Номер провадження: 11-сс/813/1778/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

представника особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту, ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту, ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000260, внесеного до ЄРДР 13 березня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, 368-5 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на нерухоме майно із забороною користування, відчуження та розпорядження, а також заборонено суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам, нотаріусам проводити будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (в тому числі змін до розділу, поділу, об`єднання, виділу частки), яке зареєстровано за ОСОБА_7 , перелік якого вказаного у резолютивній частині оскаржуваної ухвали.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що арешт нерухомого майна необхідний для забезпечення спеціальної конфіскації.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту, ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання. Поновлення строку обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала була постановлена без участі власника майна, а копію ухвали представник отримав 26 серпня 2025 року.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки арештоване майно не відповідає ознакам, переліченим в п.п.1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, ні власнику майна - ОСОБА_7 , ні ОСОБА_9 , не було повідомлено про підозру в рамках вказаного кримінального провадження, а слідчий суддя при розгляді клопотання необґрунтовано дійшов висновку що арештоване майно, набуте у власність, може бути одержане в наслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки вона не містить посилань на об`єктивні порушення конкретних норм права при накладанні арешту, а по суті, лише висловлює незгоду апелянта з судовим рішенням, та базується на його міркуваннях щодо доцільності вжиття заходів забезпечення у кримінальному провадженні та довільних трактуваннях вимог КПК України.

Крім того, до початку апеляційного розгляду від прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 надійшло клопотання про повернення апеляційної скарги на підставі п. 3 ч. 3 ст. 399 КПК України у зв`язку із тим, що вона не підлягає розгляду у цьому суді апеляційної інстанції.

Клопотання обґрунтоване тим, постановою заступника Генерального прокурора від 22 липня 2025 року досудове розслідування вказаного кримінального провадження доручено Головному слідчому управлінню Національної поліції України, який перебуває під юрисдикцією Київського апеляційного суду. На підтвердження вищевказаної обставини прокурором долучено копію постанови від 22 липня 2025 року про доручення здійснення досудового розслідування.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту, ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_10 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив при розгляді апеляційної скарги врахувати поданні заперечення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Щодо дотримання вимог інстанційної підсудності, передбачених ч. 2 ст. 33 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Частина 1 ст. 24 КПК України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Пунктом 18 ст. 3 КПК України передбачено, що слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

У свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України встановлено, що клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, до яких також відноситься арешт майна, на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено п. 2 цієї частини.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження було встановлено, що клопотання про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000260, внесеного до ЄРДР 13 березня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, 368-5 КК України, було подано до Київського районного суду м. Одеси, відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, оскільки на час звернення досудове розслідування вказаного кримінального провадження здійснювалось СУ ГУНП в Одеській області (а.с.10-11 т.1).

В подальшому, постановою заступника Генерального прокурора від 22 липня 2025 року досудове розслідування вказаного кримінального провадження доручено Головному слідчому управлінню Національної поліції України

Відповідно до вимог інстанційної підсудності, передбачених ч. 2 ст. 33 КПК України, кримінальне провадження в апеляційній інстанції здійснює відповідний апеляційний суд. Так, в свою чергу, згідно п. 20 ч. 1 ст. 3 КПК України, суд апеляційної інстанції відповідний апеляційний суд, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться суд першої інстанції, що ухвалив оскаржуване судове рішення.

З огляду на вищевикладені положення кримінального процесуального закону, апеляційний суд доходить переконання про те, що при апеляційному оскарженні рішень суду першої інстанції, мають враховуватися саме правила територіальної юрисдикції, а не підслідність кримінального провадження.

З урахуванням викладених обставин, враховуючи той факт, що апеляційна скарга була подана саме на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси, який ухвалив оскаржуване рішення, колегія суддів доходить висновку про те, що апелянт дотримався правил територіальної підсудності під час подання апеляційної скарги та підстав для повернення апеляційної скарги на підставі п. 3 ч. 3 ст. 399 КПК України як такої, що не підлягає розгляду в цьому суді апеляційної інстанції, на чому наполягає прокурор в поданому клопотанні, відсутні.

Щодо клопотання на поновлення строку апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді може бути подано протягом п`яти днів з дня її оголошення (пункт 3 частини 2 статті 395 КПК України).

В свою чергу, абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України прямо вказує - якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом статті 376 КПК України дата оголошення судового рішення, в тому числі й ухвали слідчого судді, безпосередньо пов`язується з датою виходу суду з нарадчої кімнати і саме з цієї дати, яка зазначається у вступній частині ухвали, розпочинається перебіг строку на апеляційне оскарження (постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 461/1434/18).

Якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватись із дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 937/2679/20.

Зі змісту матеріалів кримінального провадження убачається, що оскаржена ухвала постановлена без виклику власника майна ОСОБА_7 з метою забезпечення арешту майна, у зв`язку із наявністю достатніх підстав вважати, що власник майна може вжити заходів щодо відчуження та перереєстрації належного йому майна, з метою уникнення можливої спеціальної конфіскації майна. Натомість, копію оскаржуваної ухвали слідчого судді апелянт отримав 26 серпня 2025 року, що підтверджується розпискою останнього (а.с.16 т.2), а апеляційну скаргу подано 29 серпня 2025 року (а.с.17 т.2).

У зв`язку із цим, колегія суддів констатує, що строк для подання апеляційної скарги дотримано відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, тому відсутні підстави для його поновлення.

Щодо законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що слідчий суддя не у повній мірі дотримався вказаних вимог КПК України, що потягло за собою ухвалення необґрунтованого рішення. Надаючи оцінку обставинам, установленим слідчим суддею, та зробленим ним висновкам, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини /далі ЄСПЛ/.

У силу статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кримінальним процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Правилами ч. 4 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 2 частини 2 цієї статті (тобто арешту майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини 1 статті 96-2 КК України.

Відповідно до частини 1 статті 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого низкою статей КК, серед яких відсутня стаття 368-5.

Згідно з частиною 1 статті 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Згідно з частиною 10 статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до частин 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до частини 1 статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього Кодексу.

Згідно із частиною 2 статті 173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Розглянувши клопотання прокурора, слідчий суддя прийшов до висновку, що існують достатні підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для накладення арешту на нерухоме майно, яке зареєстровано за ОСОБА_7 , перелік якого вказаного у резолютивній частині оскаржуваної ухвали, з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Аналізуючи зміст оскаржуваної ухвали, колегія суддів встановила, що слідчий суддя фактично обмежився лише наведенням фактичних обставин справи, цитуванням вимог кримінального процесуального закону та узагальненим посиланням на те, що накладення арешту необхідне для забезпечення спеціальної конфіскації, але при цьому не конкретизував загальні норми процесуального закону до конкретних обставин даного кримінального провадження.

У судовому засіданні апеляційного суду на основі наданих матеріалів провадження встановлено, що кримінальне провадження № 0000260, внесене до ЄРДР 13 березня 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, 368-5 КК України, в якому подано клопотання про арешт, здійснюється за фактом зловживання з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої фізичної або юридичної особи, службовим становищем службовими особами Департаменту комунальної власності, під час продажу об`єктів нерухомості територіальної громади за заниженою вартістю, а також за фактом незаконного збагачення особою місцевого самоврядування - депутата Одеської міської ради ОСОБА_9 .

У даному кримінальному провадженні нікому не вручено повідомлення про підозру, а тому слідчий суддя здійснює судовий контроль в аспектів достатності підстав лише вважати, що вчинення кримінального правопорушення є вірогідним та достатнім для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є арешт майна.

Відповідно до частини 1 статті 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 КК України.

Диспозицією ч. 2 ст. 364 КК України, досудове розслідування за ознаками якої здійснюється в межах вказаного кримінального провадження, передбачає кримінальну відповідальність за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.

Стаття 368-5 КК «Незаконне збагачення» передбачає кримінальну відповідальність за набуття особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, активів, вартість яких більше ніж на три тисячі прожиткових мінімумів для працездатних осіб перевищує її законні доходи.

При цьому, пунктом 2 примітки до статті 368-5 КК України визначено, що під набуттям активів слід розуміти набуття їх особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у власність, а також набуття активів у власність іншою фізичною або юридичною особою, якщо доведено, що таке набуття було здійснено за дорученням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.

Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Натомість, позиція прокурора щодо необхідності арешту майна має ґрунтуватись на відповідних доказах, на підставі яких в силу частини першої статті 84 КПК України слідчий суддя встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Положеннями частини першої статті 94 КПК України на слідчого суддю покладається обов`язок оцінки кожного доказу з точки зору, в тому числі допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначені вимоги у контексті застосування заходів забезпечення кримінального провадження вимагаються визначення статусу суб`єкта, майно якого підлягає арешту у кримінальному провадженні та законної мети здійснення такого обмеження відповідного права.

Апеляційний суд звертає увагу, що описані у клопотанні обставини та додані до клопотання матеріали не дають підстав вважати наявними ознаки складу можливого вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, 368-5 КК України, оскільки прокурором до клопотання долучено виключно документи, які підтверджують право власності на нерухомого майна, перелік якого вказаного у резолютивній частині оскаржуваної ухвали. У свою чергу, будь-яких доказів належності нерухомого майна, перелік якого вказано у резолютивній частині оскаржуваної ухвали, безпосередньо до власності ОСОБА_9 , чи його придбання за його дорученням або можливого вчинення останнім дій щодо розпорядження ним, тобто, що ОСОБА_9 є фактичним власником (реально панує, здійснює фактичний контроль над річчю corpus possessionis), прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 не долучено.

З урахуванням викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов помилкового висновку стосовно доведеності відповідності майна, на яке прокурор просив накласти арешт, критеріям майна, що підлягає спеціальній конфіскації у даному кримінальному провадженні, внаслідок чого постановив невмотивоване та незаконне рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Клопотання прокурора ОСОБА_10 про повернення апеляційної скарги залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника особи, щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000260, внесеного до ЄРДР 13 березня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, 368-5 КК України,- скасувати.

Постановити нову, якою у задоволені клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000260, внесеного до ЄРДР 13 березня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, 368-5 КК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4