Справа № 168/1120/25
Провадження № 1-кп/168/32/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У КР А Ї Н И

09 лютого 2026 року сел. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретаря с/з - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ( в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Стара Вижівка Волинської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000775 від 28 травня 2025 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ільник Турківського району Львівської області, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ, у військовому званні «солдат», одруженого, раніше не судимого,

що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обставини вчинення кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення.

Відповідно до наказу командира НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) (про особовий склад) № 388-ОС від 03 квітня 2025 року обвинуваченого солдата ОСОБА_4 призначено на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії - снайпером першого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Згідно з вимогами статей 17, 65 Конституції У країни, статті 17 Закону України «Про оборону України», частини 1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а громадяни України проходять військову службу відповідно до законодавства.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час.

Обвинувачений солдат ОСОБА_4 був військовослужбовцем НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) та відповідно до вимог статей 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

А відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України останній був зобов`язаний дотримуватись вимог забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків. Бо вони зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно пунктів 1, 3 частини 4 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Однак, обвинувачений солдат ОСОБА_4 в порушення зазначених норм, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачив їх суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, діяв умисно, не отримав дозволу відповідного командира (начальника). Тоді ж , 05 квітня 2025 року не пізніше 17 год. 40 хв., не мав наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до тимчасового місця дислокації підрозділу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ). Останній розташовувався в населеному пункті АДРЕСА_2 . Обвинувачений солдат ОСОБА_4 був відсутній на службі без поважних причин, а службовий час проводив на власний розсуд, не пов`язував його з обов`язками військової служби, до моменту його прибуття 20 жовтня 2025 року до розташування Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові (м. Луцьк, вул. Кривий Вал, 29).

Таким чином обвинувачений солдат ОСОБА_4 вчинив нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану.

Стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Таким чином, встановлені достатні підстави вважати винним ОСОБА_4 , у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України за ознаками: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Досліджені під час судового розгляду докази винуватості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (частина 6 статті 22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у скоєному не визнав. Вказав, що був бусифікований (насильницько мобілізований) у примусовому порядку представниками ТЦК та СП і призваний на військову службу. Фактично ніякої ВЛК не проходив. Бездіяльність формального проходження ВЛК під час мобілізації не оскаржував. При цьому вказав, що має вади зору та спинну грижу. Однак при всіх своїх хворобах був на військовій службі та призначений снайпером першого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України. Однак дії представників ТЦК та СП під час бусифікації (насильницької мобілізації) у примусовому порядку у встановленому законом порядку не оскаржував.

Обвинувачений ОСОБА_4 ствердив, що про введення воєнного стану в Україні знав ще з 2022 року. Вказав, що під час служби він неодноразово усно звертався до свого військового керівництва із проблемами свого стану здоров`я. Однак останні на це не реагували, а сам він у встановленому Статутом військової служби порядку офіційно рапорту про це не подавав. У березні 2025 року йому надали відпустку, яку провів по місцю свого проживання.

Обвинувачений ОСОБА_4 вказав, що після закінчення своєї відпустки своєчасно у військову частину не з`явився. Бо весь час займався самолікуванням свого стану здоров`я. При цьому останній ствердив, що за весь час відпустки та час несвоєчасного повернення до військової частини на службу офіційно до лікарів не звертався. А при поїздці у ОСОБА_6 був затриманий працівниками ТЦК та СП . Працівники поліції привезли його у Луцьк до Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного. Подав до суду письмові пояснення. Просив суд визнати ОСОБА_4 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати його у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав клопотання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.

Клопотання мотивував тим, що під час надання правничої допомоги обвинуваченому, зокрема, під час конфіденційних побачень стороною захисту було встановлено об`єктивні поведінкові реакції обвинуваченого. Зокрема, ОСОБА_4 демонстрував неспроможність послідовно викладати хронологію подій, що інкримінується, втрачав орієнтацію в часі та в причинно-наслідкових зв`язках. А також висловлював твердження, які за своїм змістом могли вказувати на неадекватне сприйняття об`єктивної реальності. Тому просив суд призначити обвинуваченому ОСОБА_7 амбулаторну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу.

Ухвалою від 02 лютого 2026 року Старовижівського районного суду у задоволенні клопотання відмовили. Бо в судовому засіданні не встановили підстав для призначення амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_8 , старший офіцер відділення обліку складу відділу кадрів, капітан НОМЕР_1 прикордонного загону, у судовому засіданні показав таке. Обвинувачений ОСОБА_4 був відсутній у частині та не прибув до неї у визначені строки. Місце свого перебування не повідомив. Факт неприбуття ОСОБА_4 підтвердили висновком службового розслідування члени комісії. Службове розслідування тривало 5 діб. Докази особистих підписів членами комісії є у внутрішній системі, бо всі підписувалися електронним цифровим підписом. Про хвороби обвинуваченого ОСОБА_4 не володів, а що останній був снайпером йому відомо.

Під час судового розгляду кримінального провадження судом досліджено письмові та речові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України. Крім повного визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджується наступними доказами. Асаме:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000775 від 28 травня 2025 року з якого слідує, що обвинувачений ОСОБА_4 не з`явився вчасно на службу без поважних причин до тимчасового місця дислокації підрозділу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) починаючи з 05 квітня 2025 року до моменту його прибуття 20 жовтня 2025 року до розташування Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові (м. Луцьк, вул. Кривий Вал, 29);

- витягом з наказу № 113-ВВ від 12 березня 2025 року Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про надання обвинуваченому ОСОБА_4 відпустки з 20 березня 2025 року, з якого вбачається що останній мав приступити д виконання службових обов`язків 05 квітня 2025 року. Чого не зробив;

- рапортом Коменданта третьої прикордонної комендатури швидкого реагування полковника ОСОБА_9 та витягом з наказу № 405-ОС від 08 квітня 2025 року Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про зняття обвинуваченого ОСОБА_4 із всіх видів забезпечення з 05 квітня 2025 року. Бо останній самовільно залишив частину та своєчасно із відпустки не повернувся;

- висновком службового розслідування за фактом перевірки інформації щодо не прибуття до місця розосередження підрозділу з частини щорічної основної відпустки за 2025 рік солдата ОСОБА_4 . Згідно висновку комісія встановила, що вважати таким, що підтвердився в ході службового розслідування 05 квітня 2025 року не прибуття з частини щорічної основної відпустки за 2025 рік до місця дислокації своєї служби;

- медичною характеристикою начальника служби охорони здоров`я НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України,довідкою № 5011 від 13 червня 2025 року МО України військової частини НОМЕР_3 , довідкою № 701 від 17 червня 2025 року КНП самбірської міської ради «Самбірська центральна лікарня» по місцю проживання обвинуваченого, довідкою № 40116 вх 25/л від 17 липня 2025 року Департаменту охорони здоров`я Львівської облдержадміністрації , довідками № 2438д,4375д від 25 червня 2025 року та 12 вересня 2025 року Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру. З перелічених документів суд вбачає, що за наявною інформацією обвинувачений під час проходження служби НОМЕР_1 прикордонному загоні не перебував на стаціонарному лікуванні; у період з 01 квітня по даний час на стаціонарному лікуванні у в/ч НОМЕР_3 не перебував; з 01 квітня 2025 року по даний час за медичною допомогою у КНП СМР «Самбірська ЦЛ» не звертався, на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не перебував; в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» у період з 01 квітня 2025 року по теперішній час за медичною допомогою не звертався; з приводу амбулаторного чи стаціонарного лікування в КНП ЛОР ЛОКПНД у період з 01 квітня 2025 року по даний час не звертався. Зазначені медичні документи виключають поважні причини неприбуття обвинуваченого ОСОБА_4 на військову службу;

- протоколом від 20 жовтня 2025 року затримання особи ОСОБА_4 на виконання ухвали суду.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду докази, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений фактнез`явлення обвинуваченого ОСОБА_4 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд сприяв змагальності сторін, які мали можливість самостійно обстоювати їхні правові позиції, права, свободи, законні інтереси, передбачені КПК України, сторони не були позбавлені права та можливості подавати до суду речі, документи, інші докази, заявляти клопотання, а також реалізувати інші права.

Також, суд сприяв рівності сторін у їх процесуальних правах, дослідив, проаналізував показання обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , сторони обвинувачення - прокурора, всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням частині 2 статті 17 КПК України.

При цьому, суд констатує факт, що стороною захисту під час підготовчого судового засідання та судового розгляду не заявлялися клопотання щодо, витребування речей та документів в якості доказів.

Таким чином, обвинувачений, його захисник були вільні у реалізації процесуальних прав сторони захисту.

Кваліфікацію дій обвинуваченого органом досудового розслідування здійснено за частиною 5 статті 407 КК України, як нез`явлення обвинуваченого ОСОБА_4 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

На підставі вищезазначеного, оцінюючи обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000775 від 28 травня 2025 року, відомостей наданих сторонами у судовому засіданні,дослідженими в судовому засіданні доказами, суд погоджується із кваліфікацією кримінального правопорушення органом досудового слідства та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, тобто як нез`явлення обвинуваченого ОСОБА_4 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

А вина обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення є доведеною в повному обсязі.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; та інші обставини.

Обов`язок доказування, обставин зазначених у статті 91 КПК України, покладається на прокурора.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. вищенаведене рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Суд висновує , що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану є доведеною в повному обсязі, виходячи з такого нормативно-правового обґрунтування.

Також, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану.

Бо відповідно до статі 1 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час.

Окрім того про воєнний стан обвинувачений ОСОБА_4 знав, про що підтвердив у судовому засіданні.

Таким чином, при кваліфікації злочину, вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану слід зазначати, як кваліфікуючу ознаку.

Тому, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування за частиною 5 статті 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, суд вважає вірною.

Отже, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за частиною 5 статті 407 КК України.

Тому суд висновує таке. Ретельно дослідивши в повному обсязі й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, надавши їм правову оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд прийшов до висновку, що вони в своїй сукупності та взаємозв`язку узгоджуються між собою та є допустимими і достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 5 статті 407 КК України.

Щодо призначення міри покарання.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доводиться матеріалами справи. Просив визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винним та призначити йому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою - залишити до моменту вступу вироку в законну силу. Строк відбування покарання рахувати з 20 жовтня 2025 року.

Долю речових доказів вирішити в порядку статті 100 КПК України. Цивільний позов не заявлявся. Витрати на залучення експертів відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просили суд визнати ОСОБА_4 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати його у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_4 просив застосувати статті 69,75 КК України при призначенні покарання. Тобто, призначити покарання нижче межі, зазначеної в санкції частини 5 статті 407 КК України.

Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, повністю доведена зібраними у кримінальному провадженні доказами, які є об`єктивними, допустимим та належними, що узгоджуються між собою.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 містять склад злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, та суд кваліфікує їх за ознаками: як нез`явлення обвинуваченого ОСОБА_4 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Згідно частиною 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18).

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання

Суд висновує, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є таке.

Із досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що матір обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні КНП «Турківська ЦМЛ» з 03 жовтня 2025 року по дату видачі довідки № 80 04 жовтня 2025 року є особою з інвалідністю II групи. Зазначена обставина підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного лікування хворої № 2658. Тому суд обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 визнає наявність хворої матері, яка є особою з інвалідністю II групи

Щодо щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_4 судовому засіданні, то останнє судом не встановлено.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2021 року в справі №457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Вказана форма пост кримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Поведінка ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження, на переконання суду, не свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 не враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття.

Разом з тим, до пом`якшуючої обставини суд враховує, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставини, що обтяжують покарання, згідно статті 67 КК України відсутні.

За вчинення злочину, передбаченого санкцією частиною 5 статті 407 КК України, передбачено покарання у виді позбавленням волі на строквід п`яти до десяти років.

Так, відповідно до статті 12 КК України злочин, передбачений частиною 5 статті 407 КК України є тяжким.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому мінімально допустимий строк кримінального покарання, визначений санкцією кримінального закону.

Суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 є громадянином України, вчинив кримінальне правопорушення, що відноситься до категорії тяжких, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обвинувачений має постійне місце проживання, його негативну характеристику за місцем проходження військової служби, посткримінальну законослухняну поведінку, а також позицію сторони обвинувачення та захисту та думку самого обвинуваченого, суд висновує таке.

Обвинувачений ОСОБА_4 є особою суспільно небезпечною, яка підлягає ізоляції від суспільства. А тому виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання злочинній діяльності неможливо без його ізоляції від суспільства.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями статті 65 КК України, та дотримуючись принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів та враховує характер і ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, у сукупності із даними, що характеризують особу ОСОБА_4 , його відношення до скоєного злочину та вважає, що покарання треба визначити в межах санкції частини 5 статті 407 КК України мінімальної межі у виді позбавлення волі на строк п"ять років.

На підставі вище зазначеного, суд вважає, що саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Щодо запобіжного заходу.

Ухвалою від 21 жовтня 2025 року слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області обрали відносно обвинуваченого ОСОБА_4 обрали запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 54 дні, в межах строку досудового розслідування, тобто до 12 грудня 2025 включно.

Строк тримання під вартою обчислили з 20 жовтня 2025 року, тобто з моменту фактичного затримання підозрюваного.

На підставі частини 3 статті 183 КПК України визначили розмір застави 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151 400 грн. У разі внесення застави на підозрюваного ОСОБА_4 відповідно до частини 5 статті 194 КПК України поклали обов`язки.

А згідно з частиною 7 статті 182 КПК України, підозрюваний, обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному ухвалою про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою від 08 грудня 2025 року Старовижівського районного суду Волинської області продовжили відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 05 лютого 2026 року включно.

Ухвалою від 22 січня 2026 року Старовижівського районного суду Волинської області продовжили відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 22 березня 2026 року включно. Визначений слідчим суддею Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2025 розмір застави 151 400 грн. та покладені обов`язки залишили незмінними до 22 березня 2026 року включно. У разі внесення застави вказали ОСОБА_4 негайно звільнити з-під варти.

Тому початок строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_4 слід рахувати з 20 жовтня 2025 року, тобто з моменту фактичного його затримання .

Тому суд висновує, що запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави залишити до моменту вступу вироку в законну силу.

Вирішення питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог глави 8 Розділу І КПК України.

Цивільний позов не заявлено. Кримінальним правопорушенням шкоди державі не завдано.

Судові витрати на залучення експертів відсутні.

Питання щодо речових доказів судом вирішити в порядку вимог статті 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 50, 63, 65- 67, 407 КК України, статтями 100, 367-371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України,

суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п"ять) років.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_4 обчислювати з моменту фактичного затримання, з 20 жовтня 2025 року.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави залишити до моменту вступу вироку в законну силу.

Розмір застави визначений ухвалою від 21 жовтня 2025 року слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області, продовжений ухвалами від 08 грудня 2025 року, 22 січня 2026 року Старовижівського районного суду у межах 50 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 151 400,00 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень та покладені обов`язки залишили незмінними до моменту вступу вироку в законну силу.

У разі внесення застави на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області (рахунок № UA0002504, , ДКСУ м. Київ, МФО 820172) ОСОБА_4 негайно звільнити з-під варти.

Цивільний позов не заявлено, кримінальним правопорушенням не заподіяно шкоди державі.

Судові витрати на залучення експертів відсутні.

Речові докази відсутні.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Старовижівський районний суд протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, протягом такого ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1