Номер провадження 1-кп/741/135/25
Єдиний унікальний номер 741/1094/25
ВИРОК

іменем України

03 грудня 2025 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Носівка кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000089 від 10 травня 2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Носівка Чернігівської області, громадянина України, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, з базовою середньою освітою, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У кінці жовтня 2024 року, більш точної дати в ході слідства не встановлено, маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки особливо цінних земель, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і свідомо допускаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення шляхом збільшення посівних площ, всупереч вимогам ст. ст. 116-126 Земельного кодексу України, що регламентують набуття і реалізацію права на землю, не маючи рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу їх у власність чи надання у користування, без належним чином виданих та зареєстрованих правовстановлюючих документів, що посвідчують право оренди або право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, за допомогою найманої (орендованої) сільськогосподарської техніки вчинив самовільне зайняття земельної ділянки історико-культурного призначення комунальної власності, а саме: земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:3180 площею 0,9034 га, на яку зареєстровано обмеження у використанні «зона охорони пам`ятки культурної спадщини» відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» , що розташована за географічними координатами 51.047057, 31.339652 на околиці с. Держанівка Ніжинського району Чернігівської області.

Зазначена земельна ділянка відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» є комунальною власністю, розташована в адміністративних межах Носівської міської територіальної громади Ніжинського району Чернігівської області та відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України відноситься до особливо цінних земель.

Вказаними протиправними діями ОСОБА_5 у результаті самовільного зайняття земельної ділянки історико-культурного призначення, розташованої на землях Носівської міської ради Ніжинського району, Носівській територіальній громаді заподіяно збитків на загальну суму 2880,48 грн.

ОСОБА_5 обвинувачується у самовільному зайнятті земельної ділянки, вчиненому щодо земельної ділянки особливо цінних земель, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, ураховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу його вчинення, площі земельної ділянки 0,9034 га та реєстрації обмежень у використанні «зона охорони пам`ятки культурної спадщини», вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч. 3 ст. 26, ч. 3 ст. 349 КПК України суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються процесуальних витрат та речових доказів.

Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Також суд роз`яснив положення щодо змагальності та диспозитивності судового розгляду кримінального провадження, з`ясувавши розуміння їх змісту учасниками судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 197-1 КК України, визнав повністю. Пояснив, що, дійсно, наприкінці жовтня 2024 року орендував у знайомого сільськогосподарську техніку, якою на околиці с. Держанівка обробляв земельну ділянку. З метою штучного збільшення площі земельної ділянки за рахунок посівної площі під кукурудзу та сою він приорав частину земельної ділянки площею менше 1 га, оскільки межі земельної ділянки історико-культурного призначення комунальної власності на місцевості установлені не були. Заподіяну шкоду у розмірі 2880 грн 48 коп. відшкодував повністю.

Показання обвинуваченого ОСОБА_5 щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованого йому діяння є чіткими, послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.

Прокурор в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік із застосуванням ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на один рік.

Представник потерпілого Носівської міської ради Ніжинського району ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали, та вважали недоцільним їх дослідження в судовому засіданні. Судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Отже, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд уважає, що дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайнятті земельної ділянки, вчинене щодо земельної ділянки особливо цінних земель.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2013 року № 7, ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати у зв`язку з відстрочкою.

Суд ураховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Досліджені дані про особу ОСОБА_5 указують на те, що він на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває і раніше не перебував, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Обставинами, що пом`якшують покарання, передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, а також суд бере до уваги те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягається уперше.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, у тому числі встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до переконання, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції частини статті за вказане кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі.

При цьому, суд ураховує, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав свою вину та відшкодував заподіяну шкоду, зробив для себе правильні висновки та запевнив суд, що подібного більше не вчинятиме. Суд також враховує позицію прокурора, який вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання.

За висновком Ніжинського РС № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області, викладеним у досудовій доповіді щодо ОСОБА_5 від 09 вересня 2025 року № 1419/35/16/1-25, виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе його без ізоляції від суспільства.

Ураховуючи вищевикладене, суд робить висновок про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без відбування реального покарання у вигляді позбавлення волі та можливість застосування до нього ст. 75 КК України, тобто звільнення від відбування покарання з випробуванням, що найбільше відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Контроль над поведінкою, способом життя та роботи, протягом всього строку відбуття покарання із випробуванням, надає можливість органу пробації аналізувати інформацію з метою визначення рівня ресоціалізації (виправлення засудженого).

Разом із цим суд, діючи відповідно до положень ч. 1 ст. 76 КК України, покладає на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України .

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.

Встановлення в даному випадку судом іспитового строку терміном 1 (один) рік є виправданим з урахуванням особи обвинуваченого, який раніше не судимий, і достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання.

Запобіжний захід не застосовувався. Підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили судом не встановлено.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.

На підставі п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 :

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.

Відповідно до ст. 532 КПК України вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Носівський районний суд Чернігівської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору та обвинуваченому у порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_7