Номер провадження: 11-кп/813/2693/25
Справа № 497/543/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2025 року м. Одеса

Суддя-доповідач судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши в порядку підготовки до апеляційного розгляду, в режимі відеоконференції, клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах розгляду апеляційних скарг заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Болградського районного суду Одеської обл. від 22.09.2025 у к/п №0000002 від 02.01.2023 стосовно:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Червоноармійське (нині с. Кубей) Болградського р-ну Одеської обл., громадянина України, із вищою освітою, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України,

установив:

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_5 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України та було призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із навчанням та вихованням дітей або займатись діяльністю, пов`язаною із робою з дітьми.

Застосовано стосовно ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою з моменту фактичного затримання до моменту набрання вироком законної сили.

Вирішено взяти ОСОБА_5 під варту в залі суду негайно.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_5 відраховано з моменту його фактичного затримання взяття під варту в залі суду, тобто з 22.09.2025.

На підставі п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України включено інформацію про ОСОБА_5 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи (ЄРЗСН).

Стягнуто з ОСОБА_5 процесуальні витрати в розмірі 11 949 грн. та 35 656 грн. відповідно.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Не погодившись з вироком суду, заступником керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником ОСОБА_6 були подані апеляційні скарги, за якими ухвалою судді-доповідача Одеського апеляційного суду від 05.11.2025 було відкрито апеляційне провадження.

Окрім того, до поданої апеляційної скарги захисником ОСОБА_6 було долучено клопотання про зміну застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.

В обґрунтування поданого клопотання про зміну застосованого запобіжного заходу захисник послався на те, що судом 1-ої інстанції при обранні обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили були залишені поза увагою наступні обставини:

- обвинувачений ОСОБА_5 ніколи не переховувався від органів досудового розслідування та суду, навпаки зацікавлений у прийнятті участі в судових засіданнях з метою встановлення об`єктивної істини у справі;

- ОСОБА_5 є особою похилого віку (75 років), пенсіонером та інвалідом 2-ої групи; має місце реєстрації та постійного проживання, міцні соціальні зв`язки, зокрема, одружений, має двох дорослих дітей; за місцем проживання та колишньої роботи характеризується виключно позитивно, має багато нагород, грамот та подяк за час трудової та спортивної діяльності; у період часу з 01.09.1991 по 22.11.2021 працював тренером-викладачем ДЮСШ КЗ «Спорт для всіх», є майстром спорту з гандболу, має почесне звання «заслужений працівник культури та спорту України»; не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався;

- в умовах слідчого ізолятору неможливо надати кваліфіковану медичну допомогу обвинуваченому ОСОБА_5 , натомість, на теперішній час стан його здоров`я середнього ступеня важкості, у нього діагностовано злоякісне новоутворення прямої кишки з метастазуванням у кістки тазу ІІІ ст., у зв`язку із яким обвинувачений перебуває на диспансерному обліку у лікаря-онколога, переніс оперативне втручання, перебував на стаціонарному лікуванні; окрім зазначеного, обвинувачений ОСОБА_5 має інші захворювання, такі як хронічний пієлонефрит, хронічний простатит, змішана дисциркуляторна енцефалопатія та інші; наразі потребує періодичного обстеження та лікування в профільному закладі КПН «Одеський обласний онкологічний диспансер» ООР.

З урахуванням викладених обставин, захисник ОСОБА_6 просить змінити застосований стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 в нічний час доби, в період часу з 21 до 06 год., із покладенням на нього наступних обов`язків: не відлучатись із міста без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтримали вимоги клопотання про зміну запобіжного заходу та просили його задовольнити, думку прокурора ОСОБА_4 , яка заперечувала проти його задоволення, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 401 КПК України передбачено, що суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття апеляційного провадження за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції вирішує клопотання, в тому числі щодо обрання, зміни або скасування запобіжного заходу.

Згідно із ч. 3 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження судом за клопотанням прокурора.

Разом із тим, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України визначає, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, відносяться також запобіжні заходи.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Враховуючи те, що як положення ст. 401 КПК України, так і глави 31 КПК України «Провадження в суді апеляційної інстанції» загалом не визначають порядку розгляду клопотань учасників судового провадження про обрання, зміну або скасування запобіжного заходу, суддя-доповідач вважає за необхідне в даному випадку, керуючись засадою законності та використовуючи аналогію закону, застосувати приписи ч. 2 ст. 331 КПК України.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу, згідно положень ч. 2 ст. 331 КПК України, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Згідно із ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Суддя-доповідач бере до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово підкреслював (у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства»), що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях статей 177, 178, 183 КПК України.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення ЄСПЛ вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи та за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Положеннями п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, злочин передбачений ч. 4 ст. 153 КК України, інкримінований ОСОБА_5 , відноситься до категорії тяжких, пов`язаних із сексуальним насильством, вчиненим стосовно малолітньої особи, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 10-ти років, а тому, згідно вищезазначених положень п. 4 ч. 2 ст. 183 КК України, стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 оскаржуваним вироком Болградського районного суду Одеської обл. від 22.09.2025 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України із призначенням йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Отже, з огляду на вищевказане, характер та тяжкість інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 злочину, пов`язаного із сексуальним насильством, вчиненим стосовно особи, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітньої особи), тяжкість призначеного оскаржуваним вироком останньому реального покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, а також похилого віку обвинуваченого (75 років), що свідчить про безперешкодну можливість перетину ним державного кордону України в умовах запровадженого на її території воєнного стану, суддя-доповідач доходить висновку про те, що такі обставини беззаперечно доводять існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливого переховування обвинуваченого від суду шляхом зміни місця проживання або взагалі залишення території України з метою уникнення відбування призначеного судом покарання.

Окремої уваги вартий той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 проживає в одному населеному пункті із неповнолітньої потерпілою ОСОБА_9 , яка відноситься до категорії вразливих осіб, та численними свідками у кримінальному провадженні, що свідчить про існування в даному випадку ризику можливого здійснення впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків.

З урахуванням викладеного, суддя-доповідач доходить висновку про неможливість застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки він не здатен буде забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Апеляційний суд приймає до уваги наявність у обвинуваченого ОСОБА_5 міцних соціальних зв`язків, зокрема, місця реєстрації та постійного проживання, за яким позитивно характеризується, дружини та дорослих дітей, позитивної характеристики за місцем роботи, відсутності судимостей, однак зазначені обставини не свідчать безумовно про відсутність існування вищевказаних ризиків.

Враховуючи викладене, суддя-доповідач вважає, що на теперішній час лише найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 , а також запобігти вищевказаним встановленим апеляційним судом ризикам.

Водночас, суддя-доповідач приймає до уваги наявність у обвинуваченого ОСОБА_5 тяжкого онкологічного захворювання злоякісного новоутворення прямої кишки з метастазуванням у кістки тазу ІІІ ст., проте наголошує на наступних обставинах.

В умовах слідчого ізолятору ув`язненим особам забезпечується необхідна медична допомога відповідно до законодавства про охорону здоров`я, зокрема, положеннями наказу МЮ України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів ДКВС України», наказу МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я ДКВС України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» (надалі Порядок №239/5/104) встановлено, що керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

В свою чергу, положеннями п. 2.8 Порядку №239/5/104 передбачено, що якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи. Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я.

Пункт 2.10 Порядку №239/5/104 регулює випадки виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги у разі погіршення стану здоров`я особи, узятої під варту, та неможливості надання невідкладної медичної допомоги у повному обсязі в умовах медичної частини.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_5 в умовах перебування під вартою в слідчому ізоляторі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги, в тому числі й поза межами медичної частини слідчого ізолятору, зазначена захисником обставина стосовно потреби обвинуваченого в періодичному обстеженні та лікуванні в профільному закладі не свідчить про неможливість утримання останнього під вартою та не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Водночас, з урахуванням наявності у обвинуваченого ОСОБА_5 тяжкого онкологічного захворювання, у зв`язку із яким він зазнав оперативного втручання, суддя-доповідач вважає за необхідне зобов`язати службових осіб Одеської обласної філії ДУ «Центр охорони здоров`я» ДКВС України в Одеській та Миколаївській обл. провести необхідне медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_5 та, у разі необхідності, забезпечити надання йому кваліфікованої медичної допомоги, в тому числі в закладах МОЗ України у разі потреби.

Що стосується посилань сторони захисту на те, що, з урахуванням факту оскарження вироку суду 1-ої інстанції в апеляційному порядку, застосований стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід фактично стає безстроковим, суддя-доповідач вважає за необхідне зауважити на наступному.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, обмеження права на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Дана норма має своє продовження в національному законодавстві, а саме, в статті 29 Конституції України вказано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду й на підставах та в порядку, встановлених законом.

Разом із тим, як вже зазначалось апеляційним судом вище, суд 1-ої інстанції, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою зобов`язаний в резолютивній частині обвинувального вироку вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, до яких відносяться, зокрема, запобіжні заходи.

За таких обставин, дійсно, виникає логічне питання, чи може визнаватись запобіжним заходом у вигляді тримання під вартою негайне затримання засудженого в залі судового засідання до набрання обвинувальним вироком законної сили, адже, тримання під вартою, відповідно до системного аналізу положень Глави 18 КПК України, може застосовуватись на строк не більше, ніж 60 днів за клопотанням прокурора (слідчого за погодженням прокурора).

Саме тому використане законодавцем у п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України формулювання «до набрання вироку законної сили» не встановлює часові рамки даного обмеження прав особи, що не відповідає вимогам ст. 197 КПК та загальним засадам процесуального законодавства.

Водночас, проблемним питанням також виступає порядок виконання обвинувального вироку в частині обрання запобіжного заходу (який на практиці виконується негайно після ухвалення вироку), адже за загальним правилом, згідно положень ч.ч. 1 та 2 ст. 532 КПК України, вирок суду 1-ої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, суддя-доповідач констатує наявну в даному випадку колізію в чинному кримінальному процесуальному законодавстві в частині нормативного регулювання поняття «запобіжного заходу» до набрання вироком законної сили.

Разом із тим, необхідно звернути увагу на те, що у справі «Руслана Яковенко проти України» (заява №5425/11 від 04.06.2015) ЄСПЛ зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» п. 1 ст. 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом 1-ої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сили, і його можна оскаржити.

У справі «Вемгофф проти Німеччини» (заява №2122/64від 27.06.1968) ЄСПЛ дійшов висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, котрих за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту.

Відтак, зміна оскаржуваним вироком обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою до набрання вироком законної сили не виходить за межі наданих суду 1-ої інстанції чинним кримінальним процесуальним законом повноважень та, з урахуванням встановлених вище обставин щодо наявності ризиків можливого переховування від правосуддя з метою уникнення відбування покарання та впливу на потерпілих й свідків, а також характеристики його особи, є законним та обґрунтованим в даному випадку.

За викладених обставин, суддя-доповідач вважає, що клопотання захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а визначений стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 оскаржуваним вироком суду запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишенню без змін з підстав, зазначених суддею-доповідачем вище.

Оскільки в процесі підготовки кримінального провадження до апеляційного розгляду здійснено всі підготовчі дії, кримінальне провадження може бути призначене до апеляційного розгляду.

Керуючись ч. 4 ст. 401 КПК України, суддя-доповідач визнає участь обвинуваченого ОСОБА_5 , який наразі утримується під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», обов`язковою в апеляційному розгляді кримінального провадження.

Разом із тим, п.п. 4 та 4-1 ч. 1 ст. 336 КПК України визначено, що судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження та у разі введення воєнного стану або під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 336 КПК України, суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження.

Враховуючи вищенаведене, а також дію на території України воєнного стану, суддя-доповідач доходить висновку про необхідність призначення кримінального провадження до апеляційного розгляду у режимі відеоконференції із ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

В свою чергу, вимогами ч. 2 ст. 27 КПК України встановлено, що кримінальне провадження в судах усіх інстанцій здійснюється відкрито. Слідчий суддя, суд може прийняти рішення про обмеження доступу осіб, які не є учасниками судового процесу, в судове засідання під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», якщо участь в судовому засіданні становитиме загрозу життю чи здоров`ю особи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 27 КПК України, слідчий суддя, суд може прийняти рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини лише у разі розгляду справи про кримінальне правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості особи.

Суддя-доповідач також приймає до уваги положення ч. 5 ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до яких розгляд справи у закритому судовому засіданні допускається за вмотивованим рішенням суду виключно у випадках, визначених законом.

З урахуванням того факту, що в межах даного кримінального провадження ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, суддя-доповідач вважає, що вищевказана підстава є переконливою та вагомою для ухвалення рішення про проведення розгляду апеляційних скарг сторін кримінального провадження на вирок Болградського райсуду Одеської обл. від 22.09.2025 стосовно ОСОБА_5 в закритому судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 24, 27, 176, 183, 194, 201, 336, 370, 372, 376, 401, 419, 532 КПК України, суддя-доповідач

ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт залишити без задоволення.

Доручити Одеській обласній філії ДУ «Центр охорони здоров`я» ДКВС України в Одеській та Миколаївській обл. провести медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та забезпечити надання йому належної медичної допомоги, у разі потреби, в тому числі у закладах МОЗ України.

Підготовку кримінального провадження до апеляційного розгляду вважати закінченою.

Кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Болградського районного суду Одеської обл. від 22.09.2025 стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України призначити до розгляду на 27 листопада 2025 року на 14 год. у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення (дистанційне судове провадження), а саме з приміщення ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

Доручити службовим особам ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» виконання дій, передбачених ч. 7 ст. 336 КПК України, а саме вручення обвинуваченому ОСОБА_5 пам`ятки про його права та обов`язки, перевірку документів, що засвідчують його особу та перебування поряд з ним до закінчення судового засідання.

Копію ухвали направити всім учасникам судового провадження для відома, а також до ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» для організації виконання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду ОСОБА_2