ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 727/12318/23

провадження № 51-163 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 травня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001271 за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 травня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вироком суду встановлено, що 07 грудня 2022 року, приблизно о 12:15 год. ОСОБА_6 , перебуваючи на ринку «Головний» по вул. Ентузіастів, 2а у м. Чернівці, під час словесної суперечки з ОСОБА_7 умисно наніс останньому удар головою в область носа та лоба, від чого потерпілий впав, а обвинувачений наніс йому ще кілька ударів коліном у живіт та грудну клітину. В результаті цього потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку легкого ступеня, травматичного субарахноїдального крововиливу, які є легкими тілесними ушкодженнями, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, а також лінійний перелам VII ребра справа, який є тілесним ушкодженням середнього ступеня тяжкості.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає що його вина не доведена; висновки судово-медичних експертиз необґрунтовані та не доводять наявність у потерпілого тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, оскільки потерпілий перебував у лікарні не більше 15 днів, що не є критерієм тривалого розладу здоров`я. Тому вважає кваліфікацію його дій неправильною. Вказує на безпідставну відмову суду в задоволенні клопотання про проведення комісійної судово-медичної експертизи. Стверджує, що суд апеляційної інстанції не перевірив усіх обставин справи, не дав відповідей на всі доводи апеляційної скарги сторони захисту, а тому ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без змін.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, й за змістом ст. 433 КПК України не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Тому доводи засудженого про неправильне встановлення судом фактичних обставин справи не можуть бути предметом перевірки в касаційному порядку.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 цього Кодексу суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Засуджений не погоджується з оцінкою судом першої інстанції доказів, які суд поклав в основу вироку, стверджує про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні судово-медичної експертизи щодо встановлення ступеня тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень. Суд касаційної інстанції, дотримуючись принципу безпосередності дослідження доказів, не вправі давати їм власну оцінку. Повноваження суду в даному випадку зводяться до перевірки дотримання судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону під час дослідження цих доказів, визнання їх допустимими чи недопустимими. При цьому касаційний суд у першу чергу звертає увагу на таку підставу визнання недопустимими доказів, як отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Жодної з цих підстав касаційна скарга не містить, більш того, засуджений у скарзі вказує на порушення правил проведення цієї експертизи, які на його думку були допущені експертом, що не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК України.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.

Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом.

Так, суд у вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив обставини отримання ним тілесних ушкоджень та стверджував, що їх заподіяв саме ОСОБА_6 , а також підтвердив факт переламу ребра та перебування у лікарні з приводу цього. Ці показання підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які пояснили обставини побиття потерпілого та підтвердили, що останній говорив, ніби йому зламали ребра.

Свої показання потерпілий підтвердив під час слідчого експерименту, де відтворив події та механізм отримання ним тілесних ушкоджень.

Крім того, суд взяв до уваги відеозапис події, на якому видно, що потерпілий лежить на землі, важко дихає та тримає обвинуваченого за ногу, а також неодноразово повідомляє ОСОБА_6 та свідкам про те, що обвинувачений зламав йому ребра.

Згідно висновку судово-медичної експертизи, у ОСОБА_7 виявлені такі тілесні ушкодження: забій головного мозку легкого ступеня; травматичний субарахноїдальний крововилив; лінійний перелам VII ребра справа. Вищевказані тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів. При цьому тілесні ушкодження у виді забою головного мозку та травматичного субарахноїдального крововиливу відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, а тілесне ушкодження у виді лінійного переламу VII ребра справа відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як таке, що призвело до тривалого розладу здоров`я.

Згідно додаткової судово-медичної експертизи дані тілесні ушкодження могли виникнути за обставин, вказаних у протоколі слідчого експерименту за участю потерпілого, при цьому малоймовірно їх виникнення за обставин, вказаних у протоколі слідчого експерименту за участі обвинуваченого. Отже, дані цього висновку підтверджують саме пояснення потерпілого про обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Твердження засудженого ОСОБА_6 про неправильну кваліфікацію його дій внаслідок непогодження з висновком судово-медичної експертизи стосовно ступеня тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень були предметом перевірки судів та визнані безпідставними, оскільки цією експертизою чітко встановлено всі отримані потерпілим тілесні ушкодження та визначено їх ступінь тяжкості відповідно до «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Посилання засудженого на те, що кваліфікація його дій є неправильною, оскільки потерпілий перебував у лікувальному закладі менше 21 доби, а тому ступінь тяжкості отриманих ним тілесних ушкоджень встановлений невірно, суперечить положенням вказаних Правил.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що між «тривалістю розладу здоров`я» (як критерієм судово-медичного визначення ступеню тяжкості) та тривалістю лікування апріорі не існує ніякого кореляційного зв`язку. Тобто, будь-яке лікування ніяким чином не відображає строки порушення анатомічної цілісності тканин, органів та їх функцій.

Як встановлено висновком судово-медичної експертизи, морфологічні властивості виявлених ушкоджень дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаних структур, так і відновлення їх функцій буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку обчислюється тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеня тяжкості. Тому вказаний лінійний перелам VII ребра справа за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, відповідно до п.п. 2.2.1/в, 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Таким чином, ототожнення засудженим тривалості лікування з тривалістю розладу здоров`я не відповідає наведеним Правилам.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди правильно визначили кваліфікацію дій винного саме в умисному заподіянні потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Відповідно до ст. 332 КПК України суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право доручити проведення експертизи у випадках, зокрема: якщо суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути ці суперечності; якщо існують достатні підстави вважати висновок експерта необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

В судовому засіданні вирішувалося клопотання сторони захисту про призначення експертизи та не встановлено передбачених наведеною нормою закону підстав для її проведення, про що винесено мотивовану ухвалу, із доводами якої погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, місцевий суд, виконуючи приписи ст. 94 КПК України, ретельно дослідив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз досліджених доказів і дав їм належну оцінку як окремо, так і їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність у діях засудженого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при її постановленні, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Цих вимог судом було дотримано.

Суд апеляційної інстанції у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційних скарг сторони захисту та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України мотиви на їх спростування.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам, тому касаційні доводи засудженого про протилежне теж неприйнятні.

Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 травня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3