі, що позбавляла б ОСОБА_10 можливості у будь-який момент відмовитися від такого спілкування.

Повною мірою не відповідають встановленим фактичним обставинам доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_18 звернулась до НАБУ із заявою про вчинення злочину за сприяння та в супроводі свого захисника ОСОБА_23 , який входив до групи адвокатів «Інхаус», які здійснювали захист керівників злочинного угрупування «Бос» і не були зацікавлені у тому, щоб Державне бюро розслідувань та Офіс Генерального прокурора одержали викривальні свідчення від ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у кримінальному провадженні № 0000315. Невідповідність цих доводів фактичним обставинам справи простежується в наступному.

По-перше, як встановлено з показань самого ОСОБА_23 , ОСОБА_18 сама повідомила йому про те, що ОСОБА_10 у розмові з ОСОБА_19 зазначив про необхідність надання ОСОБА_18 неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_15 для укладення угоди про визнання винуватості в межах кримінального провадження. Саме ОСОБА_18 попросила ОСОБА_23 надати їй правову консультацію з приводу подальших її дій, у межах якої ОСОБА_23 було озвучено три варіанти подальшої поведінки ОСОБА_18 , і саме ОСОБА_18 обрала варіант поведінки, який передбачав звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. ОСОБА_18 самостійно писала заяву про вчинення злочину та була заявником в межах даного кримінального провадження.

По-друге, як встановлено з документів кримінального провадження (Т. 5, а.с. 20; Т. 6, а.с. 238-243, 244-247; Т. 7, а.с. 75-83), до моменту знайомства ОСОБА_18 з ОСОБА_10 як ОСОБА_18 , так і ОСОБА_19 надали в межах кримінального провадження № 0000315 викривальні показання. Тому залишається незрозумілим, яким чином ОСОБА_23 , який начебто входив до складу групи адвокатів «Інхаус», провокуючи ОСОБА_10 на вчинення злочину, намагався перешкодити отриманню ДБР та Офісом Генерального прокурора викривальних показань від ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які вже були ними надані.

По-третє, стороною захисту не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_23 входив до складу групи адвокатів «Інхаус» та був зацікавлений у створенні перешкод у русі кримінального провадження № 0000315. Тим більше як ОСОБА_18 , так і ОСОБА_23 у своїх показаннях зазначили, що з самого початку їх спільна правова позиція у кримінальному провадженні зводилась до вжиття заходів для укладення угоди про визнання винуватості і лише тоді, коли такі заходи не дали жодного результату, вони вирішили доводити невинуватість ОСОБА_18 під час судового розгляду.

На думку суду, надання ОСОБА_23 правової допомоги ОСОБА_18 при її зверненні до НАБУ із заявою про вчинення злочину, яка стала правовою підставою для початку даного кримінального провадження, за вищевикладених обставин даної справи не вказує на наявність провокації злочину та не свідчить, зокрема, що такі дії вчинялися ОСОБА_23 з певним прихованим умислом.

З цього приводу суд також звертає увагу на ті обставини, що сторона захисту, стверджуючи про наявність провокації злочину, наполягаючи на допиті свідка ОСОБА_23 як особи, яка була фактичним заявником у кримінальному провадженні та яка створила штучні підстави для початку кримінального провадження, допит самого ОСОБА_23 використала не тільки для доведення власної версії про провокацію злочину, а також і для заявлення відводу головуючій судді, який вирішувався ухвалою суду від 17.12.2025. Ці обставини, на переконання суду, додатково свідчать про необґрунтованість позиції захисту щодо провокації злочину.

Ті обставини, що до знайомства з ОСОБА_10 ОСОБА_18 разом зі своїм захисником ОСОБА_23 , у тому числі шляхом спілкування з ОСОБА_21 , намагалася укласти угоду про визнання винуватості в межах кримінального провадження № 0000315, не вказують на те, що ОСОБА_18 намагалася досягнути укладення угоди в неправомірний спосіб. Тим більше ці обставини не вказують на наявність провокації злочину, оскільки саме ОСОБА_10 першочергово через ОСОБА_19 озвучив пропозицію ОСОБА_15 щодо надання останньому неправомірної вигоди за виділення матеріалів в окремі провадження, а не ОСОБА_18 безпосередньо або через ОСОБА_19 звернулася до ОСОБА_10 з проханням, щоб ОСОБА_15 за неправомірну вигоду з використанням службового становища в межах вказаного кримінального провадження вчинив дії та прийняв рішення на користь ОСОБА_18 .

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає доводи сторони захисту щодо провокації злочину явно необґрунтованими та безпідставними.

6.5.4. Щодо доводів сторони захисту про порушення правил підслідності під час досудового розслідування як підстави недопустимості доказів сторони обвинувачення

Відповідні доводи сторони захисту викладено в скарзі на порушення стороною обвинувачення вимог КПК України щодо підслідності (Т. 3, а.с. 43-45). Короткий зміст цих доводів зводиться до того, що 10.10.2023 прокурором в межах кримінального провадження повідомлено ОСОБА_10 про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру, в якому сформульовано новий зміст обвинувачення, що не передбачає здійснення будь-яких дій щодо прокурора, як ознаки, що могла б визначати підслідність кримінального провадження за детективами НАБУ.

Перевіряючи дотримання вимог КПК України щодо підслідності кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Як було встановлено раніше, 13.04.2023 НАБУ в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження № 0000169 (Т. 3, а.с. 241) з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 368 КК України та за наступними фактичними обставинами - службова особа правоохоронного органу, яка займає відповідальне становище, через адвоката висловила прохання надати неправомірну вигоду за вчинення дій в інтересах особи, що надає неправомірну вигоду, з використанням службового становища.

Зі змісту заяви ОСОБА_18 від 13.04.2023 (Т. 3, а.с. 240), на підставі якої було зареєстровано кримінальне провадження № 0000169, вбачається, що службовою особою правоохоронного органу є прокурор Департаменту нагляду за додержанням законів органами ДБР Офісу Генерального прокурора ОСОБА_37 , а розмір неправомірної вигоди становив 5 000 доларів США.

31.07.2023 постановою детектива НАБУ ОСОБА_22 (Т. 3, а.с. 249-250) кваліфікацію кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 0000169 змінено з ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України. Підставою для зміни правової кваліфікації було отримання доказів підбурення адвокатом ОСОБА_10 громадянки ОСОБА_18 до надання неправомірної вигоди прокурору другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами ДБР Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 , за вчинення ним в інтересах ОСОБА_18 дії з використанням наданого йому службового становища, однак неправомірну вигоду не було надано з причин, що не залежали від волі ОСОБА_10 .

01.08.2023 ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України (Т. 4, а.с. 3-14).

10.10.2023 ОСОБА_10 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри з ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України на ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України (Т. 4, а.с. 61-70). Формула правової кваліфікації, що викладена у повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри, була остаточною в межах кримінального провадження № 0000169.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 КПК України (у редакції від 05.02.2023, що діяла на момент початку кримінального провадження № 0000169) детективи Національного антикорупційного бюро України здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-2, 366-3, 368, 368-5, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з таких умов: 1) кримінальні правопорушення вчинені суб`єктами, передбаченими п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України; 2) розмір предмета кримінального правопорушення, передбаченого статтями 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 368, 369, 369-2 Кримінального кодексу України, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення, а також предмет кримінального правопорушення або розмір завданої шкоди у кримінальних правопорушеннях, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 364, 410 Кримінального кодексу України, у дві тисячі і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення (якщо кримінальне правопорушення вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків); 3) кримінальне правопорушення, передбачене статтею 369, частиною першою статті 369-2 Кримінального кодексу України, вчинено щодо службової особи, визначеної у частині четвертій статті 18 Кримінального кодексу України або у пункті 1 цієї частини.

Станом на 31.07.2023, 01.08.2023, 10.10.2023, коли в межах кримінального провадження змінювалася правова кваліфікація кримінального правопорушення, а ОСОБА_10 був повідомлений про підозру та про зміну раніше повідомленої підозри, редакція ч. 5 ст. 216 КПК України не відрізнялася від редакції від 05.02.2023.

Встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини, що викладені у вищенаведених процесуальних документах, дають можливість констатувати, що кримінальне провадження № 0000169 було підслідне НАБУ протягом всього періоду проведення досудового розслідування. Так, з 13.04.2023 до 31.07.2023 кримінальне провадження було підслідне НАБУ на підставі п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України, оскільки було встановлено фактичні обставини, які свідчили про можливе вчинення прокурором Офісу Генерального прокурора кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України. З 31.07.2023 після зміни правової кваліфікації тих самих фактичних обставин через недоведеність вчинення прокурором кримінального правопорушення кримінальне провадження залишилися в підслідності НАБУ на підставі п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України, оскільки було встановлено фактичні обставини, які свідчили про підбурювання ОСОБА_10 ОСОБА_18 до надання/висловлення обіцянки надати неправомірну вигоду прокурору Офісу Генерального прокурора, тобто про вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Суд не погоджується з доводами сторони захисту про те, що після 10.10.2023 інкриміноване правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 369 КК України, перестало вважатися таким, що вчинено відносно прокурора Офісу Генерального прокурора, а відповідно припинили існувати умови, передбачені п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України. Як вбачається зі змісту повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри (Т. 4, а.с. 61-70), органом досудового розслідування були встановлені фактичні обставини, які свідчили про те, що ОСОБА_10 підбурював ОСОБА_18 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, по відношенню до прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 , а саме підбурював до висловлення ОСОБА_18 обіцянки надати прокурору ОСОБА_15 неправомірну вигоду у розмірі 5 000 доларів США. Вказані обставини давали достатні підстави вважати наявними умови, передбачені п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України.

Крім того, суд звертає увагу, що зміст повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 10.10.2023 повністю перейшов в зміст сформульованого та пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, що викладено в обвинувальному акті. У свою чергу, ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14.03.2024 за результатами розгляду клопотання сторони захисту про направлення кримінального провадження № 0000169 за підсудністю з Вищого антикорупційного суду до іншого суду було констатовано підсудність даного кримінального провадження Вищому антикорупційному суду на підставі ч. 1 ст. 33-1, п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України.

Тим самим фактично Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду підтвердила, що з 10.10.2023 у кримінальному провадженні наявні умови, передбачені п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України, що свідчить не тільки про підсудність кримінального провадження Вищому антикорупційному суду, але й про його підслідність НАБУ.

Таким чином, судом не встановлено жодних порушень правил підслідності під час проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000169.

У будь-якому випадку суд звертає увагу на те, що у постановах від 28.03.2023 у справі № 761/34746/17 (провадження № 51-2455км22), від 19.12.2023 у справі № 428/323/18 (провадження № 51-1482 км 18) ККС ВС зроблено висновки щодо наслідків порушення правил підслідності, згідно з якими інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, що здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК. Водночас забезпечення ефективного розслідування і, як складова цієї діяльності, визначення органу розслідування є по суті управлінською діяльністю прокурора, у якого можуть бути найрізноманітніші підстави для передачі справи тому чи іншому органу. Це можуть бути відомості про особисту зацікавленість посадових осіб «правильного» органу розслідування в результатах справи, і їхня функціональна залежність від сторін у справі, і відсутність достатнього досвіду, ресурсів та інформації в того органу, який має проводити розслідування за визначеною законом підслідністю, тощо.

У розумінні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України реалізація органами досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, як підстава для визнання доказів недопустимими означає вчинення дій чи прийняття рішень, які не належать до предмета відання цих органів. Нормативна вимога проведення процесуальних дій уповноваженими суб`єктами покликана забезпечити вчинення цих дій особами з необхідною кваліфікацією, які виконують свої професійні обов`язки в умовах передбаченого законом контролю і у визначений правовий спосіб.

Однак якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК України» у значенні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими.

У зв`язку з вищевикладеним у зазначених постановах Верховним Судом констатовано, що порушення правил підслідності під час досудового розслідування має оцінюватися в контексті впливу таких порушень на конвенційні, конституційні чи будь-які інші права обвинувачених.

Аналогічні або близькі за змістом висновки також викладені у постановах ККС ВС від 20.10.2022 у справі № 565/1354/19 (провадження № 51-443км20), від 29.02.2024 у справі № 759/11669/19 (провадження № 51-4463км23), від 28.03.2024 у справі № 397/430/20 (провадження № 51-2289км22), від 12.08.2025 у справі № 941/1790/20 (провадження № 51-3879км23).

Керуючись вказаним підходом до оцінки порушення правил підслідності під час проведення досудового розслідування, суд зазначає, що навіть якщо припустити, що НАБУ не було уповноважено на проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000169, то стороною захисту не зазначено, а судом не встановлено як саме проведення досудового розслідування щодо ОСОБА_10 неуповноваженим органом досудового розслідування вплинуло на конвенційні, конституційні чи будь-які інші права самого ОСОБА_10 та чи був цей вплив істотним або таким, щоб поставити під сумнів допустимість та/або достовірність отриманих доказів без можливості усунення цих недоліків під час судового розгляду. Сама по собі вказівка на процесуальне порушення, яке не кваліфікується законодавцем як істотне порушення прав обвинуваченого, без вказівки на наслідки такого порушення не є підставою для визнання доказів недопустимими.

6.5.5. Щодо доводів сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК України

Під час судового розгляду, зокрема, у клопотанні про дослідження долучених відеозаписів та письмових доказів від 19.06.2025 (Т. 14, а.с. 187-190), сторона захисту зазначала, що 31.01.2024 під час виконання вимог ст. 290 КПК України сторона обвинувачення з власної ініціативи змінила порядок ознайомлення захисту з матеріалами досудового розслідування та складено новий протокол відкриття матеріалів та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. При цьому сторона обвинувачення перешкодила стороні захисту дослідити оригінальні носії інформації, створені під час проведення НСРД.

Крім того, сторона обвинувачення під час виконання вимог ст. 290 КПК України залишила без розгляду клопотання сторони захисту про надання додаткових матеріалів, а саме: 1) акт приймання-передачі висновку експерта від 29.12.2023 та документи про судові витрати; 2) ухвали слідчих суддів про дозвіл на втручання в приватне спілкування ОСОБА_21 , постанови про контроль за вчиненням злочину щодо нього та протоколи НСРД вказаної особи; 3) протокол обстеження публічно-недоступного місця - автомобіля SKODA, яким користувався ОСОБА_10 та в якому проводився аудіо-, відеоконтроль особи; 4) розпорядження керівника підрозділу НАБУ про доручення проведення спостереження за особою - ДПСУ; 5) первинні носії інформації, на які зафіксовано спостереження за ОСОБА_10 ; 6) ухвали слідчого судді, винесені в порядку ст. 257 КПК України.

Також під час виконання вимог ст. 290 КПК України сторона захисту звернула увагу на те, що серед скопійованих детективом для підзахисного ОСОБА_10 файлів аудіо-, відеозаписів наданий файл про розмову, яка відбулась 20.04.2023 о 19:45 год під назвою «M8606b1_200423_194514.wav», який за обсягом інформації та тривалості розмови не відповідає стенограмі розмови, сформованій детективом у протоколі аудіо-, відеоконтролю № 19/6519 від 03.07.2023.

У цьому аспекті сторона захисту окремо звертала увагу на відсутність в матеріалах кримінального провадження документів, які супроводжували рух матеріалів НСРД під час досудового розслідування, зокрема, відсутні супровідні листи про направлення матеріалів НСРД від суб`єкта їх проведення (оперативного підрозділу) до детектива, який складав відповідні протоколи. При цьому протоколи, складені детективом за результатами проведення НСРД, містять відомості про отримання детективом матеріалів НСРД від інших суб`єктів.

Оцінюючи вказані доводи, суд виходить з керується наступним.

За результатами дослідження протоколів відкриття матеріалів та надання доступу до матеріалів досудового розслідування (Т. 4, а.с. 94-148) встановлено, що стороною обвинувачення було відкрито, а стороною захисту було отримано доступ до всіх матеріалів досудового розслідування, що було долучено під час судового розгляду в якості доказів.

У вищезазначених протоколах, зокрема від 31.01.2024 (Т. 4, а.с. 101-147), сторона захисту підтвердила отримання доступу до всіх матеріалів досудового розслідування в 11-ти томах, у тому числі до матеріальних носіїв інформації, які є додатками до протоколів НСРД. Разом з тим, у протоколі від 31.01.2024 сторона захисту повідомила, що сторона обвинувачення не дала можливість порівняти файли, скопійовані стороні захисту з матеріальних носіїв інформації, безпосередньо з файлами, які містяться на матеріальних носіях інформації.

Як було встановлено під час судового розгляду, у тому числі з показань свідка ОСОБА_22 , файли, які було створено у ході проведення досудового розслідування та записано на матеріальні носії інформації, мали формат, який був непридатний до відкриття програмним забезпеченням, що перебуває у загальному доступі, та могли бути безпосередньо відкриті лише в приміщенні органу досудового розслідування за допомогою спеціального програмного забезпечення. У зв`язку з цим між сторонами кримінального провадження у ході виконання вимог ст. 290 КПК України було досягнуто домовленості з приводу того, що файли, які містяться на матеріальних носіях інформації, будуть перетворюватися органом досудового розслідування в загальнодоступний формат та копіюватися на флеш-накопичувач сторони захисту, яка буде ознайомлюватися зі скопійованими файлами. При цьому сторона захисту не обмежувалася в можливості ознайомлення з оригінальними файлами на первинних матеріальних носіях інформації в приміщенні органу досудового розслідування.

Сторона захисту вільно ознайомлювалася зі скопійованими матеріальними носіями інформації, не маючи будь-яких зауважень та заперечень. Лише одного разу ОСОБА_10 повідомив, що скопійований файл з матеріального носія інформації є неповним та не відповідає змісту протоколу, складеного за результатами проведення НСРД, після чого органом досудового розслідування було проведено повторне копіювання відповідного файлу та знову надано ОСОБА_10 , який після цього жодних зауважень щодо обсягу та змісту скопійованого файлу не мав. При цьому свідок ОСОБА_22 пояснила, що при переформатуванні файлів на загальнодоступний формат трапляються технічні ситуації, за яких переформатований файл повною мірою не відповідає оригіналу, однак в таких випадках проводиться повторне копіювання файлів, завдяки якому зазвичай вдається усунути виявлені недоліки.

Таким чином, судом встановлено, що під час виконання вимог ст. 290 КПК України сторона захисту не тільки отримала доступ до всіх матеріалів досудового розслідування, які під час судового розгляду надані стороною обвинувачення в якості доказів, але і мала безперешкодну, вільну можливість ознайомлення з цими матеріалами, у тому числі оригіналами файлів, які містилися на первинних матеріальних носіях інформації.

У будь-якому випадку під час судового розгляду сторона захисту також мала вільну та безперешкодну можливість ознайомлюватися з оригіналами файлів на первинних носіях інформації, у тому числі безпосередньо в судових засіданнях, а також готувати та висловлювати свою правову позицію щодо цих доказів. Ба більше, під час судового розгляду сторона захисту без будь-яких перешкод орієнтувалася в доказах, була обізнана з їх змістом, використовувала їх для обґрунтування своєї правової позиції, висловлення заперечень, зауважень тощо. Будь-яких перешкод, пов`язаних із стверджуваними порушеннями вимог ст. 290 КПК України, а також розбіжностями між доказами, отриманими стороною захисту у порядку ст. 290 КПК України, та доказами, які надав прокурор суду під час судового розгляду, сторона захисту не зазнала і про це суд не повідомила.

У зв`язку з цим суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту щодо порушення вимог ст. 290 КПК України в частині незабезпечення можливості стороні захисту ознайомитися з оригінальними файлами на первинних носіях інформації.

Судом встановлено, що файл «M8606b1_200423_194514.wav» (Т. 14, а.с. 217; флеш-носій VEGA 32 GB), який містить запис телефонної розмови ОСОБА_10 та ОСОБА_24 , що відбулася 20.04.2023 о 19 год. 45 хв., та який був наданий стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України, за обсягом інформації та тривалості розмови не відповідає стенограмі розмови, сформованій детективом у протоколі аудіо-, відеоконтролю № 19/6519 від 03.07.2023, а також оригінальному файлу із записом цієї ж телефонної розмови, який міститься на флеш-накопичувачі ADATA 16 GB № 593т від 16.06.2023, який є додатком до зазначеного протоколу (Т. 8, а.с. 194-242). Невідповідність цих двох файлів полягає в тому, що запис телефонної розмови, який був отриманий стороною захисту в порядку ст. 290 КПК України, є коротшим за стенограму розмови, викладену в протоколі, а також за оригінальний запис цієї розмови.

Разом з тим, на думку суду, вищевикладені обставини не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального законодавства та недопустимість відповідних доказів, оскільки:

1) зі змісту протоколів відкриття матеріалів та надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 15.12.2023, від 05.01.2024, від 25.01.2024 (Т. 4, а.с. 94-96, 98-100) вбачається, що як ОСОБА_10 , так і його захисник ОСОБА_11 під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування отримували доступ до флеш-накопичувача ADATA 16 GB № 593т, який є додатком до протоколу аудіо-, відеоконтролю № 19/6519 від 03.07.2023 та на якому міститься оригінальний запис телефонної розмови ОСОБА_10 і ОСОБА_18 від 20.04.2023; при цьому ОСОБА_10 такий доступ отримував двічі; під час ознайомлення з вказаним носієм інформації ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_11 мали можливість ознайомитися з оригінальними файлами, які містяться на цьому флеш-накопичувачі, а також отримали копії цих файлів в електронному вигляді в загальнодоступних форматах; зазначені протоколи відкриття матеріалів кримінального провадження не містять будь-яких зауважень, заперечень сторони захисту;

Тобто під час виконання вимог ст. 290 КПК України сторона захисту отримувала доступ до оригінальних файлів із записами результатів НСРД, у тому числі телефонної розмови ОСОБА_10 та ОСОБА_18 від 20.04.2023, яка не в повному обсязі була скопійована стороні захисту.

2) з показань свідка ОСОБА_22 встановлено, що оскільки файли із записами результатів НСРД мали формат, який може відтворюватися лише за допомогою спеціального програмного забезпечення, яке перебуває у володінні органу досудового розслідування, то за погодженням із стороною захисту такі файли перетворювалися на загальнодоступний формат та копіювалися на флеш-накопичувач ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 ; у процесі такого перетворення та копіювання файлів можуть виникати ситуації, за яких скопійований файл відрізняється від оригінального; при цьому сторона захисту не була позбавлена можливості ознайомлення з носіями інформації, на яких містились оригінальні файли із записами результатів НСРД;

Тобто відмінність скопійованого стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України файлу із записом телефонної розмови від 20.04.2023 від оригінального файлу із записом цієї ж розмови зумовлена технічними особливостями процесу перетворення файлу на загальнодоступний формат та його копіювання на носій інформації, а не умисними, свавільними чи недобросовісними діями органу досудового розслідування.

3) з-поміж усього обсягу файлів із записами результатів НСРД стороною захисту зазначено лише про один випадок невідповідності скопійованого файлу його оригіналу;

4) невідповідність файлів зводиться виключно до того, що скопійований файл є коротшим за оригінальний; при цьому оригінальний запис телефонної розмови ОСОБА_10 та ОСОБА_18 від 20.04.2023 є невеликим за обсягом та тривалістю часу, а обсяг невідповідності оригінального файлу та файлу, що був скопійований стороні захисту, не є суттєвим та таким, що не може бути усунутий під час судового розгляду;

5) під час судового розгляду сторона захисту не була позбавлена можливості ознайомитися з оригінальним файлом, який містить запис телефонної розмови ОСОБА_10 та ОСОБА_18 від 20.04.2023, у тому числі під час судового засідання; сторона захисту безперешкодно брала участь у дослідженні відповідної телефонної розмови, звертала увагу на обставини, що вбачаються з цього доказу в контексті доведення невинуватості ОСОБА_10 , та не мала жодних перешкод, пов`язаних з невідповідністю скопійованого файлу із записом цієї розмови оригіналу цього файлу.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК України та недопустимість доказів, якими зафіксовано зміст телефонної розмови ОСОБА_10 та ОСОБА_18 від 20.04.2023 (протокол аудіо-, відеоконтролю № 19/6519 від 03.07.2023 та додаток до нього у виді флеш-накопичувача ADATA 16 GB № 593т).

Запит сторони захисту щодо надання у порядку ст. 290 КПК України акту приймання-передачі висновку експерта від 29.12.2023 та документів про судові витрати було обґрунтовано тим, що ці документи безпосередньо впливають на визначення розміру процесуальних витрат, які можуть бути стягнуті з ОСОБА_10 за результатами судового розгляду. Разом з тим, з обвинувального акта та пояснень прокурора вбачається і судом встановлено, що в межах даного кримінального провадження відсутні будь-які процесуальні витрати, які б підлягали розподілу при ухваленні остаточного судового рішення. Отже, запитувані стороною захисту документи не мають жодного значення для даного кримінального провадження.

У зв`язку з цим суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК України в частині ненадання стороні захисту акту приймання-передачі висновку експерта від 29.12.2023 та документів про судові витрати.

Суд також вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК України в частині ненадання стороні захисту ухвал слідчих суддів про дозвіл на втручання в приватне спілкування ОСОБА_21 , постанови про контроль за вчиненням злочину щодо нього та протоколів НСРД вказаної особи. Надані суду матеріали кримінального провадження не дають можливості встановити, що відносно ОСОБА_21 проводилося НСРД, на відміну від ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 , а отже, не дають можливості дійти висновку, що запитувані стороною захисту документи взагалі існують.

З цих же мотивів суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК України в частині ненадання стороні захисту протоколу обстеження публічно-недоступного місця - автомобіля SKODA, яким користувався ОСОБА_10 та в якому проводився аудіо-, відеоконтроль особи, та ухвал слідчого судді, винесені в порядку ст. 257 КПК України. При цьому судом встановлено, що в межах даного кримінального провадження ухвали слідчих суддів у порядку ст. 257 КПК України не постановлялися, оскільки не було жодних правових підстав для цього.

У свою чергу, доручення на проведення Державною прикордонною службою НСРД в частині спостереження за ОСОБА_10 відкривалися стороні захисту та долучалися до матеріалів судової справи, а також досліджувалися безпосередньо судом, про що зазначено у п. 6.4. вироку.

Доводи сторони захисту про відсутність у матеріалах кримінального провадження документів, які супроводжували рух матеріалів НСРД під час досудового розслідування, не заслуговують на увагу. Під час судового розгляду встановлено, що негласні слідчі (розшукові) дії, дозвіл на проведення яких було надано відповідними ухвалами слідчих суддів, окрім спостереження за ОСОБА_10 та зняття інформації з електронних комунікаційних систем, проводилися безпосередньо детективом у відповідності до положень ч. 6 ст. 246 КПК України. Оскільки майже всі НСРД у межах даного кримінального провадження проводились безпосередньо органом досудового розслідування без залучення оперативних підрозділів, то відповідно документи, які б супроводжували рух матеріалів, отриманих за результатами НСРД, відсутні. За результатами проведення НСРД детективом складався протокол відповідної слідчої дії.

У той же час, НСРД у виді спостереження за ОСОБА_10 та зняття інформації з електронних комунікаційних систем проводились оперативними підрозділами Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України відповідно за дорученнями, складеними детективом. Матеріали кримінального провадження дійсно не містять документів, які відображають рух матеріалів, отриманих за результатами проведення цих НСРД, від оперативних підрозділів зазначених органів влади до органу досудового розслідування.

Однак відсутність супровідних листів про направлення матеріалів НСРД від оперативного підрозділу до органу досудового розслідування не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального законодавства. Процесуальний закон не містить вимоги до складання супровідних листів. Ці документи свідчать про дотримання або недотримання органом досудового розслідування певного порядку документообігу, проте їх відсутність не свідчить про те, що органом досудового розслідування було допущено істотні порушення вимог КПК України. Крім того, стороною захисту не наведено переконливого обґрунтування того, яким чином відсутність вказаних документів вплинула на права ОСОБА_10 .

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові ККС ВС від 20.11.2023 у справі № 359/10291/19 (провадження № 51-3346км22).

Отже, судом не встановлено порушень вимог ст. 290 КПК України в межах даного кримінального провадження.

Окремо суд звертає увагу, що у відповідності до висновків, викладених у постановах ККС ВС від 28.01.2020 у справі № 456/2742/15-к (провадження № 51-1528км18), від 14.05.2020 у справі № 279/3434/17 (провадження № 51-2499 км 19), від 09.04.2024 у справі № 369/4929/19 (провадження № 51-3929км23), права сторони захисту буде порушено не стільки у випадку, якщо якісь матеріали не були або були не в повному обсязі відкриті на стадії завершення досудового розслідування, скільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації, а тому сторона не мала достатнього часу і можливостей підготуватися до їх використання або надання відповідних заперечень. Коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й навести доводи того, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження.

Тому навіть якщо погодитися з твердженнями сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК України, зокрема, внаслідок невідкриття окремих матеріалів досудового розслідування чи їх неповного відкриття, то під час судового розгляду судом не встановлено, а стороною захисту не доведено, яким чином це порушення і наскільки істотно позначилося на можливостях сторони захисту відстоювати свою позицію у справі.

6.5.6. Висновки суду щодо властивостей досліджених доказів

Інші доводи та заперечення сторони захисту стосуються доказів, які не покладені судом в основу цього вироку, та/або не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли б спричинити недопустимість таких доказів. У зв`язку з цим суд не здійснює їх детального дослідження.

Доводи сторони захисту про недопустимість доказів, здобутих внаслідок втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом, будуть проаналізовані судом окремо у п. 6.6.2 цього вироку.

За результатами повного, всебічного та об`єктивного судового розгляду судом не встановлено підстав для визнання доказів, що досліджені у п. 6.3-6.4 цього вироку та покладені в його основну, неналежними, недопустимими та/або недостовірними з причин, про які стверджувала сторона захисту. Інших обставин, які б свідчили про неналежність, недопустимість та/або недостовірність досліджених доказів, судом не встановлено. У зв`язку з цим відповідні докази суд оцінює як належні, допустимі та достовірні.

6.6. Фактичні обставини, які суд вважає доведеними за результатами судового розгляду

За результатами повного, всебічного та об`єктивного судового розгляду на підставі достатньої сукупності досліджених вище належних, допустимих, достовірних доказів суд вважає доведеними наступні обставини.

У межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021, досудове розслідування в якому здійснювалося групою слідчих, старшим якої був ОСОБА_17 , а процесуальне керівництво - групою прокурорів, старшим якої був ОСОБА_15 , ОСОБА_18 30.10.2022 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України, а 06.04.2023 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 203-2 КК України, а саме в участі у злочинній організації, організації та функціонуванні закладів з метою надання доступу до азартних ігор, які проводяться в мережі «Інтернет», вчинених за попередньою змовою групою осіб, злочинною організацією.

Захист прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_18 в межах кримінального провадження № 0000315 здійснював захисник ОСОБА_23 . Відповідно до спільної правової позиції ОСОБА_18 та ОСОБА_23 протягом тривалого часу ними здійснювалася робота з ініціювання перед прокурором ОСОБА_15 питання укладення угоди про визнання винуватості. Не зважаючи на вжиті заходи та проведені переговори, досягнути домовленості з прокурором щодо укладення угоди про визнання винуватості не вдалося, внаслідок чого це питання втратило актуальність, а ОСОБА_18 та ОСОБА_23 було прийнято спільне рішення про доведення невинуватості ОСОБА_18 у суді під час судового розгляду.

У межах кримінального провадження № 0000315 про підозру за аналогічними статтями також було повідомлено ОСОБА_19 , яка є знайомою ОСОБА_18 . Захист прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_19 у межах цього провадження здійснював ОСОБА_10 . Оскільки ОСОБА_19 була працевлаштована за кордоном, то кримінально-правове переслідування могло поставити під загрозу її можливість виїжджати до іншої держави та відповідно отримувати заробіток для забезпечення свого життя. У зв`язку з цим ОСОБА_19 та ОСОБА_10 було погоджено спільну правову позицію, відповідно до якої першочерговим буде укладення в межах кримінального провадження угоди про визнання винуватості з призначенням найменш суворого покарання та без його реального відбування.

Не пізніше 12.04.2023 у адвоката ОСОБА_10 виник умисел на підбурювання ОСОБА_18 до обіцянки надати та надання прокурору другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 , який відповідно до п. 2 примітки до ст. 368 КК України є службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди в розмірі 5 000 доларів США за виділення з кримінального провадження № 0000315 матеріалів за підозрою ОСОБА_18 в окремі кримінальні провадження, направлення одного з яких, а саме за ч. 2 ст. 255 КК України, до суду із клопотанням про звільнення ОСОБА_18 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а також вчинення інших дій з використанням службового становища в її інтересах.

Так, ввечері 11.04.2023 ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_19 та повідомив, що є пропозиція від прокурора ОСОБА_15 , яку необхідно особисто обговорити під час зустрічі. Вранці 12.04.2023 ОСОБА_19 зустрілася з ОСОБА_10 , який їй розповів, що мав розмову з прокурором ОСОБА_15 та що останній запропонував угоду, відповідно до якої мало відбутися виділення матеріалів в окремі провадження. ОСОБА_10 також повідомив, що за укладення такої угоди прокурору потрібно буде віддячити. Усвідомлюючи, що такий варіант розвитку кримінального провадження значно пришвидшить його рух та дозволить ОСОБА_19 у найближчий час виїхати за кордон, а отже усвідомлюючи, що такий варіант відповідає інтересам ОСОБА_19 , яка спілкується з ОСОБА_18 , викривальні показання якої мали важливе значення для кримінального провадження, ОСОБА_10 також повідомив, що укладення такої угоди можливе лише одночасно щодо ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , що створило їх залежність одна від одної.

Пізніше під час зустрічі 12.04.2023 близько 14 год 50 хв із ОСОБА_19 та ОСОБА_18 у закладі громадського харчування на першому поверсі БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві ОСОБА_10 повідомив про те, що прокурор ОСОБА_15 запропонував їм укласти угоди про визнання винуватості із призначенням покарання у вигляді штрафу за умови надання ОСОБА_18 неправомірної вигоди для прокурора ОСОБА_15 у розмірі 5 000 доларів США. При цьому ОСОБА_10 , переслідуючи умисел на підбурювання ОСОБА_18 до обіцянки надання та надання неправомірної вигоди, підтвердив, що пропозиція діє лише одночасно щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . При цьому ОСОБА_10 зауважив, що ОСОБА_19 неправомірну вигоду надавати не потрібно, оскільки вона до цього сплатила йому значну суму коштів за правничу допомогу і у нього із прокурором ОСОБА_15 свої відносини, якими у ході розмови ОСОБА_10 неодноразово хизувався з метою підтвердження реальності та серйозності озвученої пропозиції. Водночас, вживаючи заходів конспірації, не бажаючи бути викритим правоохоронними органами, ОСОБА_10 сказав, що ОСОБА_18 необхідно укласти з ним договір про надання правової допомоги, згідно з умовами якого 5 000 доларів США (предмет неправомірної вигоди за вчинення ОСОБА_15 у кримінальному провадженні № 0000315 дій з використанням службового становища в інтересах ОСОБА_18 ) будуть начебто офіційною оплатою адвокатських послуг ОСОБА_10 . Не почувши від ОСОБА_18 категоричної відповіді, чи погоджується вона на його незаконну пропозицію, розуміючи, що ОСОБА_18 сумнівається у необхідності прийняття такої пропозиції, продовжуючи схиляти її до вчинення злочину та створюючи видимість дефіциту часу для прийняття рішення, ОСОБА_10 повідомив, що остаточну відповідь необхідно надати 12.04.2023 або максимум 13.04.2023.

Під час зустрічі з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві 14.04.2023 близько 13 год 30 хв ОСОБА_10 , діючи умисно, продовжуючи умовлянням та іншим чином схиляти ОСОБА_18 до вчинення злочину, не дочекавшись остаточної відповіді ОСОБА_18 на раніше озвучену пропозицію, бажаючи посилити та остаточно укріпити в неї враження про його тісні неформальні зв`язки із прокурором ОСОБА_15 , а також неможливість вирішити питання жодним іншим способом, окрім надання неправомірної вигоди, ОСОБА_10 повідомив, що отримав від прокурора ОСОБА_15 чіткі інструкції щодо змісту документів, які потрібно написати ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Пояснив, що вони мають підготувати, датувавши недостовірними датами, заяви про злочин до Державного бюро розслідувань, у яких зазначити відомості про викриття злочинної організації, що займалась гральним бізнесом. Крім того, їм необхідно буде заповнити протоколи допитів щодо обставин, вказаних у заявах, також із зазначенням недостовірних дат проведення цих слідчих (розшукових) дій. З метою переконати ОСОБА_18 , що він діє спільно та від імені прокурора ОСОБА_15 , ОСОБА_10 демонстрував з екрана свого телефона приблизний текст заяв та показань, отриманих, за його твердженням, від прокурора ОСОБА_15 , а також телефонував останньому у присутності ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

Маючи на меті переконати ОСОБА_18 у вигідності для неї надання неправомірної вигоди прокурору у кримінальному провадженні, ОСОБА_10 пояснив, що після долучення до матеріалів кримінального провадження її підробленої заяви і протоколу допиту, датованого більш ранньою датою, кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_18 буде виділене прокурором ОСОБА_15 у два окремих: за ст. 255 та за ст. 203-2 КК України. У подальшому обвинувальний акт за ст. 255 КК України буде направлено до суду із клопотанням про звільнення ОСОБА_18 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а у кримінальному провадженні за ст. 203-2 КК України не буде укладено угоду про визнання винуватості, як зазначалося раніше, а відбудеться розгляд у суді по суті, під час якого прокурор ОСОБА_15 проситиме призначити ОСОБА_18 покарання на підставі ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі нижче мінімального.

Продовжуючи переконувати ОСОБА_18 у необхідності прийняття пропозиції, ОСОБА_10 також зазначив, що загальні фінансові витрати ОСОБА_18 у такому випадку, навіть з урахуванням розміру неправомірної вигоди, будуть меншими, на відміну від ситуації, якщо ОСОБА_18 не прийме пропозицію. Також ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що ОСОБА_18 та ОСОБА_19 побоювалися за власне життя і здоров`я через надання викривальних показань щодо злочинної організації, переконав їх у тому, що їх показання будуть знаходитися в матеріалах окремих проваджень, до яких представники злочинної організації не будуть мати доступу. Крім того, ОСОБА_10 всіляко запевняв ОСОБА_18 у тому, що розмір неправомірної вигоди у подальшому не буде збільшений, на що він має відповідні домовленості з ОСОБА_15 , а також, що розмір неправомірної вигоди міг бути більшим, якби не зусилля ОСОБА_10 . Також ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що ОСОБА_18 побоюється з приводу того, що вона передасть грошові кошти, а ОСОБА_10 і прокурор ОСОБА_15 не виконають свою частину зобов`язань, запевняв щодо можливості забезпечення виконання своїх зобов`язань та збереження грошових коштів ОСОБА_18 шляхом надання останній золотих монет.

Під час розмови, розуміючи незаконний характер своїх дій, не бажаючи бути викритим та притягнутим за них до відповідальності, ОСОБА_10 підтвердив суму неправомірної вигоди для прокурора ОСОБА_15 у розмірі 5 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на 14.04.2023 становило 182 843 грн), отримання яких буде оформлене оплатою ОСОБА_18 адвокатських послуг ОСОБА_10 за договором про правову допомогу, який він підготує та надасть для підпису ОСОБА_18 .

ОСОБА_18 , діючи під контролем правоохоронного органу, 14.04.2023 близько 18 год 35 хв із використанням мобільного застосунку «WhatsApp» (абонентський номер НОМЕР_1 ) у розмові з ОСОБА_10 (абонентський номер НОМЕР_2 ) висловила намір надати за його посередництва неправомірну вигоду прокурору ОСОБА_15 . У ході розмови вони домовилися про зустріч 18.04.2023 або 19.04.2023, під час якої ОСОБА_18 повинна передати ОСОБА_10 неправомірну вигоду та дописану заяву про злочин щодо діяльності злочинної організації, а також підписати із ним договір про надання правової допомоги.

Того ж дня близько 23 год 00 хв ОСОБА_18 , будучи залученою до конфіденційного співробітництва, у ході проведення контролю за вчиненням злочину на виконання вказівки ОСОБА_10 надіслала на раніше повідомлену ним електронну адресу ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) текст своїх показань для виготовлення ним підробленого протоколу допиту.

У подальшому, 19.04.2023, ОСОБА_10 зустрівся із ОСОБА_18 у кав`ярні на першому поверсі БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві. У ході розмови в кав`ярні та на вулиці поблизу БЦ «Парус» ОСОБА_10 , продовжуючи злочинні дії, отримав від ОСОБА_18 підготовлену відповідно до його вказівок та виготовлену в порядку контролю за вчиненням злочину заяву про злочин на підставі ст. 214 КПК України, написану нею власноруч, без дати, та на його прохання також кулькову ручку, якою вона була виконана. Крім того, вживаючи заходів конспірації, залишаючи для себе можливість, у разі викриття злочину правоохоронними органами, пояснити свої незаконні дії щодо одержання грошових коштів від ОСОБА_18 отриманням оплати адвокатських послуг, надав ОСОБА_18 та вказав на необхідність підписати документ на 1 аркуші - «ДОГОВІР № 1/04-23 про надання правничої допомоги» між адвокатським об`єднанням «ІПСО ЮРЕ ГРУП» в особі керуючого партнера ОСОБА_10 (Виконавець) та ОСОБА_18 (Клієнт), а також додатки до нього, в одному з яких було передбачено вартість адвокатських послуг у розмірі 5 000 доларів США. Один примірник договору (без додатків) ОСОБА_10 надав ОСОБА_18 , а інший примірник та додатки до нього залишив собі. Крім того, ОСОБА_10 надав ОСОБА_18 для підпису протокол її допиту як підозрюваної у кримінальному провадженні № 0000315, до якого були вставлені її показання, попередньо отримані від неї на електронну пошту ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та вказав їй, де саме підписувати та що зазначати наприкінці. При цьому відомості щодо особи, яка начебто провела допит, захисника підозрюваної та дати проведення слідчої дії не були вказані в документі на час його підписання ОСОБА_18 .

У зв`язку з наполегливим переконуванням ОСОБА_10 у вигідності передачі неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_18 , діючи під контролем правоохоронного органу, перебуваючи поблизу БЦ «Парус» по вул. Мечникова, 2 у м. Києві, 19.04.2023 з 11 год 53 хв до 11 год 55 хв повідомила про свою готовність надати прокурору відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 за посередництва ОСОБА_10 неправомірну вигоду в розмірі 5 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на 19.04.2023 становило 182 843 грн), яку передасть ОСОБА_10 21.04.2023 близько 11 год 00 хвилин.

Під час розмови в застосунку «WhatsApp» 20.04.2023 приблизно о 19 год 46 хв ОСОБА_18 висловила ОСОБА_10 обіцянку надати за його посередництва прокурору ОСОБА_15 неправомірну вигоду у розмірі 5 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на 20.04.2023 становило 182 843 грн) на 24.04.2023 близько 13 год 45 хв біля Печерського районного суду м. Києва. Таким чином, ОСОБА_18 , будучи залученою до конфіденційного співробітництва, внаслідок умовляння та схиляння її ОСОБА_10 до вчинення злочину висловила обіцянку надати службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду за вчинення в її інтересах дій з використанням наданого цій особі службового становища.

Не полишаючи свого наміру підбурити ОСОБА_18 до надання неправомірної вигоди прокурору ОСОБА_15 , ОСОБА_10 продовжував схиляти її до вчинення цього кримінального правопорушення.

Так, незважаючи на отримання ОСОБА_18 від слідчого Державного бюро розслідувань ОСОБА_17 інформації про заплановане застосування щодо неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, ОСОБА_10 20.04.2023 близько 19 год 45 хв під час розмови в застосунку «WhatsApp» переконував ОСОБА_18 , що зазначена обставина жодним чином не впливає на їхні домовленості із прокурором ОСОБА_15 про вчинення ним в її інтересах дій з використанням службового становища.

Оскільки умовою звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 6 ст. 255 КК України є добровільне повідомлення особи про створення злочинної організації або участь у ній до повідомлення їй про підозру у вчиненні цього злочину та активне сприяння її розкриттю, а в раніше підготовлених ОСОБА_10 протоколах допитів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 було вказано, що вони допитувались як підозрювані, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_18 , що ці протоколи необхідно переробити та передати працівнику Державного бюро розслідувань ОСОБА_21 з метою забезпечення умов для вчинення прокурором ОСОБА_15 в її інтересах раніше обумовлених дій з використанням службового становища. При тому зробити це потрібно якнайшвидше - до того, як у кримінальному провадженні повідомлять про завершення досудового розслідування та надання доступу стороні захисту до матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України.

Перебуваючи у приміщенні Печерського районного суду м. Києва, де слідчим суддею здійснювався розгляд клопотання про обрання ОСОБА_19 запобіжного заходу, 21.04.2023 близько 12 год 30 хв ОСОБА_10 , продовжуючи реалізацію запланованого злочину, сказав ОСОБА_18 зателефонувати ОСОБА_21 та домовитися про зустріч на цей же день, щоб переробити та підписати підроблені протоколи допитів. Виконуючи вказівку ОСОБА_10 , ОСОБА_18 у застосунку «WhatsApp» зателефонувала ОСОБА_21 , який повідомив, що захворів і сьогодні, ймовірно, зустрітись не вийде. Почувши про це, ОСОБА_10 передав ОСОБА_15 , який перебував поруч, що ОСОБА_21 захворів, та попросив його зателефонувати ОСОБА_21 і домовитись про зустріч у той же день, на що він погодився.

Згодом, 21.04.2023 близько 13 год 18 хв, перебуваючи в закладі громадського харчування «Musse» по вул. Мала Житомирська, 17 у м. Києві, ОСОБА_10 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на підбурення ОСОБА_18 до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, надав їй та ОСОБА_19 нові підроблені протоколи допитів. У свою чергу ОСОБА_18 , виконуючи незаконні вказівки ОСОБА_10 в порядку контролю за вчиненням злочину, на його вимогу підписала протокол допиту та забрала його, щоб передати ОСОБА_21 .

Після цього, перебуваючи біля штрафмайданчика по вул. Набережно-Луговій, 4 у м. Києві, ОСОБА_10 , діючи умисно та відповідно до завчасно розробленого плану, віддав ОСОБА_18 її заяву про злочин, сказав їм із ОСОБА_19 їхати до Державного бюро розслідувань та зателефонувати ОСОБА_21 , сподіваючись, що він забере заяви та протоколи допитів, підпише їх та «запустить у роботу».

Того ж дня близько 15 год 25 хв у закладі громадського харчування «Moncher» по вул. Жилянській, 124 у м. Києві ОСОБА_18 та ОСОБА_19 зустрілися із ОСОБА_21 , який забрав їхні заяви про злочин та, прочитавши протоколи допитів, складені ОСОБА_10 , зазначив, що їх необхідно переробити, вставивши показання в інший бланк протоколу допиту, який він надішле ОСОБА_18 .

У подальшому, 24.04.2023 о 14 год 50 хв, у закладі громадського харчування по вул. Симона Петлюри, 27 у м. Києві ОСОБА_21 отримав від ОСОБА_18 підписані нею та ОСОБА_19 протоколи допитів їх як свідків, перероблені на бланку, попередньо надісланому ОСОБА_21 .

Однак підроблені заяви про вчинення кримінального правопорушення та протоколи допитів ОСОБА_18 і ОСОБА_19 не були долучені слідчими Державного бюро розслідувань до матеріалів кримінального провадження № 0000315.

За змістом встановлених фактичних обставин суд не має будь-якого розумного сумніву щодо того, що ОСОБА_10 умовлянням схилив (переконав, побудив бажання) ОСОБА_18 , яка не мала жодного наміру вчиняти будь-якої суспільно-небезпечні дії, до вчинення кримінального правопорушення - висловити обіцянку надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення в її інтересах дій з використанням службового становища. Таке підбурювання з боку ОСОБА_10 підкріплювалося як змістом його дій, зокрема, інструктування ОСОБА_18 щодо написання заяви про вчинення злочину та протоколу допиту ще до того, як вона остаточно погодилася на пропозицію, так і змістом розмов, у ході яких він: 1) переконував, що пропозиція діє лише одночасно щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , що створювало їх залежність одна від одної, особливо за тих обставин, що ОСОБА_19 потрібно було виїжджати за кордон і ОСОБА_18 була про це обізнана; 2) підганяв ОСОБА_18 з наданням остаточної відповіді на пропозицію прокурора та з наданням неправомірної вигоди, мотивуючи це необхідністю реалізації домовленостей до завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження № 0000315; 3) переконував ОСОБА_18 про свої зв`язки з ОСОБА_15 ; 4) діяв як представник, довірена особа ОСОБА_15 , про що також повідомляв ОСОБА_18 та на підтвердження чого демонстрував листування з ОСОБА_15 , телефонував йому у присутності ОСОБА_18 ; 5) запевняв ОСОБА_18 у фінансовій вигідності надання неправомірної вигоди прокурору; 6) переконував у безпечності написання процесуальних документів підробленими датами; 7) переконував, що розмір неправомірної вигоди є остаточним та не буде збільшеним, про що він домовився з прокурором, а також в підкріплення своїх слів та збереження наданих коштів пропонував ОСОБА_18 надати золоті монети; 8) переконував, що розмір неправомірної вигоди міг би бути більшим, якби «він просто зайшов з вулиці» і не «сидів на ушах» в ОСОБА_15 ; 9) переконував, що хоча гроші спочатку будуть передані йому, однак прокурору він їх передасть лише після початку реалізації ним своєї частини домовленостей; 10) переконував у дійсності домовленостей з прокурором навіть після того, як відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_19 було обрано запобіжні заходи, що не входило в домовленості з прокурором; 11) переконував у дійсності домовленостей з прокурором навіть після того, як почали виникати перешкоди у процесі долучення до матеріалів кримінального провадження підроблених заяв про вчинення злочину та протоколів допитів ОСОБА_18 і ОСОБА_19 ; 12) у відповідь на запитання ОСОБА_18 щодо можливої юридичної відповідальності за вчинення ними дій з реалізації домовленостей з прокурором, самостійно кваліфікував власні же дії як підбурювання ОСОБА_18 , зокрема, до вчинення правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України.

Отже, ОСОБА_10 не тільки допустив поведінку, яка з об`єктивної точки зору характеризується як підбурювання до вчинення правопорушення, але й особисто усвідомлював, що його поведінка має спонукальний, підбурювальний характер по відношенню до ОСОБА_18 .

Як зазначалося судом у п. 3 вироку, форма обіцянки надання неправомірної вигоди та спосіб її висловлення для кримінально-правової кваліфікації значення немає, а тому вона може бути висловлена усно та через посередника/представника.

Суд вважає необґрунтованим буквальний спосіб тлумачення положень ст. 369 КК України, на якому наполягає сторона захисту та який зводиться до того, що безпосереднім адресатом пропозиції/обіцянки надання неправомірної вигоди має бути лише службова особа і така пропозиція/обіцянка не може висловлюватися через третіх осіб.

У сучасному світі, в якому спостерігаються тенденції до поширення і розгалуження організованої злочинності, ускладнення форм, методів вчинення правопорушень та способів їх приховування від правоохоронних органів, суб`єкт пропозиції/обіцянки/надання неправомірної вигоди може безпосередньо не взаємодіяти з адресатом неправомірної вигоди, що, однак, не виключає факт вчинення корупційного правопорушення та усвідомлення цього факту зазначеними особами. Відсутність відомостей такої взаємодії може бути наслідком вжиття заходів приховування злочину від правоохоронних органів.

За вищевикладених умов буквальне застосування положень закону про кримінальну відповідальність призведе до безпідставного звуження дії кримінально-правової норми всупереч її законодавчо визначеній меті, а також до безпідставного уникнення суб`єктами корупційних правопорушень кримінальної відповідальності.

У свою чергу, за обставин даного кримінального правопорушення ОСОБА_18 внаслідок її підбурювання з боку ОСОБА_10 та за його посередництва висловила ОСОБА_15 обіцянку надати неправомірну вигоду за вчинення останнім в її інтересах дій з використанням службового становища, а саме - прийняття прокурором ОСОБА_15 , як процесуальним керівником кримінального провадження № 0000315, процесуального рішення (постанови) про виділення матеріалів відносно ОСОБА_18 за ст. 255 КК України та за ст. 203-2 КК України в два окремих провадження, а також про виділення матеріалів відносно ОСОБА_19 за ст. 255 КК України та за ст. 203-2 КК України в два окремих провадження. Після прийняття відповідного рішення прокурор ОСОБА_15 матеріали проваджень за ст. 255 КК України мав направити до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_18 та ОСОБА_19 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а матеріали проваджень за ст. 203-2 КК України - направити до суду з обвинувальним актом, судовий розгляд якого мав бути проведений на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України та покарання за яким мало бути призначено на підставі ст. 69 КК України, у тому числі внаслідок подання прокурором відповідного клопотання.

ОСОБА_15 у своїх показаннях зазначив, що до нього ніхто з пропозицією, обіцянкою надання неправомірної вигоди не звертався. Однак показання ОСОБА_15 у цій частині суд оцінює критично з огляду на наступне.

ОСОБА_15 у показаннях підтвердив, що спілкувався з ОСОБА_10 з приводу ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і укладення з ними угод в межах кримінального провадження, а також підтвердив, що надсилав ОСОБА_10 зразки заяви про вчинення злочину та протоколу допиту з викривальними показаннями проти злочинної організації, які бажано було отримати від ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Крім того, фактичні обставини спільної зустрічі ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 та ОСОБА_15 21.04.2023 в приміщенні Печерського районного суду міста Києва (без будь-якого попереднього контексту ОСОБА_10 повідомляє ОСОБА_15 , що захворів ОСОБА_21 , коли останній мав прийняти підроблені документи, які були необхідні для реалізації домовленостей, за які передбачалася неправомірна вигода, а ОСОБА_15 після цього на прохання ОСОБА_10 телефонує ОСОБА_21 , і зрештою ОСОБА_21 у цей день забирає частину підроблених документів), а також обставини спілкування ОСОБА_18 з ОСОБА_21 , які вбачаються з досліджених матеріалів НСРД, показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_21 свідчать про те, що ОСОБА_15 через посередника ОСОБА_10 був обізнаний про обіцянку ОСОБА_18 надати йому неправомірну вигоду.

На переконання суду, встановлені фактичні обставини та досліджені докази дають можливість дійти висновку, що ОСОБА_15 не міг не знати про обставини спілкування ОСОБА_18 з ОСОБА_10 щодо надання йому неправомірної вигоди та про обставини висловлення ОСОБА_18 обіцянки надати йому неправомірну вигоду через ОСОБА_10 . У той же час, прийняття чи неприйняття такої обіцянки значення для кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_10 немає.

Ті обставини, що до знайомства з ОСОБА_10 . ОСОБА_18 разом зі своїм захисником вживала заходів щодо укладення угоди про визнання винуватості в межах кримінального провадження № 0000315, жодним чином не спростовують вищезазначених обставин.

Всі обставини, що були проаналізовані судом вище, вказують на наявність події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

6.6.1. Щодо складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України

Сторона захисту здійснює буквальне тлумачення положень ч. 3 ст. 369 КК України, згідно з яким відповідальність за ч. 3 ст. 369 КК України настає лише у разі надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, та не передбачає відповідальності за пропозицію чи обіцянку надання неправомірної вигоди такій службовій особі.

Тобто, на думку сторони захисту, пропозиція, обіцянка надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, не утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Суд не погоджується з позицією сторони захисту з огляду на наступне.

Як зазначалося у п. 3 цього вироку, в ч. 1 ст. 369 КК України передбачено відповідальність за пропозицію чи обіцянку службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

У свою чергу, в ч. 3 ст. 369 КК України передбачено відповідальність за діяння, передбачені частиною першою або другою цієї статті, якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище, або вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Складовою та невід`ємною частиною об`єктивної сторони кожного кримінального правопорушення є діяння, під яким розуміється конкретний акт свідомої, вольової, протиправної та суспільно небезпечної поведінки особи у формі дії або бездіяльності. Законом про кримінальну відповідальність визначається протиправність та караність конкретних діянь, вчинення яких і є підставою для кримінальної відповідальності (ст. 2, 3 КК України).

З наведеного вбачається, що в ч. 1 ст. 369 КК України законодавцем визначено самостійний та основний склад кримінального правопорушення, об`єктивна сторона якого передбачає суспільно-небезпечне та протиправне діяння, яке представлене трьома альтернативно визначеними активними формами поведінки особи - 1) пропозиція надати неправомірну вигоду; 2) обіцянка надати неправомірну вигоду; 3) надання неправомірної вигоди.

Натомість приписами ч. 3 ст. 369 КК України передбачено не самостійний склад кримінального правопорушення, а кваліфікований склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України. Кваліфікований склад кримінального правопорушення утворюється за рахунок вчинення діяння, яке визначено в основному складі кримінального правопорушення, за обставин, які підвищують суспільну небезпечність такого діяння. Умовно кваліфікований склад кримінального правопорушення можна представити як основний склад відповідного правопорушення + кваліфікуючі ознаки.

Позначення кваліфікованого складу правопорушення здійснюється законодавцем за рахунок використання у всіх наступних частинах статті закону про кримінальну відповідальність формулювання «діяння, передбачені частиною першою» або «ті самі діяння, що…» тощо з додаванням до цього відповідної кваліфікуючої ознаки.

На переконання суду, в ч. 3 ст. 369 КК України такими кваліфікуючими ознаками є 1) вчинення діяння, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, по відношенню до службової особи, яка займає відповідальне становище; 2) вчинення діяння, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, за попередньою змовою групою осіб.

Вказаний висновок випливає не тільки із використання законодавцем у ч. 3 ст. 369 КК України формулювання «діяння, передбачені частиною першою», але і з лексичного, граматичного та орфографічного тлумачення цього формулювання - слово «діяння» вжито законодавцем у множині, про що свідчить наступне слово «передбачені», що у сукупності з відсутністю обмежувальної конкретизації таких діянь, які у ч. 1 ст. 369 КК України представлені в трьох формах, явно вказує на те, що у ч. 3 ст. 369 КК України під діяннями, передбаченими ч. 1 ст. 369 КК України, мається на увазі діяння у формі 1) пропозиції надання неправомірної вигоди; 2) обіцянки надання неправомірної вигоди; 3) надання неправомірної вигоди.

В аспекті вищевикладеного судом враховано, що для встановлення у ч. 3 ст. 369 КК України кваліфікуючої ознаки у виді службової особи, яка займає відповідальне становище, законодавцем використано також формулювання «якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище». Вказане формулювання сторона захисту використовує для доведення того, що ч. 3 ст. 369 КК України передбачає відповідальність саме і тільки за надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.

Проте буквальне тлумачення наведеного законодавчого формулювання як такого, що передбачає відповідальність лише за надання неправомірної вигоди, фактично унеможливлює інкримінування цієї кваліфікуючої ознаки та, як наслідок, кваліфікацію вчиненого за частиною 3 статті 369 КК України, якщо неправомірна вигода була 1) надана третій особі, 2) запропонована чи обіцяна службовій особі, яка займає відповідальне становище. Однак, з урахуванням вищевикладених висновків суду та оскільки у ч. 1 ст. 368 КК України, яка у більшості випадків віддзеркалює ч. 1 ст. 369 КК України, фігурує і третя особа, а формулювання ч. 3 ст. 368 КК України охоплюють також і прийняття пропозиції, обіцянки неправомірної вигоди, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, то ч. 3 ст. 369 КК України повинна застосовуватися в зазначених двох ситуаціях.

За протилежного тлумачення ч. 3 ст. 369 КК України виникає нелогічна ситуація, при якій пропозиція чи обіцянка надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, не є кваліфікованим складом кримінального правопорушення, тобто не характеризується підвищеним ступенем суспільної небезпечності, а прийняття службовою особою, яка займає відповідальне становище, таких пропозицій чи обіцянок надання неправомірної вигоди є кваліфікованим складом кримінального правопорушення.

Крім того, висновки суду підтверджуються при здійсненні історично-хронологічного порівняння редакцій ст. 369 КК України.

Положення ст. 369 КК України в тій редакції, яка досліджується та застосовується судом в межах даної справи, були викладені шляхом прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» № 1261-VII від 13.05.2014, який набрав чинності 04.06.2014. Натомість до 04.06.2014 стаття 369 КК України існувала в іншій редакції:

«1. Пропозиція службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує або обіцяє неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

2. Надання службовій особі або третій особі неправомірної вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

3. Діяння, передбачене частиною другою цієї статті, вчинене повторно.

4. Діяння, передбачене частиною другою або третьою цієї статті, якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище, або вчинене за попередньою змовою групою осіб.

5. Діяння, передбачене частиною другою, третьою або четвертою цієї статті, якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає особливо відповідальне становище, або вчинене організованою групою осіб чи її учасником».

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що до 04.06.2014 пропозиція надання неправомірної вигоди та надання неправомірної вигоди були самостійними складами кримінальних правопорушень, що були викладені у ч. 1 та ч. 2 ст. 369 КК України відповідно. При цьому діяння у формі обіцянки надання неправомірної вигоди у ст. 369 КК України не було окремо визначено як протиправне та суспільно-небезпечне.

У свою чергу, у ч. 4 ст. 369 КК України було встановлено ті ж самі кваліфікуючі ознаки (при цьому в тому ж самому формулюванні та обсязі), що в чинній редакції викладені у ч. 3 ст. 369 КК України. Аналіз кваліфікованих складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, 4 ст. 369 КК України (у редакції до 04.06.2014), дає можливість побачити, що всі кваліфікуючі ознаки були встановлені лише для основного складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369 КК України, тобто саме для випадків надання неправомірної вигоди службовій особі.

Оскільки у редакції до 04.06.2014 всі кваліфікуючі ознаки правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, були встановлені лише для основного складу у виді надання неправомірної вигоди службовій особі, який був передбачений ч. 2 ст. 369 КК України, то використання у ч. 4 ст. 369 КК України такого формулювання як «якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище» цілком відповідало тодішній конструкції законодавчої норми.

Після 04.06.2014 законодавцем ст. 369 КК України було викладено в новій редакції. Аналіз здійснених законодавцем змін дає можливість констатувати наступне: 1) діяння у формі пропозиції надання неправомірної вигоди та надання неправомірної вигоди були об`єднанні в один основний склад кримінального правопорушення у ч. 1 ст. 369 КК України, до якого також додано діяння у формі обіцянки надання неправомірної вигоди; 2) ч. 3, 4 ст. 369 КК України з відповідними кваліфікуючими ознаками без будь-якої зміни їх формулювання, змісту та обсягу стали ч. 2, 3 ст. 369 КК України відповідно.

Оскільки законодавцем діяння у формі пропозиції надання неправомірної вигоди та її безпосереднього надання, що були раніше самостійними складами кримінальних правопорушень, було об`єднано в один склад правопорушення, а кваліфікуючі ознаки, передбачені ч. 3, 4 ст. 369 КК України, що раніше були прив`язані лише до діяння у формі надання неправомірної вигоди, без будь-якої зміни формулювання та змісту цих ознак були перетворені на ч. 2, 3 ст. 369 КК України з прив`язкою до єдиного та основного складу кримінального правопорушення, який тепер передбачає три альтернативно визначені форми діяння, то внаслідок невжиття законодавчих заходів щодо видозміни кваліфікуючих ознак утворилися проблемні питання, пов`язані із застосуванням ч. 3 ст. 369 КК України до ситуацій, коли неправомірна вигода пропонується або обіцяється службовій особі, яка займає відповідальне становище.

Разом з тим, свідоме об`єднання законодавцем трьох альтернативно визначених діянь в один склад основного кримінального правопорушення та зміна формулювань кваліфікованих складів з «діяння, передбачене» на «діяння, передбачені» вказує на те, що залишення без змін кваліфікуючої ознаки «якщо неправомірна вигода надавалася службовій особі, яка займає відповідальне становище», яка перейшла з ч. 4 ст. 369 КК України до ч. 3 ст. 369 КК України, є законодавчою помилкою, а не свідомим встановленням вказівки щодо діяння, якого стосується така ознака.

Таким чином, кваліфікованим складом правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, передбачено посилену кримінальну відповідальність саме за три альтернативно визначені діяння з підвищеною суспільною небезпечністю, а саме: 1) пропозицію надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище; 2) обіцянку надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище; 3) надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.

Саме вчинення перелічених діянь по відношенню до службової особи, яка займає відповідальне становище, є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, а не надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.

На думку суду, якби законодавець хотів встановити посилену кримінальну відповідальність лише за надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, то це було б зроблено шляхом встановлення самостійного складу кримінального правопорушення, зокрема, у ч. 3 ст. 369 КК України.

Можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 369 КК України у випадку висловлення обіцянки надати неправомірну вигоду службовій особі, яка займає відповідальне становище, простежується також у постановах ККС ВС від 31.10.2022 у справі № 554/14287/15-к (провадження № 51-3775км20), від 11.05.2023 у справі № 680/217/21 (провадження № 51-658км23), від 08.06.2023 у справі № 398/1278/22 (провадження № 51-949км23), від 05.09.2024 у справі № 991/2197/22 (провадження № 51-140км24), від 21.08.2025 у справі № 688/2554/22 (провадження № 51-5245 км 24).

Оскільки ч. 3 ст. 369 КК України передбачає три альтернативно визначені форми діяння, то підбурення до вчинення цього кримінального правопорушення може передбачати 1) підбурення до пропозиції надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище; 2) підбурення до обіцянки надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище; 3) підбурення до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.

Відповідно оскільки ОСОБА_18 внаслідок її умовляння та схиляння з боку ОСОБА_10 і за його посередництва висловила обіцянку надати службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду за вчинення такою службовою особою в інтересах ОСОБА_18 дій з використанням службового становища, тобто реалізувала об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, а дії підбурювача кваліфікуються відповідно до фактично вчинених виконавцем дій (ч. 2 ст. 29 КК України), то дії ОСОБА_10 обґрунтовано кваліфіковані за ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Окремо суд звертає увагу на те, що якщо об`єктивна сторона кримінального правопорушення передбачає декілька альтернативно визначених діянь (зокрема, ст. 369 КК України), то вчинення хоча б одного з цих діянь у повному обсязі (наприклад, висловлення обіцянки неправомірної вигоди) виключає кримінально-правову оцінку як замаху на злочин іншого з таких діянь, виконаного лише частково (наприклад, надання неправомірної вигоди). Тобто, якщо винна особа вчинила одну з кількох альтернативно визначених дій, але не встигла вчинити іншу дію з тих, що охоплювались її умислом, то вчинене розглядається саме як закінчений злочин, а незавершена дія окремої кваліфікації не потребує.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові ККС ВС від 01.05.2025 у справі № 727/7078/22 (провадження № 51-5080км24).

У зв`язку з цим відповідають вимогам закону про кримінальну відповідальність дії сторони обвинувачення з перекваліфікації під час досудового розслідування дій ОСОБА_10 з ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 ККУ на ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України (Т. 3, а.с. 249-250; Т. 4, а.с. 61-70).

6.6.2. Щодо версії сторони захисту про відсутність кримінального правопорушення

Надаючи тлумачення подій, які становлять зміст пред`явленого обвинувачення, сторона захисту висувала власну версію, згідно з якою ОСОБА_10 не вчиняв кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України. Вказана версія фактично ґрунтувалася на двох суттєвих доводах: 1) грошові кошти у сумі 5000 доларів США, про які йдеться у матеріалах кримінального провадження, були гонораром ОСОБА_10 за надання професійної правничої допомоги ОСОБА_18 , а не неправомірною вигодою, яка мала бути передана прокурору ОСОБА_15 ; 2) заяви про вчинення злочину та протоколи допитів, які повинні були бути долучені до матеріалів кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 року, жодним чином не пов`язані з пред`явленим обвинуваченням та становлять звичайну адвокатську практику на стадії досудового розслідування; крім того, сторона обвинувачення також була заінтересована в отриманні вказаних документів.

Щодо доводів сторони захисту про наявність між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 правових відносин клієнта і адвоката, а також щодо допустимості доказів, здобутих внаслідок втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом

Відповідно до ч. 2 ст. 87 КПК України здобуття доказів за результатами втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом не визначено законодавцем як безумовна підстава для визнання відповідних доказів недопустимими.

Враховуючи вищевикладене, а також вироблений усталеною судовою практикою підхід до оцінки допустимості доказів, суд доходить висновку, що оцінка допустимості доказів, здобутих внаслідок втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом, має здійснюватися у сукупності з оцінкою законності такого втручання та, у випадку встановлення його незаконності, визначення того, наскільки істотно таке порушення вимог чинного законодавства вплинуло на права, свободи ОСОБА_10 , які зазначені у правових актах, що перелічені у ч. 1 ст. 87 КПК України.

Для правильного визначення характеру правових відносин між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 важливого значення має законодавче визначення, межі та обсяг адвокатської таємниці.

Аналіз ст. 22 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дає можливість констатувати, що зміст адвокатської таємниці становлять відомості та документи, які отримані адвокатом лише під час здійснення адвокатської діяльності. Законодавче визначення адвокатської діяльності наведено у п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та зводиться до того, що адвокатською діяльністю є незалежна професійна діяльність адвоката з надання певних видів професійної правничої допомоги (захисту, представництва тощо) клієнту. У свою чергу, визначення видів професійної правничої допомоги міститься у п. 5, 6, 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Крім того, аналіз ст. 22 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дає можливість дійти висновку, що адвокатська таємниця не є абсолютною, оскільки законодавством прямо передбачено випадки, за яких зміст адвокатської таємниці може бути розголошений.

Таким чином, на рівні профільного законодавства адвокатська таємниця пов`язана виключно із здійсненням адвокатом незалежної професійної та законної діяльності з надання професійної правничої допомоги клієнту.

Однією з гарантій адвокатської діяльності, що нерозривно пов`язана із забезпеченням збереження адвокатської таємниці, є заборона на втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом, що передбачена положеннями п. 9 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Тобто, на рівні профільного законодавства встановлено абсолютну заборону на здійснення втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом, оскільки така заборона не залежить від категорії справи, виду судочинства, процесуального статусу адвоката та клієнта тощо.

Натомість приписами ч. 5 ст. 258 КПК України передбачено, що забороняється втручання у приватне спілкування адвоката не з будь-яким клієнтом, а лише втручання у приватне спілкування захисника з підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, виправданим. Вказані положення, на думку суду, недоцільно тлумачити безвідносно до конкретного кримінального провадження, на що вказує побудова, структура та зміст вказаної норми права з визначенням конкретного процесуального статусу особи, розмова якої з захисником захищається від втручання.

Тобто, процесуальним законодавством забороняється здійснювати в межах конкретного кримінального провадження втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом, які в межах цього же провадження мають процесуальні статуси захисника та підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або виправданого, оскільки таке втручання з абсолютною неминучістю призведе до порушення права особи на захист, принципу змагальності, справедливості судового розгляду та підірвати довіру до інституту адвокатури як такого.

У той же час, суд переконаний, що якщо при розслідуванні певного кримінального правопорушення в межах конкретного кримінального провадження здійснюється втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом, які не є захисником та підозрюваним/обвинуваченим/засудженим/виправданим в межах цього провадження, однак можуть мати відношення до розслідуваного правопорушення, у тому числі внаслідок причетності до його вчинення, то результати такого втручання і можливість їх використання має оцінюватися судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин. Однак навіть у цьому випадку результати такого втручання не можуть бути використані в тому провадженні, в якому адвокат та клієнт наділені процесуальними статусами захисника та підозрюваного/обвинуваченого/засудженого/виправданого.

Наведене дає можливість дійти висновку, що національне законодавство (ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та КПК України) по-різному визначає обсяг гарантії адвокатської діяльності, пов`язаної із забороною втручання у приватне спілкування адвоката з клієнтом. За таких обставин відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 9 КПК України суд керується саме положеннями КПК України як кодифікованого нормативно-правового акта, який складає основу кримінального процесуального законодавства та якому не можуть суперечити інші нормативно-правові акти. Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України суд також враховує практику Європейського суду з прав людини з цього приводу.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Практика ЄСПЛ послідовна з того приводу, що кореспонденція, спілкування між адвокатом і його клієнтом, якою б не був її предмет, захищена за статтею 8 Конвенції, і такий захист посилюється стосовно конфіденційності (Michaud проти Франції, 2012, §§ 117-119). Це обґрунтовано тим, що адвокатам у демократичному суспільстві належить основоположна роль із захисту сторін у судовому процесі. Зміст перехоплених документів, розмов не має значення (Laurent проти Франції, 2018, § 47). Адвокатська таємниця є основою довірчих стосунків між адвокатом і клієнтом, і будь-який ризик її порушення може мати наслідки для належного здійснення правосуддя, тобто на права, гарантовані статтею 6 Конвенції (Niemietz проти Німеччини, 1992, § 37; Wieser і Bicos Beteiligungen GmbH проти Австрії, 2007, § 65). Непрямо, але неодмінно залежним від принципу професійної таємниці є право кожного на справедливий суд, включно з правом кожного "обвинуваченого у скоєнні злочину" не свідчити проти себе (Michaud проти Франції, 2012, § 118). Хоча комунікації між адвокатом та клієнтом можуть стосуватися питань, які мають мало або нічого спільного з судовим процесом, немає підстав для їх розрізнення, оскільки всі вони стосуються справ приватного та конфіденційного характеру; як наслідок, навіть якщо випадково перехоплена розмова між заявником та його клієнтом не містила, строго кажучи, правових порад, заявник все одно мав право на посилений захист комунікації між адвокатом та клієнтом (Vasil Vasilev проти Болгарії, 2021, § 90).

Разом з тим, незважаючи на те, що професійна таємниця є дуже важливою для адвокатів, клієнтів і належного відправлення правосуддя, вона не є безумовною (Michaud проти Франції, 2012, §§ 123 і 128-129).

У справі Versini-Campinchi і Crasnianski проти Франції, 2016 року, ЄСПЛ зазначив, що як виняток, професійна таємниця адвокатів, яка ґрунтується на повазі до права клієнта на захист, не перешкоджає транскрипції розмови між адвокатом та його клієнтом у контексті регулярного перехоплення репліки останнього, коли зміст цієї розмови такий, що породжує презумпцію участі самого адвоката у правопорушенні, і тією мірою, якою ця транскрипція не впливає на права клієнта на захист. ЄСПЛ визнав, що, сформульований таким чином виняток із принципу конфіденційності спілкування між адвокатом та клієнтом містить адекватну та достатню гарантію від зловживань. У цьому контексті найважливішим є те, щоб права клієнта на захист не були змінені, тобто щоб слова, записані таким чином, не використовувалися проти нього в провадженні, якому він підлягає.

Втручання в кореспонденцію, спілкування адвоката становитиме порушення статті 8, якщо воно не є належно виправданим. Для цього воно має відбуватись "згідно із законом" (Klaus Muller проти Німеччини, 2020, §§ 48-51; Robathin проти Австрії, 2012, §§ 40-41; Saber проти Норвегії, 2020, § 57 і Sargava проти Естонії, 2021, § 109), переслідувати одну із "законних цілей", перерахованих у пункті 2 статті 8 (Tamosius проти Сполученого Королівства, 2002; Michaud проти Франції, 2012, §§ 99 і 131) і бути "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення цієї мети. Поняття необхідності в розумінні статті 8 передбачає, що в тому є нагальна суспільна потреба і, зокрема, що втручання є пропорційним щодо переслідуваної законної мети (там само, § 120).

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини підтверджує висновки суду та положення національного законодавства з приводу того, що адвокатська таємниця не є безумовною. Разом з тим, висновки ЄСПЛ прямо підтверджують також ті обставини, що адвокатська таємниця не може використовуватися адвокатом як засіб маскування вчинення ним та/або його клієнтом кримінального правопорушення. Гарантії адвокатської діяльності не можуть бути вищими за інтерес демократичного суспільства, якщо такі гарантії використовуються суб`єктами, на яких вони поширюються, для полегшення вчинення кримінального правопорушення.

На підставі вищевикладеного суд, визначаючи чи мали місце між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 правові відносини адвоката і клієнта відповідно, враховує наступні обставини:

1. У період з 13.04.2023, коли у межах даного кримінального провадження було отримано дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , по 19.04.2023, коли між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 було укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 1/04-23 у кримінальному провадженні № 0000315, в органу досудового розслідування не було жодних законодавчих заборон здійснювати втручання у приватне спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_18 , оскільки формально на той момент вони не перебували у правових відносинах адвоката та клієнта відповідно, а встановлені з показань свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 фактичні обставини не вказують на те, що у цей період ОСОБА_10 здійснював хоч якусь адвокатську діяльність з надання ОСОБА_18 професійної правничої допомоги, у тому числі без укладення письмового договору про надання правової допомоги.

Натомість встановлені за результатами судового розгляду фактичні обставини вказують на те, що спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 у період з 13.04.2023 по 19.04.2023 зводилось виключно до підбурювання ОСОБА_10 ОСОБА_18 до вчинення кримінального правопорушення, у тому числі переконання ОСОБА_18 у необхідності укладення з ОСОБА_10 договору про надання професійної правничої допомоги з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення та маскування неправомірної вигоди.

2. Після 19.04.2023, тобто після укладення між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 договору про надання професійної правничої допомоги та формального виникнення правових відносин адвоката і клієнта між ними, в органу досудового розслідування так само не було жодних законодавчих заборон здійснювати втручання в приватне спілкування ОСОБА_10 з ОСОБА_18 , оскільки в межах кримінального провадження № 0000169, яке розглядається судом та в якому здійснювалося таке втручання, ОСОБА_10 та ОСОБА_18 не мають процесуального статусу захисника та підозрюваної/обвинуваченої/засудженої/виправданої, а їх спілкування для цілей цього провадження є спілкуванням обвинуваченого із заявником.

У свою чергу, в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021, в якому ОСОБА_10 та ОСОБА_18 формально набули процесуальні статуси захисника та підозрюваної, жодні результати втручання в їх приватне спілкування для доказових цілей не використовувалися.

Тобто, навіть після 19.04.2023 орган досудового розслідування, здійснюючи втручання у приватне спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , не порушував вимоги ч. 5 ст. 258 КПК України.

3. Суд нагадує, що ОСОБА_18 одразу після початку кримінального провадження № 0000169 щодо можливої причетності ОСОБА_10 до вчинення кримінального правопорушення була залучена до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД, а органом досудового розслідування, зокрема, розпочато проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту.

Таким чином, з 13.04.2023 усі дії ОСОБА_18 перебували під контролем органу досудового розслідування. Відповідно все спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , укладення між ними договору про надання професійної правничої допомоги, виникнення правових відносин адвоката та клієнта також відбувалися під контролем органу досудового розслідування. Тому й адвокатська таємниця, яка в силу закону виникла щодо змісту спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , фактично виникла і перебувала під контролем слідчого органу.

Тобто орган досудового розслідування фактично не втрутився у приватне спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 як адвоката з клієнтом, а здійснюючи контроль над діями ОСОБА_18 обумовив виникнення такого приватного спілкування та супроводжував його зміст.

4. Зміст та деталі спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , окрім того, що перебували під контролем органу досудового розслідування, були повністю розкриті ОСОБА_18 у своїх показаннях, наданих суду під час судового розгляду. Крім того, окремі моменти спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 були відомі третій особі - ОСОБА_19 , яка також розкрила їх зміст та деталі у своїх показаннях під час судового розгляду.

У зв`язку з цим поширення захищеної інформації особою, для якої першочергово такий захист передбачався законом, виключає таємність та захищеність такої інформації.

5. Судом встановлено, а свідками підтверджено, що в межах кримінального провадження № 0000315, для цілей якого начебто між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 укладався договір про надання професійної правничої допомоги № 1/04-23, ОСОБА_10 жодного разу не надавав ОСОБА_18 правничої допомоги, у тому числі після 19.04.2023. Як до 19.04.2023, так і після цього у ОСОБА_18 був свій захисник - адвокат ОСОБА_23 , який здійснював захист ОСОБА_18 , брав участь у судових засіданнях та з яким ОСОБА_10 не співпрацював. Ба більше, ОСОБА_10 просив ОСОБА_18 не розповідати своєму захиснику обставини їх спілкування, оскільки останні були пов`язані з передачею неправомірної вигоди прокурору. Натомість адвокат ОСОБА_23 продовжує здійснювати захист ОСОБА_18 у зазначеному кримінальному провадженні й на даний момент.

Тобто, ані до укладення договору про надання професійної правничої допомоги № 1/04-23 від 19.04.2023, ані після цього моменту ОСОБА_10 не здійснював жодної адвокатської діяльності, пов`язаної з наданням професійної правничої допомоги ОСОБА_18 , у тому числі в межах кримінального провадження № 0000315.

Обставини надання ОСОБА_10 допомоги ОСОБА_18 у написанні заяви про вчинення злочину та складання ним протоколу її допиту як свідка для подальшого долучення цих документів до матеріалів кримінального провадження № 0000315 не можуть вважатися наданням професійної правничої допомоги, оскільки зазначені документи, окрім того, що складалися для штучного створення підстав для прийняття процесуального рішення (виділення матеріалів кримінального провадження; направлення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності) згідно з домовленостями з прокурором, за які обіцялася неправомірна вигода, також складалися за недостовірних обставин ( ОСОБА_18 ніколи не зверталася із заявою про вчинення злочину, а також відмовлялася від надання показань в якості свідка і була допитала лише в якості підозрюваної).

6. Судом встановлено, що гонорар, який ОСОБА_18 мала сплатити ОСОБА_10 за договором про надання правничої допомоги, за розміром та валютою ідентичний грошовим коштам, які ОСОБА_10 мав передати прокурору в якості неправомірної вигоди за вчинення останнім дій в інтересах ОСОБА_18 у межах кримінального провадження № 0000315.

При цьому у розмовах з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , зміст яких зафіксовано під час проведення НСРД, ОСОБА_10 надавав юридичну оцінку їх діям саме як таким, що пов`язані з передачею прокурору неправомірної вигоди, а діям прокурора як таким, що пов`язані з отриманням неправомірної вигоди.

Крім того, ОСОБА_10 у своїх показаннях зазначав, що розмір гонорару за надання правових послуг ОСОБА_18 визначав у відповідності до цінової політики АО «Приходько і партнери», відповідно до якої 5000 доларів США є стандартною ціною за правовий супровід клієнта під час досудового розслідування, і при цьому такі правові послуги передбачали правовий супровід ОСОБА_18 аж до моменту ухвалення остаточного судового рішення. У той же час, як вбачається з договору про надання правової допомоги № 111/11-2 від 01.12.2022, що був укладений між ОСОБА_19 та АО «Приходько і партнери» (Т. 12, а.с. 206-208), вартість правових послуг із супроводу ОСОБА_19 тільки під час досудового розслідування у тому ж самому кримінальному провадженні, що мав здійснюватися ОСОБА_10 від імені адвокатського об`єднання, було визначено в розмірі 7000 доларів США.

Тобто, розмір стверджуваного гонорару, який начебто мала сплатити ОСОБА_18 ОСОБА_10 та який останній визначав у відповідності до цінової політики адвокатського об`єднання, не відповідав такій ціновій політиці, однак відповідав всім параметрам неправомірної вигоди, що обговорювалась у розмовах ОСОБА_10 з ОСОБА_18 .

7. Всупереч інформації, яка зазначена в самому договорі, ОСОБА_18 жодних грошових коштів в якості гонорару ОСОБА_10 не сплатила. Натомість, коли реалізувати домовленості з прокурором, за які обіцялася неправомірна вигода, не вдалося, то спілкування між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 припинилося, не зважаючи на наявність нерозірваного договору про надання професійної правничої допомоги.

8. У своїх показаннях ОСОБА_10 стверджував, що співпрацював з АО «Приходько і партнери» на підставі партнерської угоди, відповідно до якої, зокрема, якщо ОСОБА_10 надавав правову допомогу клієнту в рамках індивідуальної адвокатської діяльності, а не за договором, що укладався клієнтом з адвокатським об`єднанням, то у такому випадку ОСОБА_10 мав сплатити на користь об`єднання відсоток з гонорару. При цьому ОСОБА_10 зазначив, що адвокатське об`єднання вимагало брати повну передплату з клієнтів і лише після цього надавати правові послуги. У протилежному випадку всі ризики несплати клієнтом гонорару покладалися на адвоката, який у такому випадку мав би відшкодувати на користь об`єднання втрачену суму гонорару.

Разом з тим, ОСОБА_10 на підставі договору № 1/04-23 від 19.04.2023 почав начебто надавати правову допомогу ОСОБА_18 без повної передплати нею гонорару, що пояснив бажанням допомогти ОСОБА_19 . Однак, встановлені фактичні обставини дають можливість констатувати, що насправді ОСОБА_10 не почав надавати правові послуги ОСОБА_18 , а лише очікував передання нею неправомірної вигоди, оформленої під гонорар, для прокурора, що постійно відкладалося з огляду на обставини руху кримінального провадження № 0000315. При цьому ОСОБА_10 неодноразово зазначав про необхідність пришвидшення передачі неправомірної вигоди, мотивуючи це не бажанням допомогти ОСОБА_19 , а тим, що реалізувати домовленості з прокурором потрібно до завершення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні.

Крім того, виходячи з логіки показань ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_18 не сплатила йому стверджуваний гонорар і при цьому з нею був укладений договір від імені компанії ОСОБА_10 , а не від імені АО «Приходько і партнери», то ОСОБА_10 мав би сплатити на користь адвокатського об`єднання відсоток від зазначеного гонорару, у тому числі попри його неотримання через нехтування правилами повної передплати. Однак, суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_10 відшкодував об`єднанню втрачений відсоток. Ці обставини додатково вказують на те, що ОСОБА_18 не мала сплачувати ОСОБА_10 жодних грошових коштів в якості гонорару, на відміну від неправомірної вигоди.

Вказані обставини у сукупності з тими, що встановлені з показань свідків та матеріалів НСРД, дають можливість дійти висновку, що договір про надання правничої допомоги № 1/04-23, який 19.04.2023 був підписаний між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , був фіктивним, оскільки з моменту його підписання не був спрямований на настання реальних правових наслідків у виді надання професійної правничої допомоги. Підписаний договір був покликаний створити адвокатську таємницю довкола спілкування ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , замаскувати неправомірну вигоду під гонорар. Тобто, гарантії адвокатської діяльності умисно використовувалися для створення умов та безпосереднього вчинення кримінального правопорушення, що є несумісним з їх призначенням.

Відповідно правовідносини між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , що формально виникли на підставі вказаного договору, також мали фіктивний характер, оскільки створювались виключно з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення щодо передання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище. Як до укладення фіктивного договору про правничу допомогу, так і після цього ОСОБА_10 не надавав жодної правової допомоги ОСОБА_18 , а остання не сплачувала йому жодного гонорару. А коли стало зрозуміло, що реалізувати домовленості з прокурором не вдасться, що пов`язано з відмовою слідчого органу долучити до матеріалів провадження підроблені документи, то так звані «правові відносини» між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 просто випарувалися.

З урахуванням цього суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту щодо кваліфікації грошових коштів у сумі 5000 доларів США як гонорару ОСОБА_10 . Такі доводи не узгоджуються з фактичними обставинами, що встановлені судом, та викликають сумніви у своїй достовірності.

Крім того, оскільки правові відносини між ОСОБА_10 та ОСОБА_18 щодо надання правової допомоги мали фіктивний характер, а обставини їх спілкування були пов`язані не із здійсненням ОСОБА_10 адвокатської діяльності з надання ОСОБА_18 законної професійної правничої допомоги, а із вчиненням кримінального правопорушення, для чого і використовувалися гарантії адвокатської діяльності, то суд доходить висновку, що зміст їх спілкування не охоронявся адвокатською таємницею.

У зв`язку з цим суд доходить висновку, що втручання у приватне спілкування адвоката з фіктивним клієнтом, що було засновано на фіктивному договорі, покликаному створити умови для вчинення кримінального правопорушення, що здійснювалося під наглядом та контролем органу досудового розслідування, та зміст якого було повністю розкрито самим «клієнтом» під час судового розгляду і зміст якого не підпадає під охорону адвокатської таємниці, не є порушенням кримінального процесуального законодавства та не створює жодних розумних сумнівів у допустимості зібраних доказів.

Отже, версія сторони захисту про те, що ОСОБА_10 надавав правову допомогу ОСОБА_18 у межах кримінального провадження № 0000315, є необґрунтованою, логічно та розумно не узгоджується із встановленими фактичними обставинами та дослідженими доказами.

Щодо доводів сторони захисту про неважливість заяв про вчинення злочину та протоколів допитів для пред`явленого обвинувачення

Аналізуючи доводи щодо заяв про вчинення злочину та протоколи допитів, суд не погоджується зі стороною захисту в тому аспекті, що ці документи не мають значення для пред`явленого обвинувачення. Навпроти, обставини складання цих документів не можуть мати самостійне тлумачення та повинні оцінюватися в загальному контексті, хронології вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що остаточна пропозиція прокурора, за реалізацію якої ОСОБА_18 пообіцяла йому через ОСОБА_10 передати «благодарочку» у виді неправомірної вигоди в розмірі 5000 доларів США, полягала у виділенні матеріалів відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в окремі провадження: за ст. 255 КК України та з ст. 203-2 КК України. Після виділення матеріали за ст. 255 КК України мали бути направлені до суду з обвинувальним актом та клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України, а матеріали за ст. 203-2 КК України - лише з обвинувальним актом для розгляду його по суті та призначенням покарання на підставі ст. 69 КК України.

Оскільки умовами звільнення від кримінальної відповідальності, що визначені ч. 6 ст. 255 КК України, є 1) повідомлення про створення/участь у злочинній організації до повідомлення про підозру та 2) активне сприяння у її розкритті 3) особою, яка не мала статусу організатора чи керівника такої організації, то для такого звільнення матеріали кримінального провадження до повідомлення особи про підозру повинні мати щонайменше заяву про вчинення злочину з повідомленням про участь у злочинній організації та протокол її допиту з показанням викривального характеру, хоча цим активна участь у розкритті діяльності такої організації не обмежується.

Разом з тим, в межах кримінального провадження № 0000315 від 23.04.2021 ані ОСОБА_18 , ані ОСОБА_19 до повідомлення їх про підозру не зверталися із заявами про вчинення злочину, у будь-який інший спосіб не повідомляли про діяльність злочинної організації та участь в ній, а також не надавали викривальних показань (допит ОСОБА_19 здійснювався лише після повідомлення їй про підозру, а ОСОБА_18 у процесуальному статусі свідка відмовилась надавати показання). Лише після повідомлення про підозру як ОСОБА_18 , так і ОСОБА_19 надали викривальні показання, при цьому показання ОСОБА_19 , як пояснив слідчий ОСОБА_17 , мали погану якість з точки зору викриття діяльності злочинної організації.

У зв`язку з цим для направлення до суду виділених матеріалів кримінального провадження за ст. 255 КК України з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 6 ст. 255 КК України як матеріали відносно ОСОБА_18 , так і матеріали відносно ОСОБА_19 повинні були містити заяву про вчинення злочину з повідомленням про злочинну організацію та участь у ній, які були б подані до повідомлення їх про підозру, та протоколи їх допитів з викривальними показаннями. Оскільки таких документів не існувало, то єдиним способом реалізації домовленостей в цій частині було їх створення, що дало б можливість їх приєднати до матеріалів кримінального провадження. Це і було зроблено ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (в частині написання заяв під інструктуванням ОСОБА_10 ), та самим ОСОБА_10 (в частині оформлення протоколів допиту з наступним їх редагуванням). При цьому документи ОСОБА_19 містили на собі дату їх складання, що на момент фактичного їх створення не відповідала дійсності та являла собою єдину можливу дату, оскільки коли ОСОБА_19 повернулася з-за кордону, то майже на наступний день вже опинилася у слідчого. Натомість документи ОСОБА_18 були залишені без дати з метою подальшого її визначення та більш зручного, непомітного долучення до матеріалів кримінального провадження.

Успішне долучення цих документів до матеріалів кримінального провадження створило б правові підстави для винесення прокурором постанови про виділення матеріалів в окремі провадження з наступною реалізацією вищезазначеної домовленості, за що і передбачалася неправомірна вигода в 5000 доларів США. Таким чином, обставини навколо історії зі складанням заяв про вчинення злочину та протоколів допиту є невід`ємною частиною вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

І якщо складання стороною захисту проєктів процесуальних документів в цілому може бути нормальною практикою в межах досудового розслідування, то складання таких документів за обставин, що не відповідають дійсності (недостовірна дата та сам факт того, що ОСОБА_18 і ОСОБА_19 не зверталися з заявами про вчинення злочину), на переконання суду, не тільки не є нормальною практикою сторони захисту, але і може містити в собі ознаки кримінального правопорушення.

У зв`язку з цим суд констатує, що версія сторони захисту необґрунтована, нелогічна та така, що розумно не пояснює обставини і факти, викладені в обвинувальному акті та підтверджені судом, не створює будь-якого розумного сумніву в пред`явленому обвинуваченні, яке суд вважає доведеним.

Зрештою, суд звертає увагу, що під час зустрічі, яка відбувалася 14.04.2023 між ОСОБА_10 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , сам ОСОБА_10 , маючи вищу юридичну освіту, досвід роботи в органах прокуратури, досвід роботи адвокатом з кримінальних справ, свої дії по відношенню до ОСОБА_18 кваліфікував як підбурювання до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, хоча і робив це з розрахунку на успішність передачі неправомірної вигоди прокурору. Тобто, ОСОБА_10 не тільки усвідомлював зміст, характер, значення та вплив своїх дій, у тому числі на ОСОБА_18 , але продовжував їх вчиняти, оскільки бажав вчинення таких дій та досягнення злочинного результату.

Щодо інших доводів сторони захисту

Сторона захисту стверджувала про недоведеність факту вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, оскільки відсутнє кримінальне провадження відносно ОСОБА_18 за ч. 3 ст. 369 КК України, яку начебто підбурив ОСОБА_10 . Крім того, відсутнє кримінальне провадження і відносно ОСОБА_15 за ст. 368 КК України, для якого начебто передбачалася неправомірна вигода, до надання якої підбурював ОСОБА_10 . Суд не погоджується з цими доводами з огляду на наступне.

Як було встановлено раніше, на початку досудового розслідування в межах даного кримінального провадження ОСОБА_18 була залучена до конфіденційного співробітництва, проведення негласних слідчих (розшукових) дій, у тому числі, проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину. Саме під час проведення НСРД було підтверджено корупційний злочинний умисел ОСОБА_10 та зафіксовано вчинення останнім дій щодо підбурення ОСОБА_18 , яка вже на той момент перебувала під контролем правоохоронних органів, до вчинення корупційного кримінального правопорушення.

У постанові ККС ВС від 22.03.2023 у справі № 161/1921/20 (провадження № 51-3024км22) було зроблено висновок, що участь конфідента в НСРД у виді контролю за вчиненням злочину в контексті реалізації положень статей 223, 246, 271 КПК охоплюється її змістом і є невід`ємною складовою процесуальної дії органу досудового розслідування, спрямованої на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Дії конфідента утворюють нерозривну єдність із діями уповноважених на проведення досудового розслідування осіб, бінарне (невідривне) поєднання яких утворює собою виконавчий зміст специфічної форми НСРД - контроль за вчиненням злочину.

Таким чином, з самого початку кримінального провадження дії ОСОБА_18 були невід`ємною частиною процесуальної діяльності органу досудового розслідування щодо проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину, метою якого була перевірка реальності намірів ОСОБА_10 та фіксація фактів вчинення ним корупційного кримінального правопорушення.

Ті обставини, що фактичний виконавець кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, перебував під контролем органу досудового розслідування, як і розвиток самої події кримінального правопорушення, не впливають на завершеність кримінального правопорушення та його кваліфікацію, не виключають події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, а лише вказують на те, що реалізація об`єктивної сторони цього правопорушення, у тому числі внаслідок підбурювальних дій ОСОБА_10 , здійснювалася під контролем органу досудового розслідування.

Ці обставини не спростовують також дійсного характеру дій ОСОБА_10 , які були зафіксовані під час проведення контролю за вчиненням злочину, та усвідомлення ним їх протиправного (підбурювального) характеру по відношенню до ОСОБА_18 . Висловлення ОСОБА_18 обіцянки надати неправомірну вигоду прокурору ОСОБА_15 через ОСОБА_10 є результатом добровільних, вольових, усвідомлених та протиправних дій самого ОСОБА_10 , а не результатом діяльності органу досудового розслідування, який здійснював контроль за вчиненням злочину. За обставин даної справи заходи, які здійснювалися органом досудового розслідування під час проведення контролю за вчиненням злочину, у тому числі за участі ОСОБА_18 , полягали у взятті під контроль вже розпочатих процесів (протиправної поведінки самого ОСОБА_10 ), тобто орган досудового розслідування не ініціював протиправну поведінку ОСОБА_10 , а взяв її під контроль, фіксуючи при цьому відповідні обставини та факти.

Крім того, суд звертає увагу, що в постанові ККС ВС від 06.05.2025 у справі № 991/1324/20 (провадження № 51-6702км23) було зроблено висновок, що «окремий розгляд обвинувачення, що стосується вчинення злочину у співучасті, за відсутності декого зі стверджуваних співучасників не становить порушення права на справедливий судовий розгляд. Європейський суд з прав людини, зокрема, не вбачає порушення цього права у самому факті здійснення окремих проваджень щодо стверджуваних співучасників злочину, навіть у випадку якщо такі провадження здійснюються одним суддею або складом суду. Аналогічну позицію займає також Суд справедливості Європейського Союзу. Безперечно, найкращим способом забезпечення справедливості судового розгляду обвинувачення у злочині є розгляд всіх аспектів справи за участі всіх осіб, причетність яких стверджується стороною обвинувачення. Однак у багатьох випадках забезпечити такий розгляд неможливо в силу об`єктивних обставин, які зумовлюють відсутність під час розгляду одного чи деяких стверджуваних співучасників. Окремий розгляд щодо пособника не позбавляє його можливості ставити під сумнів не лише докази і обставини, що стосуються його ролі у стверджуваному злочині, а й усі аспекти пред`явленого обвинувачення. Відсутність виконавця злочину хоча й може створювати певні складнощі у побудові захисту, враховуючи, у тому числі, неможливість піддати стверджуваного виконавця перехресному допиту, однак такого роду складнощі не виключені й за безпосередньої участі такої особи у судовому розгляді, якщо, наприклад, вона відмовляється давати показання, або дає показання, несприятливі для сторони захисту пособника, тому не можуть свідчити про порушення права на справедливий судовий розгляд».

Тобто, навіть відсутність реального виконавця, який не є заявником в кримінальному провадженні, не був залучений до проведення НСРД у виді контролю за вчиненням злочину, не позбавляє суд можливості розглянути по суті обвинувачення, яке пред`явлено іншим співучасникам злочину або одному з цих співучасників.

Тому відсутність кримінального провадження відносно ОСОБА_18 за фактом вчинення нею в якості виконавця кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, не позбавляє суд можливості розглянути та вирішити по суті пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні ним в якості підбурювача кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Аналогічно до цього відсутність відносно ОСОБА_15 кримінального провадження за ст. 368 КК України не є перешкодою для судового розгляду даного кримінального провадження. Кримінальні правопорушення, передбачені ст. 368 та ст. 369 КК України, дійсно є взаємопов`язаними, однак ані положення КК України, ані положення КПК України не передбачають, що ці кримінальні правопорушення мають розслідуватися та розглядатися виключно в одному провадженні, а також що наявність одного з цих правопорушень обов`язково передбачає наявність іншого.

Близькі за змістом висновки викладені в постанові ККС ВС від 22.02.2024 у справі № 688/3517/16-к (провадження № 51-5411км23).

Суд також вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про невідповідність сформульованого обвинувачення диспозиції ч. 3 ст. 369 КК України та навмисне перекручування стороною обвинувачення змісту норми закону про кримінальну відповідальність шляхом перестановки слів. Сформульоване та пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, буквально не відтворює зміст диспозиції ч. 3 ст. 369 КК України (має інший порядок слів, аніж той, що викладено у статті), однак містить посилання на фактичні обставини, з яких вбачаються всі ключові ознаки та елементи складу інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема, адресат обіцянки неправомірної вигоди у виді службової особи, яка займає відповідальне становище. У будь-якому випадку під час судового розгляду стороною обвинувачення доведено перед судом фактичні обставини, які в своїй сукупності вказують на наявність в діях ОСОБА_10 всіх елементів та ознак інкримінованого правопорушення (у тому числі згідно із порядком слів, наведеним у диспозиції ч. 3 ст. 369 КК України).

6.6.3. Підсумок

Інші доводи та заперечення сторони захисту не спростовують встановлених фактичних обставин та зроблених судом висновків, а також не впливають на остаточне судове рішення, а тому суд не здійснює їх окремого дослідження. Аналогічно до цього надані стороною захисту докази, що були досліджені під час судового розгляду, не дають можливості підтвердити доводи захисту та дійти інших висновків, ніж тих, що були викладені судом раніше.

На основі цього суд також констатує, що сукупність встановлених обставин, досліджених доказів свідчить про відсутність будь-якої іншої розумної версії, крім тієї, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, було вчинено ОСОБА_10 за обставин, зазначених в обвинувальному акті. Будь-якого іншого розумного пояснення обставин, які викладені в обвинувальному акті та визнані судом доведеними, крім як вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, судом не встановлено, а стороною захисту не надано.

На підставі викладеного, суд «поза розумним сумнівом» вважає доведеним, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, а саме - підбурив ОСОБА_18 до обіцянки прокурору Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 , як службовій особі, яка займає відповідальне становище, надати йому неправомірну вигоду за вчинення ним в її інтересах дій з використанням наданого службового становища.

Суд доходить висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_10 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України. Вину обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, колегія суддів вважає доведеною.

7. Призначене судом покарання

Відповідно до положень ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону і зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, має виходити з того, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбачає не тільки встановлення самої категорії тяжкості, визначеної ст. 12 КК України, але і індивідуальних особливостей та обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд враховує вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, характер та ступінь участі ОСОБА_10 у вчиненні правопорушення, межі санкції ч. 3 ст. 369 КК України, ступінь тяжкості вказаного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, підвищену суспільну небезпечність та негативне сприйняття суспільством вказаного злочину внаслідок кваліфікації його законодавцем як корупційного кримінального правопорушення, а також конкретні обставини та факти вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Судом встановлено дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_10 - громадянин України, уродженець м. Харків Харківської області; проживає за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , має двох малолітніх дітей - ОСОБА_69 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_70 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; одружений; має вищу юридичну освіту, адвокат, працює в адвокатському бюро «Приходько та партнери», за місцем роботи характеризується позитивно; зареєстрований як фізична особа-підприємець; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; не судимий.

Згідно досудової доповіді Бучанського РВ № 2 Філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області № 6803/32/17/1-24 від 28.05.2024 (Т. 3, а.с. 230-236) органом з питань пробації констатовано середній рівень ймовірності вчинення ОСОБА_10 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, а також констатовано можливість виправлення ОСОБА_10 без застосування покарань, пов`язаних з обмеженням волі.

У відповідності до вимог ст. 66 КК України судом не встановлено обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 .

У відповідності до вимог ст. 67 КК України судом не встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 .

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, характер та ступінь участі ОСОБА_10 в його вчиненні як підбурювача, особу обвинуваченого ОСОБА_10 , відсутність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 369 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 місяців без конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначено судом на строк від одного до трьох років у випадках, коли таке покарання не передбачено санкцією статті Особливої частини КК України, але за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Відповідно до п. 17 ППВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання призначається судом виключно у випадках, коли вчинення злочину було пов`язано із посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю.

Санкція ч. 3 ст. 369 КК України не передбачає позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю ані як основне, ані як додаткове покарання. У зв`язку з цим суд може призначити таке покарання в якості додаткового лише у випадку, якщо вчинення злочину було пов`язано із заняттям ОСОБА_10 певною діяльністю і збереження за ним права займатися такою діяльністю є неможливим.

Під час судового розгляду суд встановив, що вчинене ОСОБА_10 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, безпосередньо обумовлено та нерозривно пов`язано із здійсненням ОСОБА_10 адвокатської діяльності. Крім того, вчинене правопорушення безпосередньо супроводжувалось використанням ОСОБА_10 можливостей та гарантій адвокатської діяльності, а також правового статусу адвоката.

Сукупність встановлених фактичних обставин дає можливість констатувати, що ОСОБА_10 не зміг би вчинити інкриміноване правопорушення без використання 1) можливостей, зв`язків та досвіду, набутих внаслідок здійснення адвокатської діяльності, 2) гарантій адвокатської діяльності, наданих національним законодавством, 3) правового статусу адвоката, завдяки якому він виконував функції захисника ОСОБА_19 у кримінальному провадженні № 0000315 та завдяки якому створив подію інкримінованого правопорушення, підбуривши ОСОБА_18 до висловлення обіцянки надання неправомірної вигоди прокурору Офісу Генерального прокурора, який здійснював процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні. Тобто, право на заняття ОСОБА_10 адвокатської діяльності створило умови для вчинення ним правопорушення, забезпечило приховування цього правопорушення, а також допомогло в його вчиненні.

Оскільки вчинений ОСОБА_10 злочин пов`язаний із заняттям ним адвокатської діяльності, то суд враховує, що вчинене ОСОБА_10 суспільно-небезпечне діяння: 1) є тяжким корупційним злочином; 2) пов`язано з діями щодо неправомірної вигоди на користь службової особи, яка займає відповідальне становище; 3) супроводжувалось активними, підбурювальними діями ОСОБА_10 , спрямованими на виникнення в ОСОБА_18 бажання вчинити правопорушення та створення видимості «вигідності» надання неправомірної вигоди.

Крім того, суд враховує ставлення суспільства до корупції як до неприйнятного явища соціально-політичної та державно-владної системи України, особливо в умовах воєнного стану та особливо у судовій системі, а також враховує, що вчинене ОСОБА_10 правопорушення 1) послаблює довіру суспільства до судової системи, органів прокуратури та інституту адвокатури, 2) укорінює в суспільній свідомості переконання щодо «корупційності» органів державної влади та недержавних самоврядних інститутів, щодо масового характеру корупції та безнадійності боротьби з нею, а також щодо можливості вирішення проблем з використанням корупції та «нормальності» такого підходу. Вчинене ОСОБА_10 , як адвокатом, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, є неприйнятим для розвитку України як правової та демократичної держави, а також для формування юридичної свідомості суспільства.

Враховуючи вищевикладене, а також конкретні обставини вчинення ОСОБА_10 правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, особу ОСОБА_10 , суд доходить висновку про неможливість збереження за ним права на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю строком на три роки.

Призначене судом покарання ОСОБА_10 буде сприяти 1) реалізації принципу справедливості за рахунок застосування до ОСОБА_10 державно-правового примусу, пропорційного тяжкості вчиненого ним злочину, 2) перевихованню ОСОБА_10 , забезпечуючи підвищення рівня його соціально та юридично відповідальної поведінки, формування нетерпимості до протиправної поведінки та усвідомлення неможливості вчинення правопорушення в майбутньому, 3) вихованню інших осіб за рахунок усвідомлення ними невідворотності покарання за вчинення злочину.

Суд вважає, що саме за таких обставин в повній мірі буде дотримано положення статті 50 КК України, згідно з якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом порядку обмеження прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами.

З огляду на вчинення корупційного кримінального правопорушення, призначене судом покарання, відсутність пом`якшуючих покарання обставин підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України), для призначення покарання за наявності обставин, що пом`якшують покарання (ст. 69-1 КК України), для звільнення від відбування покарання з випробовуванням (ст. 75 КК України) судом не встановлено.

8. Інші процесуальні питання, які суд вирішує при ухваленні вироку

8.1. Процесуальні витрати

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Судом встановлено, що в межах кримінального провадження процесуальні витрати відсутні, у зв`язку з цим питання про їх розподіл не вирішується.

8.2. Речові докази

Порядок вирішення правової долі речових доказів визначено приписами ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що в межах даного кримінального провадження наявні два речові докази: 1) мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , який переданий на зберігання до суду; 2) договір № 1/04-23 про надання правничої допомоги між адвокатським об`єднанням «ІПСО ЮРЕ ГРУП» в особі керуючого партнера ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , який в якості речового доказу-документа зберігається в матеріалах кримінального провадження.

Ухвалою суду від 22.01.2025 повернуто обвинуваченому ОСОБА_10 карту пам`яті SAMSUNG 64 EVO Plus № KHDBD11AC720, яка перебувала в мобільному телефоні Galaxy Note 10+.

Відповідно до ст. 96-1, 96-2 КК України, ч. 9 ст. 100 КПК України судом не встановлено підстав для застосування спеціальної конфіскації відносно цього речового доказу.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про необхідність повернення вказаного телефону власнику за належністю. Речові докази-документи підлягають залишенню в матеріалах кримінального провадження.

8.3. Скасування арештів

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Відповідно до ст. 96-1, 96-2 КК України, ч. 9 ст. 100 КПК України судом не встановлено підстав для застосування спеціальної конфіскації в межах даного кримінального провадження.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 16.08.2023 у справі № 991/6924/23 (Т. 11, а.с. 24-28), яка була залишена без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 25.09.2023 (Т. 11, а.с. 29-37), на мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , як речовий доказ, було накладено арешт.

Будь-яких інших арештів на майно, що перебуває в межах даного кримінального провадження, не накладалося.

Враховуючи відсутність підстав для застосування спеціальної конфіскації, не застосування покарання у виді конфіскації, а також з огляду на необхідність повернення власнику майна, визнаного речовим доказом, суд приходить до висновку про необхідність скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді від 16.08.2023.

8.4. Відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Цивільний позов в межах кримінального провадження

Кримінальним правопорушенням шкоди не завдано. Цивільний позов в межах кримінального провадження у встановленому законом порядку не пред`являвся.

8.5. Виплата винагороди викривачу

Відповідно до ч. 1 ст. 130-1 КПК України за повідомлення про корупційний злочин, активне сприяння його розкриттю, якщо грошовий розмір предмета злочину або завдані державі збитки від такого злочину в п`ять тисяч і більше разів перевищують розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення злочину, викривачу виплачується винагорода у вигляді 10 відсотків від грошового розміру предмета корупційного злочину або від завданого державі збитку після ухвалення обвинувального вироку суду, але не більше трьох тисяч мінімальних заробітних плат, встановлених на час вчинення злочину.

Таким чином, наявність підстав для виплати винагороди викривачу прив`язується до поведінки самого викривача (повідомлення про злочин, активне сприяння його розкриттю) та характеристики предмета злочину або завданих державі збитків від злочину (їх розмір). При цьому розмір предмета злочину або збитків від його вчинення щонайменше в п`ять тисяч разів має перевищувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення злочину.

Положеннями ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на момент вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 2 684 грн.

Таким чином, для виплати винагороди викривачу за повідомлення та активне сприяння розкриттю корупційного злочину, що був вчинений у 2023 році, розмір предмета такого злочину або розмір завданих ним збитків має щонайменше становити 13 420 000 грн.

З обставин даної справи вбачається, що розмір предмета кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, не перевищує вищезазначеної мінімальної межі. Збитків внаслідок вчинення цього правопорушення не завдано. У зв`язку з цим підстави для виплати винагороди викривачу в межах даного кримінального провадження відсутні.

8.6. Запобіжний захід

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 07.08.2023 у справі № 991/6866/23 (Т. 4, а.с. 16-23), яка була залишена без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14.08.2023 (Т. 4, а.с. 24-30), відносно ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 805 200 грн. 00 коп.

Зі змісту листа ДУ «Київський слідчий ізолятор» № 08/15172 від 08.08.2023 (Т. 4, а.с. 31) судом встановлено, що 08.08.2023 ОСОБА_10 було звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням застави на виконання вимог ухвали слідчого судді від 07.08.2023.

Таким чином, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_10 становить 2 (два) дні та підлягає зарахуванню у строк основного покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.

У зв`язку з внесенням застави на ОСОБА_10 було покладено процесуальні обов`язки, визначені в ухвалі слідчого судді від 07.08.2023. Строк дії вказаних обов`язків під час досудового розслідування та судового розгляду неодноразово продовжувався. На момент ухвалення вироку дія відповідних обов`язків продовжується.

Отже, з 08.08.2023 відносно ОСОБА_10 застосовується запобіжний захід у виді застави разом з процесуальними обов`язками, передбаченими ч. 5 ст. 194 КПК України.

У судових дебатах прокурором заявлено клопотання про застосування до ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивовано істотним підвищенням ризику вчинення ОСОБА_10 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на те, що порушується питання про призначення покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_10 , суд керується наступним.

Ризик вчинення дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є динамічним та може змінюватися (як збільшуватися, так і зменшуватися) у залежності від обставин руху кримінального провадження, поведінки обвинуваченого та інших обставин, які можуть підвищувати або зменшувати ризик переховування обвинуваченого від суду.

Ухвалення судом остаточного судового рішення, яким ОСОБА_10 призначається основне покарання, яке пов`язане з позбавленням волі та яке належить відбувати реально, а також додаткове покарання у виді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю, що є основним професійним заняттям ОСОБА_10 та джерелом його заробітку, істотно підвищує ризик вчинення ОСОБА_10 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оскільки справедливе, незалежне та ефективне правосуддя не обмежується виключно ухваленням остаточного судового рішення, а передбачає також і необхідність його виконання, то важливого значення набуває створення умов, за яких ухвалений судом вирок, у випадку набуття ним статусу остаточного, буде виконаний без будь-яких перешкод, у тому числі з боку ОСОБА_10 .

У цьому аспекті суд окремо звертає увагу на наступні обставини судового провадження, які вказують на зловживання стороною захисту своїми процесуальними правами та створення нею штучних перешкод у проведенні повного, об`єктивного, всебічного та ефективного судового розгляду протягом розумного строку: 1) заявлення необґрунтованих та безпідставних відводів колегії суддів, у тому числі з ідентичних підстав (ухвали суду від 17.07.2024, від 22.01.2025, від 17.11.2025, від 24.11.2025, від 17.12.2025); 2) почергова неявка обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 без поважних причин у судові засідання 07.07.2025, 14.07.2025, 16.07.2025, 17.07.2025, що унеможливило вирішення питання про продовження строку дії обов`язків, покладених на ОСОБА_10 у зв`язку з внесенням застави, та обумовило необхідність залучення захисника у порядку ст. 53 КПК України (ухвала суду від 04.08.2025); 3) подання стороною захисту на етапі доповнення судового розгляду (ст. 363 КПК України) необґрунтованих та безпідставних клопотань, більшість з яких вже були предметом розгляду суду (ухвали суду від 26.11.2025), що призвело до безпідставного затягування судового провадження, а не до його доповнення.

Оскільки вищезазначена поведінка сторони захисту щодо блокування судового процесу почала проявлятися по мірі наближення судового розгляду до свого завершення, то це, на переконання суду, свідчить про те, що ОСОБА_10 , усвідомлюючи тяжкість призначеного йому покарання та необхідність його реального відбування у випадку набрання вироком законної сили, може продовжити дії щодо створення перешкод для руху кримінального провадження, у тому числі шляхом переховування від суду.

Крім того, на переконання суду, за обставин ухвалення обвинувального вироку з призначенням покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, ризик переховування ОСОБА_10 суттєво зростає з огляду на наступне: 1) згідно з довідкою переселенця № 6340- від 26.09.2022 (Т. 15, а.с. 82-83; документ наявний в електронній формі в ЄСІКС) ОСОБА_10 є внутрішньо переміщеною особою та проживає за адресою, відмінною від зареєстрованої адреси проживання; 2) протягом руху кримінального провадження адреса фактичного місця проживання ОСОБА_10 двічі змінювалася; спочатку ОСОБА_10 проживав за адресою: АДРЕСА_3 , потім ОСОБА_10 почав проживати за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 12, а.с. 180а); відомості про зміну фактичного місця проживання не знаходили свого відображення в офіційних документах, зокрема, довідці переселенця; 3) ОСОБА_10 не надано документів, з яких би вбачалися правові підстави його фактичного проживання за кожною із зазначених адрес; 4) будинок за адресою фактичного поточного місця проживання ОСОБА_10 не введений в експлуатацію, відповідна адреса не присвоєна, тому вся процесуальна документація, що направлялася судом ОСОБА_10 , не була доставлена останньому (Т. 13, а.с. 82; Т. 14, а.с. 236; Т. 15, а.с. 57, 60, 136, 161; Т. 16, а.с. 73; Т. 17, а.с. 21); 5) згідно з поясненнями ОСОБА_10 , при зміні місця проживання ним не було виконано військового обов`язку в частині повідомлення про зміну військово-облікових даних, у зв`язку з чим ОСОБА_10 було оголошено в розшук територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, розташованим у м. Харкові.

Перераховані вище обставини суд тлумачить як такі, що вказують на можливість ОСОБА_10 змінювати фактичне місце проживання без його офіційного відображення, що, у свою чергу, суттєво ускладнює встановлення поточного місця його перебування та/або проживання, а також виконання вироку суду у випадку набрання ним законної сили.

Натомість продовження застосування до ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді застави, у тому числі з обов`язком повідомлення про зміну місця свого проживання, не мінімізує зазначених ризиків та не створює достатніх гарантій для реального виконання вироку у випадку набрання ним законної сили.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку про необхідність зміни запобіжного заходу ОСОБА_10 шляхом застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки саме цей запобіжний захід зможе мінімізувати ризик вчинення ОСОБА_10 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який на даному етапі судового провадження суттєво збільшився та ставить під загрозу ефективність виконання остаточного судового рішення.

Таким чином, запобіжний захід у виді застави, застосований до ОСОБА_10 підлягає скасуванню із поверненням грошових коштів заставодавцю, а відносно ОСОБА_10 слід застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 368-370, 373-374, 392 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з позбавленням права на заняття адвокатською діяльністю строком на 3 роки без конфіскації майна.

Строк відбування основного покарання у виді позбавлення волі обчислювати з моменту набрання Вироком законної сили.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді застави, що застосовується до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду від 07.08.2023 у справі № 991/6866/23 (провадження № 1-кс/991/6888/23), змінити на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під варту негайно в залі суду. Встановити строк дії запобіжного заходу два місяці до 19 березня 2026 року.

Повернути ОСОБА_71 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) грошові кошти у сумі 805 200 (вісімсот п`ять тисяч двісті) гривень 00 копійок, що були внесені ним в якості застави за ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно ухвали Вищого антикорупційного суду від 07.08.2023 у справі № 991/6866/23 (провадження № 1-кс/991/6888/23).

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування основного покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, а саме два дні строку перебування під вартою з 07.08.2023 до 08.08.2023.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 16.08.2023 у справі № 991/6924/23 на мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , вилучений у ОСОБА_10 , під час проведення обшуку за його місцем проживання.

Відповідно до ст. 100 КПК України речові докази, а саме:

- мобільний телефон Galaxy Note 10+, серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ 1 НОМЕР_5 , ІМЕІ 2 НОМЕР_6 , - повернути ОСОБА_10 ;

- договір № 1/04-23 про надання правничої допомоги між адвокатським об`єднанням «ІПСО ЮРЕ ГРУП» в особі керуючого партнера ОСОБА_10 та ОСОБА_18 - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду набирає законної сили після спливу строку на апеляційне оскарження.

Вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Вищий антикорупційний суд до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

На виконання п. 1 ч. 1 ст. 483 КПК України повідомити Раду адвокатів Харківської області про ухвалення вироку щодо адвоката ОСОБА_10 , направивши копію вироку до зазначеного органу адвокатського самоврядування.

Головуюча суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3