Справа № 716/1902/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 місто Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002093 від 10.06.2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Василів Заставнівського району Чернівецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, військовозобов`язаного, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Василів Заставнівського району Чернівецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовозобов`язаного, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.121 ч.2, 296 ч.4 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Заставнівського районного суду Чернівецької області перебуває кримінальне провадження №0002093 від 10.06.2025 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.121 ч.2, 296 ч.4 КК України.

09.02.2026 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження ОСОБА_3 , ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 днів, посилаючись на те, що ризики переховування від суду, впливу на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, які слугували для обрання та продовження запобіжного заходу, не зменшилися та не зникли, а інший, більш м`який запобіжний захід наразі не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Обвинувачені та захисник ОСОБА_7 заперечували проти клопотання прокурора з огляду на винятковість застосованого запобіжного заходу, вважали за можливе з урахуванням даних про особу обвинувачених застосувати до них більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застави.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши клопотання, суд приходить до наступного.

Так, ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22.12.2025 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів до 19.02.2026 включно.

Відповідно до частин 1-3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до частини 1 ст.177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.177 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Злочини, у вчиненні яких обґрунтовано обвинувачуються ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , передбачені ст.ст.121 ч.2, 296 ч.4 КК України, відповідно до ст.12 КК України, є тяжкими злочинами, є злочинами проти життя та здоров`я особи, проти громадського порядку та моральності та передбачають покарання виключно у виді позбавлення волі строком до десяти років.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (справа «Ілійков проти Болгарії»).

Підстави для тримання особи під вартою мають оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для тримання особи під вартою, проте таке обвинувачення в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Аналогічні за своїм змістом положення знайшли відображення і у ст.176 КПК України, відповідно до яких, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час розгляду клопотання встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 є особою молодого віку, раніше не судимий, одружений, неповнолітніх дітей чи інших осіб на утриманні не має, не навчається, не працює, постійного доходу не має.

Обвинувачений ОСОБА_4 є особою молодого віку, раніше не судимий, не одружений, є батьком неповнолітньої дитини, проте проживає окремо від неї, не навчається та не працює, постійного доходу не має, осіб на утриманні не має.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачених відсутні стійкі соціальні зв`язки, які можуть виступити стримуючим фактором від продовження протиправної поведінки.

Крім того, відсутність постійного роду занять, стабільного джерела доходу, тісних соціальних взаємозв`язків з особами, щодо яких би у обвинувачених існували взаємні права та обов`язки, також свідчать про те, що перебуваючи на волі обвинувачені можуть вдатися до спроб переховування від суду з огляду на тяжкість покарання, яка їм загрожує у разі визнання винуватими, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення, в тому числі корисливе, щоб поправити свій матеріальний стан.

Також при вирішенні клопотання суд враховує характер інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, зухвалість їх поведінки та загалом суспільну небезпечність діянь, а отже не виключає нехтування і надалі нормами моралі, а також ймовірність тиску обвинувачених на потерпілого, свідків, з метою спотворення їх показань на свою користь.

Інкриміновані обвинуваченим злочини вчинені групою осіб, посягають на суспільні відносини, що охороняють життя та здоров`я особи, які відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю, громадський порядок та моральність.

Заявлена потерпілим матеріальна та моральна шкода, не дивлячись на часткове визнання обвинуваченими, не відшкодована навіть в частині, що визнається.

В рішеннях Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, зазначено, що продовження тримання під вартою може бути виправдано за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом до свободи особистості; в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Враховуючи вищевикладене, а саме тяжкість інкримінованих обвинуваченим злочинів, дані про їх особу, суд приходить до висновку, що ризики, передбачені п.п.1, 3, 4, ч.1 ст.177 КПК України, які існували на момент застосування запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, продовжують існувати, оскільки є певна ступінь ймовірності того, що особи вдадуться до вчинків, які будуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Саме застосований відносно обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, що їм інкримінуються, не дає можливості перешкоджати правосуддю, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку що ризики наведені прокурором у клопотанні дійсно існують, вони не зменшилися, а отже клопотання прокурора є обґрунтованим.

Зміна запобіжного заходу на інший більш м`який ніж тримання під вартою наразі не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, усунути наявні ризики. Існує значна ймовірність того, що перебуваючи на волі обвинувачені порушуватимуть покладені на них процесуальні обов`язки.

Наявність у обвинувачених постійного місця проживання та відсутність попередніх судимостей, не спростовують і не зменшують ризики, передбачені ст.177 КПК України, оскільки ці обставини існували і на момент вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а отже не можуть гарантувати їхню належну процесуальну поведінку зараз.

Обставини, які є перешкодою для застосування до обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачені ч.2 ст. 183 КПК України, під час розгляду клопотання не встановлені.

Відтак, для запобігання вищенаведеним ризикам та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст.2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п.79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, суд вважає виправданим тримання обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 під вартою та недостатнім застосування щодо них більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

З огляду на те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства, суд не вбачає підстав для визначення розміру застави, як умови звільнення обвинувачених з-під варти.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 193, 194, 196, 197, 205, 309, 369-372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 10.04.2026 року включно.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 , запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 10.04.2026 року включно.

Копію ухвали після проголошення негайно вручити прокурору, обвинуваченим, захисникам та направити для виконання начальнику ДУ «Чернівецький слідчий ізолятор», де утримуються обвинувачені.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення до Чернівецького апеляційного суду.

Повний текст ухвали проголошено 10.02.2026 о 14:00 годині.

Суддя ОСОБА_1