ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 754/2448/25

провадження № 51-3414км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, та речових доказів.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з моменту його затримання, тобто з 06 жовтня 2024 року.

За вироком районного суду ОСОБА_6 06 жовтня 2024 року близько 01:00, будучи в стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_10 вступив з нею у конфлікт, під час якого у нього виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень останній, після чого ОСОБА_6 , утримуючи в руці предмет, схожий на молоток, умисно наніс ним ОСОБА_10 близько дев`яти ударів в голову, спричинивши їй тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, а також легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менше ніж 21 добу, у виді восьми забійних ран волосистої частини голови.

Київський апеляційний суд ухвалою від 07 серпня 2025 року залишив без змін вирок суду першої інстанції, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо його підзахисного в суді першої інстанції.

Свою позицію обґрунтовує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, як уважає захисник, районним судом не враховано, що ОСОБА_6 у період часу, до якого відноситься діяння у скоєнні якого його засуджено, виявляв ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю - синдром залежності, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта № 1717 від 10 грудня 2024 року. На думку захисника, оскільки ОСОБА_6 мав психічний розлад на час вчинення інкримінованих йому дій, не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому суди не повинні були призначати за ч. 1 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі, а мали б застосувати примусові заходи медичного характеру, що відповідає вимогам статей 93, 94 КК.

Також захисник стверджує про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке вбачає в тому, що висновок судово-психіатричного експерта № 1717 від 10 грудня 2024 року є неналежним та недопустимим доказом, адже слідчим була призначена комплексна амбулаторна психолого-психіатрична експертиза, а експертом була проведена судово-психіатрична експертиза. Тому адвокат наполягає, що цей висновок суди не повинні були брати до уваги при визначенні психічного стану ОСОБА_6 .

Підсумовуючи, зазначає, що апеляційний суд безпідставно розглянув справу за відсутності ОСОБА_6 , який належним чином не повідомлений про дату і час апеляційного розгляду, що, на його думку, є порушенням п. 3 ч. 2 ст. 412 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтримали касаційну скаргу сторони захисту, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти її задоволення, просила судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Вимогами ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі захисника. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Так, з матеріалів провадження слідує, що вироком суду першої інстанції, який ухвалою апеляційного суду залишено без змін, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

У касаційній скарзі сторона захисту не погоджується з призначеним ОСОБА_6 районним судом покаранням за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі, яке залишене без змін судом апеляційної інстанції, оскільки захисник наполягає, що засудженому необхідно було призначити примусові заходи медичного характеру, однак, на думку колегії суддів, ці доводи є необґрунтованими.

Разом з тим Суд уважає за необхідне зазначити, що адвокат ОСОБА_7 двояко трактує висновок судово-психіатричного експерта № 1717 від 10 грудня 2024 року, адже з одного боку він стверджує, що цей висновок підтверджує наявність в ОСОБА_6 ознак психічних та поведінкових розладів, внаслідок вживання алкоголю - синдром залежності, тому його підзахисному необхідно призначити примусові заходи медичного характеру, а з іншого - стверджує, що цей же висновок № 1717 є неналежним та недопустимим. Таку позицію сторони захисту колегія суддів відхиляє, враховуючи зазначене нижче.

Так, вирішуючи питання про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, районний суд послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не встановив, що місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК, погодився з висновками суду попередньої інстанції щодо обрання виду, розміру покарання, та зазначив мотиви прийнятого рішення.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд, який зауважив про безпідставність доводів сторони захисту стосовно незаконності та необґрунтованості оскарженого вироку з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду.

В основу ухваленого вироку місцевий суд поклав показання потерпілої ОСОБА_10 , яка повідомила, що вони з ОСОБА_6 лише вдвох вживали алкогольні напої за місцем проживання останнього, після чого він наніс їй удар по голові чимось твердим, внаслідок чого вона втратила свідомість та отямилась вже у реанімаційному відділенні лікарні.

Ці показання суд визнав послідовними, логічними, несуперечливими, адже вони повністю узгоджуються з даними, що містяться в протоколах: - слідчого експерименту за участі потерпілої від 25 жовтня 2024 року; - огляду місця події та обшуку за місцем проживання обвинуваченого від 06 жовтня 2024 року з фототаблицями та відеозаписом; - огляду предмета від 31 жовтня 2024 року; а також з даними, що містяться у висновках експертів: № 081-494-2024 (від 22-27 листопада 2024 року), № 081-495-2024 (від 22-27 листопада 2024 року), № 091-333-2024 (від 01-14 січня 2025 року), № 091-334-2024 (від 01-14 січня 2025 року) № 042-1785-2024 (від 29 жовтня 24 грудня 2024 року), якими встановлено, що на речах ОСОБА_6 , в які він був одягнутий на час вчинення злочину; на стіні, поверхні вхідних дверей кімнати та ванної кімнати, поверхні підлоги кімнати; на робочій частині та ручці металевого молотка, на металевій пластині та металевій трубці, вилучених під час проведення обшуку, виявлені кров особи жіночої генетичної статі та піт, можливість походження яких не виключається за рахунок крові і поту потерпілої ОСОБА_10 , а також встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої.

Крім того районний суд дослідив висновок судово-психіатричного експерта № 1717 від 10 грудня 2024 року, відповідно до якого експертами встановлено, що ОСОБА_6 у період вчинення кримінального правопорушення виявляв ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, за своїм психічним станом як у період вчинення кримінального правопорушення, так і станом на час проведення експертизи, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, не перебував у вираженому емоційному стані (афекті), в тому числі і у стані фізіологічного афекту. За своїм психічним станом застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Водночас в описовій частині висновку експерта щодо психічного стану ОСОБА_6 зазначено, що останній щодо діяння, у скоєнні якого підозрюється, притримується захисної позиції, повідомляє суперечливі дані, виверткий, брехливий, постійно посилається на забування подій того дня.

Верховний Суд погоджується з судами попередніх інстанцій, що цей висновок є належним та допустимим доказом і сумніву у колегії суддів не викликає, адже він виконаний судовими експертами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Центру судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії МОЗ України» зі стажем експертної роботи 13 та 23 років, які попереджені про кримінальну відповідальність відповідно до статей 384, 385 КК.

Доводи сторони захисту, що висновок судово-психіатричного експерта № 1717 є неналежним та недопустимим доказом через те, що слідчим було призначено комплексну амбулаторну психолого-психіатричну експертизу, а експертом фактично проведено судово-психіатричну експертизу, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що цей довід вже був предметом розгляду суду першої інстанції, який вказав, що всі питання, які слідчим ставились перед експертом в постанові про призначення експертизи, висновком судово-психіатричного експерта були надані вичерпні відповіді, і в цьому випадку експерт визначився з такою назвою свого висновку як висновок судово-психіатричного експерта, і вказана експертиза була проведена за наявності матеріалів кримінального провадження, медичної документації на ОСОБА_6 , та безпосереднього дослідження самого ОСОБА_6 . За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з такою позицією районного суду і не сумнівається у правильності проведення цієї експертизи, адже сторона захисту зворотного не доводить та будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції не надає.

Водночас, колегія суддів звертає увагу сторони захисту, що експертами проведена саме комплексна амбулаторна психолого-психіатрична експертиза, про що свідчить розділ 4 вступної частини цього висновку: вид експертизи 2 (комплексна судова психолого-психіатрична), та розділ 7: форма проведення (амбулаторна) (т. 1, а. к. п. 126).

Що стосується аргументів адвоката ОСОБА_7 про необхідність застосування до засудженого ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру за скоєний злочин, то колегія суддів уважає їх неспроможними.

Так, особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, у стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки (відповідно вольова та інтелектуальна ознаки) не є суб`єктом кримінального правопорушення в розумінні ч. 1 ст. 18 КК і в такому випадку відсутня вина як обов`язкова основна ознака суб`єктивної сторони будь-якого складу кримінального правопорушення, а отже і суб`єктивна сторона. Зазначене є правовою підставою для юридичної оцінки дій неосудної особи не як кримінального правопорушення, а як суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК.

Статтею 92 КК передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання (ст. 93 КК).

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

У цьому кримінальному провадженні, як зазначено вище, суди попередніх інстанцій констатували, що висновки суду щодо психічного стану ОСОБА_6 повністю ґрунтуються на висновку судово-психіатричного експерта № 1717 від 10 грудня 2024 року, в якому зазначено, що ОСОБА_6 у період вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_10 , так і на час проведення експертизи, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, не перебував у вираженому емоційному стані (афекті), в тому числі і у стані фізіологічного афекту. Застосуванню примусових заходів медичного характеру не потребує.

З цих підстав суд апеляційної інстанції акцентував, що примусові заходи медичного характеру повинні застосовуватися лише за наявності у матеріалах кримінального провадження обґрунтованого висновку судової експертизи про наявність у особи хвороби чи іншого розладу, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, тоді як в матеріалах кримінального провадження міститься висновок судово-психіатричного експерта № 1717, який підтверджує осудність ОСОБА_6 .

Таким чином Верховний Суд звертає увагу касатора, що наявність поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю не є підставою застосування до ОСОБА_6 заходів медичного характеру, як про те зазначає захисник, оскільки матеріали кримінального провадження не містять правових підстав для застосування такого заходу.

Доводи захисника про те, що апеляційний суд безпідставно розглянув справу за відсутності ОСОБА_6 , який належним чином не був повідомлений про час і дату апеляційного розгляду, Суд уважає надуманими, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема розпискою ОСОБА_6 від 06 червня 2025 року про повідомлення його про апеляційний розгляд 07 серпня 2025 року (т. 2, а. к. п. 43). Клопотань від обвинуваченого про його забезпечення безпосередньої участі під час апеляційного розгляду до суду не надходило, а тому підстав стверджувати про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, як про те зазначає адвокат, в колегії суддів немає.

Твердження адвоката ОСОБА_7 про відсутність повноважень у прокурора ОСОБА_13 на участь у суді апеляційної інстанції, на переконання Суду, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до абз. 4 ч. 4 ст. 36 КПК у судовому провадженні з перегляду судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку, за нововиявленими або виключними обставинами можуть брати участь прокурори органу прокуратури вищого рівня.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_13 є прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді Київської міської прокуратури, тобто прокурором органу прокуратури вищого рівня у порівнянні з прокурорами Деснянської окружної прокуратури м. Києва, а тому відповідно до вищевказаної норми кримінального процесуального закону він мав право брати участь у судовому провадженні з перегляду вироку місцевого суду в апеляційному порядку.

За таких обставин Суд уважає, що прокурор ОСОБА_13 мав право брати участь у розгляді матеріалів кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, а тому доводи адвоката ОСОБА_7 про відсутність у вказаного прокурора відповідних повноважень на участь у суді апеляційної інстанції є безпідставними.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за скаргою його захисника - адвоката ОСОБА_7 , доводи якого були аналогічними його касаційної скарги. Цей суд ретельно перевірив та проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості таких доводів.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставним.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3