КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4855/2025
ЄУН: 359/8986/21 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2025 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , якийобвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» на 60 днів, по 29 серпня 2025 року, включно, з утриманням в ДУ «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2025 року скасувати; клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, залишити без задоволення. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт задовольнити.

Захисник обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що вказана ухвала підлягає скасуванню у будь-якому випадку, оскільки винесена з порушенням процесуального законодавства. Захисник наголошує, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у КПК України. Однак, на переконання захисника, прокурором не доведена наявність ризиків. Окрім того, судом не взято до уваги, що потерпілі по справі категорично відмовилися давати показанняв судовому засіданні, апрокурор відмовилася від допиту свідків обвинувачення,що всі докази, долучені прокурором до матеріалів судової справи, досліджені, проте, жоднийз них не доводить вини обвинуваченого ОСОБА_8 .

Також захисник наголошує, що суд вимушений був постановити ухвалу від 10 червня 2025 року та встановити процесуальний строк, необхідний та достатній для подання суду доказів у кримінальному провадженні, а саме показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , який є свідком обвинувачення та переховується за кордоном від суду (з інформації від прокурора ОСОБА_6 ). ОСОБА_9 двічі повідомила суд, що показання давати в суді буде, проте наразі перебуває у відпустці в Карпатах з дітьми та ще й захворіла, а надати докази хвороби день в день у неї не було можливості.

Щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , то суд посилається на лист річної давнини начальника філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області» № 1357-КИ-24 від 4 листопада 2024 року, отриманого судом на виконання ухвали суду від 26вересня 2024 року про забезпечення ОСОБА_8 права на отримання належної медичної допомоги про те, що ОСОБА_8 дійсно має ряд хронічних захворювань, зауважуючи, що у період з 15 травня по 27 жовтня 2024 року ОСОБА_8 за медичною допомогою до лікарів Київської медичної частини не звертався взагалі. Однак, демонстрування наслідків своєї хвороби ОСОБА_8 в судовому засіданні в рішенні суду не згадуються, а тому, як зазначає захисник, суд цинічно неодноразово заявляв, що ОСОБА_8 може, знаходячись в СІЗО, обрати собі лікаря та лікарню для лікування.

Вказує захисник і на те, що кримінальний процесуальний закон України передбачає, що для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор повинен кожен раз доводитикрайню необхідність застосування такого запобіжного заходу, посилатися на докази та обґрунтовувати неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, що прокурором не виконується.

Також апелянт зазначає, що суд не роз`яснює, яким чином ст. 132 КПК України стосується обрання або продовження запобіжного заходу.

На подану апеляційну скаргу прокурором подані заперечення з додатками, в яких прокурор, посилаючись на долучені до заперечень документи, вважає, що суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення, а апеляційна скарга захисника є безпідставною та не підлягає до задоволення. При цьому прокурор вказує, що всупереч позиції захисту, зібраними у справі доказами підтверджується переховування обвинуваченого від слідства та суду під вигаданими даними; що ОСОБА_8 перебував тривалий час у розшуку - 6 років; що до моменту притягнення його до кримінальної відповідальності він регулярно залишав територію України та виїжджав, зокрема, до російської федерації де, за наявною інформацією, і переховуються більшість співучасників у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується і сам ОСОБА_8 . Щодо тривалого розгляду кримінального провадження та утримання обвинуваченого під вартою, то прокурор наголосила, що це зумовлено виключно діями захисту, яким у будь-який спосіб здійснювалось перешкоджання суду у розгляді провадження у розумні строки. Також прокурор у запереченнях вказує, що, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, потерпілі зацікавлені у найшвидшому розгляді кримінального провадження, який сторона захисту саботує не один рік. Так, як вказує прокурор, потерпілий ОСОБА_11 активно приймав участь у слідчих діях на стадії досудового розслідування, повністю підтримав та підтвердив правдивість даних,наведених під час слідчих дій за його участю. На даний час, є діючим військовослужбовцем та не має об`єктивної можливості приймати участь в нових засіданнях. Потерпіла ОСОБА_12 не була очевидцем подій та не володіє фактичними даними про злочини, що інкримінуються обвинуваченому, саме тому вирішила не реалізовувати своє право на надання показаньсуді. Також прокурор вказує, що на думку сторони обвинувачення, представлених в ході судового розгляду доказів достатньо для доведення винуватості обвинуваченого, саме тому стороною обвинувачення не ініційоване питання допиту свідків. Щодо наявності ризиків, то прокурор підтримав наведені ним у клопотанні обставини, які підтверджують наявність на даний час ризиків, які не зменшились та продовжують існувати.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 тримання під вартою та оскаржуваної ухвали.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу захисника, прокурора, яка категорично заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи, викладені у запереченнях, дослідивши наявні матеріали, а також долучені сторонами під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 заявила клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки продовжують мати місце ризики, передбачені п. 1, 4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України. На думку прокурора, ризики вчинення дій, передбачених п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, були і продовжують залишатися високими; обставин, які б свідчили про їх зменшення, не виникло, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому не забезпечить дотримання покладених на нього обов`язків. Вказуючи на існування ризику вчинення нових кримінальних правопорушень, прокурор продовжує звертати увагу на ту обставину, що наразі Шевченківським районним судом м. Києва розглядається кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 4 ст. 189 КК України. Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_8 , перебуваючи під вартою, виступив організатором вчинення указаних злочинів, що свідчить, що навіть такий виключний запобіжний захід, як тримання під вартою не зміг запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Крім того прокурор посилається на постійні спроби затягування судового розгляду з боку захисту.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 після заяви прокурором клопотання, заперечуючи проти його задоволення, у свою чергу, заявив суду усне клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування клопотання вчергове посилається на відсутність доказів винуватості у інкримінованих йому злочинах, оскільки, на його думку, усі подані прокурором докази є недопустимими та, крім того, не підтверджують його винуватості у вчиненні інкримінованих дій. Крім того, як на підставу для зміни запобіжного заходу посилається на незадовільний стан здоров`я та відсутність можливості отримання відповідної медичної допомоги. Водночас повідомив, що його переховування було обумовлене хвилюванням за безпеку власного життя, а не ухиленням від слідства.

Захисник обвинуваченого клопотання обвинуваченого підтримав та заперечував проти клопотання прокурора.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , заперечуючи проти задоволення клопотання сторони захисту з підстав його необґрунтованості та підтримуючи своє клопотання, зазначила, що на високий ризик переховування обвинуваченого від суду свідчить та обставина, що під час досудового розслідування обвинувачений 6 років переховувався від органів досудового розслідування за підробленими документами на особу « ОСОБА_13 » шляхом виїзду за кордон на територію рф, що вже досліджувалося судом раніше при вирішенні питання продовження запобіжного заходу. На думку прокурора, ризики вчинення дій, передбачених п. 1, 4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, були і продовжують залишатися високими, обставин, які б свідчили про їх зменшення не виникло, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому не забезпечить дотримання покладених на них обов`язків.

За наслідками розгляду поданих клопотань місцевий суд дійшов висновку, що клопотання прокурора підлягає до задоволення, а у задоволенні клопотання обвинуваченого слід відмовити.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд першої інстанції вказав про те, що твердження обвинуваченого та його захисника про стрімке погіршення стану здоров`я обвинуваченого постійно перевірялося судом шляхом постановлення ухвал про забезпечення медичного обстеження обвинуваченого та надання йому за необхідності медичної допомоги. В ході виконання ухвал суду заяви обвинуваченого не знайшли свого підтвердження. Зокрема з листа начальника філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області» № 1357-КИ-24 від 4 листопада 2024 року, отриманого судом на виконання ухвали суду від 26 вересня 2024 року про забезпечення ОСОБА_8 права на отримання належної медичної допомог, встановлено, що ОСОБА_8 дійсно має ряд хронічних захворювань. Водночас у період з 15 травня 2024 року по 27 жовтня 2024 року ОСОБА_8 за медичною допомогою до лікарів Київської медичної частини не звертався взагалі. 29 жовтня 2024 року обстежений лабораторно (ЗАК) та консультований лікарем - терапевтом. Діагноз: гострої патології не виявлено. На даний час стан здоров`я ОСОБА_8 , розцінюється як стабільний, задовільний та відповідає перебігу наявного хронічного захворювання. Термінового стаціонарного лікування як в умовах Київської медичної частини, так і в лікарняних закладах МОЗ України він не потребує. На час вирішення клопотання захисту будь-яких інших підтверджуючих твердження сторони захисту документів суду не надано.

Суд звернув увагу на позицію сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який, що, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, не узгоджується з твердженням про відсутність як доказів винуватості обвинуваченого, так і відсутність жодного із заявлених прокурором ризиків вчинення дій, передбачених ст. 177 КПК України. Незважаючи на таку позицію, захист все ж ставить питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, що суперечить ст. 132, 177 КПК України.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу.

При цьому судом констатовано, що прокурором в судовому засіданні доведено існування обставин, які вказують на наявність ризику вчинення дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду. Існування вказаного ризику, виходячи з процесуальної поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування, було встановлено попередніми ухвалами Білоцерківського міськрайсуду, які набрали законної сили та не скасовані і не змінені, а наведені прокурором обставини свідчать, що вказаний ризик не зменшився та, з огляду на використані обвинуваченим засоби, продовжує існувати та наразі залишається високим. Суд врахував, що прокурором надавалися докази того, що ОСОБА_8 упродовж шести років переховувався від органів досудового розслідування, у тому числі під вигаданим прізвищем, оголошувався у міжнародний розшук, що, на переконання суду, свідчить про високу ймовірність та стійкість ризику у подальшому переховуватись від суду. За таких обставин суд критично оцінюв та відхилив твердження обвинуваченого, що він ніколи не переховувався та не має наміру переховування від суду.

Також суд погодився з доводами сторони обвинувачення, що наразі має місце ризик вчинення дій, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджання кримінальному провадженню, з огляду на процесуальну поведінку сторони захисту, направлену на безпідставне затягування розгляду справи, з приводу чого суд був вимушений постановити окрему ухвалу від 2 квітня 2024 року, за результатами якої захисник притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, суд підкреслив, що, перебуваючи на стадії дослідження доказів сторони захисту, зокрема, показань свідків, виходячи з процесуальної поведінки сторони захисту, дійшов висновку, що стороною захисту не вчинювалися дії, які б сприяли дотриманню розумних строків судового розгляду даного кримінального провадження, зокрема, перед судом не ініціювалися питання про застосування передбачених законом процесуальних заходів, які б забезпечували швидкий, повний та неупереджений судовий розгляд, в результаті чого судові засідання тричі поспіль відкладалися. Як наслідок з метою дотримання положень ст. 28 КПК України суд вимушений був постановити ухвалу від 10 червня 2025 року та встановити процесуальний строк, необхідний та достатній для подання суду доказів у кримінальному провадженні, а саме показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Судом у сукупності з наведеними обставинами враховані також тяжкість та характер злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 . При цьому судом при оцінки наявності чи відсутності ризиків: переховування від суду - втечі особи від суду, враховані як елементи оцінки зазначеного ризику особу обвинуваченого - його моральність, незначний вплив існуючих соціальних зав`язків та роду занять в Україні на добросовісність його процесуальної поведінки, його сімейний стан, наявність зв`язків з іншими особами, зв`язок з Україною, суворість покарання за злочини, у яких він згідно з обвинувальним актом обвинувачується, що не може не усвідомлюватися обвинуваченим.

Окрім того, суд погодився з твердженням сторони обвинувачення, що в ході судового розгляду виник та має місце стійкий ризик вчинення дій, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення нових кримінальних правопорушень, що підтверджується наданою раніше прокурором копією повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 4 ст. 189 КК України, в іншому кримінальному провадженні. За наявною у суду інформацією Шевченківським районним судом м. Києва продовжується розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1 , ч. 4 ст. 189 КК України.

При цьому суд наголосив, що не має можливості врахувати вагомість доказів та правову позицію обвинуваченого щодо вказаних злочинів, оскільки докази суду у повному обсязі не надані та не досліджені.

Також судом враховано, що обставин, які б свідчили про неможливість утримання обвинуваченого в умовах СІЗО, не встановлено.

Водночас суд, погодившись з позицією захисту в тій частині, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування, вказав про те, що, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою, виходить з конкретних обставин даного кримінального провадження. Незважаючи на відносно тривале перебування обвинуваченого під вартою, враховуючи тяжкість та характер вчинених злочинів, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , які є насильницькими проти здоров`я особи, те, що інтереси правосуддя переважають обмеження в правах, які несе обвинувачений, у зв`язку з утриманням під вартою у даній справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з положеннями п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України запобіжні заходи відносяться до заходів забезпечення кримінального провадження, а ст. 132 КПК України регламентуються загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого, і вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, що регламентується ч. 1, 2 ст. 331 КПК України.

За наведеного колегія суддів не вбачає порушень при посиланні судом на положення ст. 132 КПК України в оскаржуваній ухвалі.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі «Бекчиєв проти Молдови»).

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі захисника суд врахував, дані про особу обвинуваченого, на які посилається захисник. Між тим, ці дані не спростовують правильність висновків, що продовжують існувати вказані раніше ризики, ймовірність їх реалізації не зменшилася на даний час і на це вказують такі обставини.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за які законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років. Окрім того, на даний час у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває інше кримінальне провадження, в якому, згідно наданими стороною обвинувачення даними, ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні, у т.ч. особливо тяжкого корисливого злочину у період перебування під вартою. Окрім того, долученими прокурором документами підтверджується, що ОСОБА_8 тривалий час переховувався, користуючись документами, в яких зазначені не належні йому анкетні дані, по яких ОСОБА_8 виїжджав за межі України, у т.ч. і на територію рф. Що стосується особи обвинуваченого, то з наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів не встановлено, що ОСОБА_8 має стале джерело доходу. Також судом надано оцінку даним щодо стану здоров`я обвинуваченого.

Встановлені судом першої інстанції обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що вказані прокурором ризики продовжують існувати і виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків і не запобігатиме спробам вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

З врахуванням обставин та характеру інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, на думку колегії суддів, з урахуванням положень ч. 4 ст.183 КПК України, підстав та обставин, передбачених ст.ст.177, 178 КК України, відсутні і підстави для визначення обвинуваченому розміру застави.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» на 60 днів, по 29 серпня 2025 року, включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4