КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/5479/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва -ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвоката ОСОБА_6 ,на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника

ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» ОСОБА_6 ,

власників майна ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006051 від 31.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та накладено арешт на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , із забороною державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані із вищевказаним майном.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва -ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвокат ОСОБА_6 ,подав апеляційну скаргу в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року та її скасувати.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до кредитного договору № МL-003/008/2008 від 24.01.2008 ОСОБА_8 одержала від АТ «ОТП Банк» кредитні кошти у розмірі 79 170,00 доларів США, зобов`язувалася їх повернути. Для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником за кредитним договором № ML-003/008/2008 від 24.01.2008 р. надала на підставі договору іпотеки №PML-003/008/2008 від 24.01.2008 р. АТ «ОТП Банк» (іпотекодержателю) в Іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що належить 1/2 частина квартири ОСОБА_8 та 1/2 частини квартири ОСОБА_9 .

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань ОСОБА_8 кредитор звернувся до суду ззаявою про примусове стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2012 р. по справі № 2601/19483/12 стягнуто з ОСОБА_8 на користь правонаступника Акціонерного товариства «ОТП Банк» - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором. Рішення набрало законної сили.

На виконання зазначеного рішення судом було видано виконавчий лист по справі №2601/19483/12 від 30.07.2013 р.

21.05.2019 р. заявою про примусове виконання №б/н ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до приватного виконавця ОСОБА_11 з проханням відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа по справі №2601/19483/12 від 30.07.2013, що видав Голосіївський районний суд м. Києва.

Постановою про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 від 21.05.2019 р. приватним виконавцем ОСОБА_11 було відкрито виконавче провадження на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2012 р. по справі № 2601/19483/12, що набрало законної сили.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (Номер інформаційної довідки: 167318094 від 21.05.2019) боржнику ОСОБА_8 на праві власності належить: 1/2 квартири, адреса: АДРЕСА_2 .

Постановою про арешт майна боржника НОМЕР_3 від 21.05.2019 р. приватним виконавцем ОСОБА_11 було накладено арешт на дане майно боржника.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30.05.2024 р. про справі № 2601/19483/12 було замінено стягувача у виконавчому провадженні НОМЕР_3 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "Дакорд Фінанс" ().

Постановою про заміну сторони виконавчого провадження НОМЕР_3 від 02.07.2024 р. було замінено стягувача ТОВ "ОТП Факторинг Україна" на нового стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю "Дакорд Фінанс" ().

Відповідно до Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (Номер інформаційної довідки: 390742814 від 13.08.2024 р.) до запису про іпотеку за № 53617017 від 24.01.2008 було внесено зміни щодо нового іпотекодержателя: Товариство з обмеженою відповідальністю "ДАКОРД ФІНАНС" () щодо предмету іпотеки: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71489152 від 08.02.2024. Відомості про суб`єктів: Іпотекодавець: ОСОБА_9 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), Іпотекодавець: ОСОБА_8 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

З наведеного вбачається, що Голосіївським районним судом м. Києва на підставі дійсногоправочину,а саме: кредитний договір № ML-003/008/2008 від 24.01.2008 р. та укладений в забезпечення зобов`язань договір іпотеки №PML-003/008/2008 від 24.01.2008 р., було прийнято рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_8 на користь правонаступника АТ «ОТП Банк» - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС».

Приватним виконавцем ОСОБА_11 на підставі чинного виконавчого документа № 2601/19483/12 від 30.07.2013 р., що виданий Голосіївським районним судом міста Києва, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4.

Станом на 07.05.2025 р. кредитний договір № ML-003/008/2008 від 24.01.2008 р., договір іпотеки №PML-003/008/2008 від 24.01.2008 р. є дійсними, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2012 р. по справі № 2601/19483/12 та виданий на його виконання виконавчий документ - чинними, та ОСОБА_8 не оскаржувалися.

Накладений арешт на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 28.01.2025 р. по справі №755/15428/15-к у межах кримінального провадження №0006051 на іпотечне майно, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , може розглядатися як такий, що перешкоджає виконанню рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2012 р. по справі № 2601/19483/12, що набрало законної сили, у межах виконавчого провадження НОМЕР_3, що знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_11 , та задоволенню вимог стягувача та іпотекодержателя ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС».

Крім перешкоджання у здійсненні виконавчого провадження на користь стягувача - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС», ухвала суду обмежує права ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» як іпотекодержателя. У тому числі, але не виключно ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» позбавлений можливості задовольнити свої вимоги у позасудовому порядку на підставі ст. 37, 38 ЗУ «Про іпотеку» (після скасування законодавчої заборони), вчиняти дії щодо відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Відтак сторона ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» має право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення, що грубо порушує інтереси стягувача та вимогу закону своєчасного виконання судових рішень та прав іпотекодержателя.

З відомостей оспорюваного судового рішення прокурор у судовому засіданні зазначив, що підставою для арешту нерухомого майна ОСОБА_8 «є необхідність збереження речового доказу та недопущення його відчуження».

Однак слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі не зазначеного жодного з критеріїв, що передбачені ч. 1 ст. 98 КПК України, на підставі яких встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , є речовим доказом.

В ухвалі відсутні відомості про розгляд усіх доказів, передбачених процесуальним законодавством, що необхідно надати прокурору для арешту майна, у тому числі, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є доказом вчинення кримінального правопорушення.

У зв`язку з зазначеним сторона ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» не погоджується з висновком суду про те, що квартира є речовим доказом та її арештом. Також зазначене майно не підлягає конфіскації, не є забезпеченням цивільного позову за кримінальним провадженням №0006051. Власники арештованої квартири ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є підозрюваними, обвинуваченими, засудженими за кримінальним провадженням №0006051, слідчим суддею не визначено співмірність вартості арештованого майна та розміру грошових коштів, які ОСОБА_8 позичила за кредитним договором.

Зважаючи на вищезазначене, слідчим суддею було порушено вимоги статей 94, 132, 173, 194 КПК України, тому арешт накладений на квартиру, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у межах кримінального провадження №0006051 є незаконним та повинен бути скасований.

На обґрунтування вимог клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» не було залучено до розгляду клопотання про накладення арешту на нерухоме майно. Про наявність оскаржуваної ухвали ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» дізналось 01.07.2025 року після отримання від приватного виконавця ОСОБА_11 відповіді № 1822 на заяву про надання інформації. Тобто про прийняте рішення слідчим суддею Дніпровського районного суду міста Києва від 28.01.2025 р. по справі №755/15428/15-к сторона ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» дізналась 01.07.2025.

В судовому засідані представником ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» - адвокатом ОСОБА_6 , подано заяву про зміну юридичної назви апелянта з ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС» на ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ».

Власником майна ОСОБА_8 , подано письмові пояснення, щодо апеляційної скарги, в яких вона просить відмовити у задоволенні вказаної апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвоката ОСОБА_6 , в підтримку поданої апеляційної скарги, яку просив задовольнити з наведених в ній підстав та скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді, пояснення власників майна та прокурора, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та вважали оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги та письмові пояснення власника майна, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвоката ОСОБА_6 ,не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

З урахуванням обставин, щодо пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року, які викладені в клопотанні представника ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвоката ОСОБА_6 , колегія суддів вважає їх поважними, на підставі чого приходить до висновку щодо поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної ухвали.

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів справи, що СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві розслідується кримінальне провадження зареєстроване в ЄРДР за № 0006051 від 31.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

17.01.2025 прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 , в рамках даного кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006051 від 31.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотання про арешт майна, саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

На обґрунтування вимог даного клопотання прокурор послався на те, що до СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві надійшло звернення ОСОБА_12 щодо вчинення невстановленими особами шахрайських дій, пов`язаних з оформленням договорів іпотеки під заставу нерухомого майна громадян. Вказане кримінальне провадження 23.06.2015 року було передано за підслідністю до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві.

В ході проведених допитів потерпілих ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , органом досудового розслідування встановлено, що з 2004 року по 2009 рік вказані особи відвідували церкву «Посольство Боже», де старшим пастором являвся ОСОБА_14 , який здійснював переконливу агітацію, з приводу того, що власне помешкання може стати джерелом фінансової залежності та наполягав на необхідності брати кредит у фінансових установах під заставу власного житла, а отримані грошові кошти інвестувати в різні проекти церкви.

В подальшому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала кредитний договір №ML-003/008/2008 від 24.01.2008 року та отримала від ПАТ «ОТПБанк» 8 000 доларів США та за договором іпотеки в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала банку в заставу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить в рівних частках на праві приватної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, видане Дніпровською РДА в місті Києві 25.07.1996 року на підставі розпорядження №27-587.

Також потерпілі посилаються на те, що в момент укладення кредитних договорів з банківськими установами вони перебували під сильним психологічним впливом старшого пастора «Посольства Божого» ОСОБА_15 . Зазначені кредити вони брали під впливом вчинення відносно них шахрайських дій пасторами церкви «Посольства Божого», що випливає із висновку судово-психологічної експертизи № 1479 від 23.02.2010 року, проведеного Київським НДІ судових експертиз, згідно з висновками якої під час богослужінь та проповідей використовувався комплекс перелічених методів психологічного впливу. У висновках зазначеної експертизи вказано, що за допомогою застосування зазначеного комплексу методів психологічного впливу можливо вплинути на людину до ступеню порушення у неї у повній мірі розуміти рішення, яке вона приймає, та реалізувати свої дії.

На даний час документи, що підтверджують право власності на квартиру ОСОБА_8 внаслідок укладання іпотечних договорів перебувають у розпорядженні вищенаведеного банку. Вказана установа в будь-який момент може розпочати процедуру реалізації заставного майна, щоб задовольнити грошові вимоги.

Вказав, що потерпіла ОСОБА_8 своє житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 використала в якості предмета укладання іпотечних договорів всупереч свого реального волевиявлення, а тому з урахуванням того, що у разі незастосування заходу забезпечення кримінального провадження зазначене майно може бути втрачене, є необхідність у накладенні арешту на вказану квартиру.

28.01.2025 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва задоволено вказане клопотання прокурора та накладено арешт на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , із забороною державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані із вищевказаним майном.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, вислухано доводи прокурора в підтримку поданого клопотання про арешт майна, пояснення потерпілої, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, а також обставини кримінального провадження № 0006051 від 31.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та відношення до нього вказаного майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що зазначене в клопотанні майно, підпадає під ознаки речових доказів, а також постановою слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_16 від 26.12.2024 вищевказане майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні /т. 1 а.с. 162-165/, оскільки майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, в судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для фактичного володільця майна.

Також слідчий суддя встановив, що превалювання значного загального інтересу суспільства у вказаному кримінальному провадженні та необхідності захисту прав власників майна, над правом банку на відчуження зазначеного об`єкта нерухомості, є очевидним не тільки для суду, але й для «стороннього об`єктивного спостерігача». Слідчий суддяврахував, що власники майна, хоч і самостійно скористалися правом на укладення кредитного договору та за договором іпотеки в якості забезпечення виконання зобов`язань передали банку в заставу вказану квартиру, проте як встановлено при дослідженні висновку судово-психологічної експертизи № 1479 від 23.02.2010 р., діяли не з власного волевиявлення.

Тож, слідчий суддя погодився з клопотанням прокурора про те, що необхідно накласти арешт на майно на підставі ст. 170 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що квартира АДРЕСА_3 , яка на даний час зареєстрована за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відповідає критеріям, зазначеним у пункті першому частини другої статті 170 цього Кодексу.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Твердження апелянта про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвоката ОСОБА_6 , слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без зміни.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвокату ОСОБА_6 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ТОВ «ФК«СІТІ КОЛЕКТ» (попередня назва - ТОВ «ДАКОРД ФІНАНС») - адвоката ОСОБА_6 ,- залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4